Справа № 127/4760/18
Провадження №11-кп/801/71/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 березня 2019 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
Головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі: ОСОБА_5

за участю прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

захисника: ОСОБА_8

потерпілого: ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження №0005697 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_9 та прокурора на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2018 року, яким

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 04.07.2016 вироком Вінницького міського суду Вінницької області за ч.2 ст.345 КК України до покарання у виді 3 років обмеження волі, на основі ст.75 КК України від відбування покарання звільнений з випробуванням терміном на 2 роки.

засуджено за ч.1 ст.286 КК України до 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ч.1 ст.71 КК України визначено ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутого покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04.07.2016 та остаточно призначити покарання у виді 3 років 6 місяців обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на строк 1 рік.

Вирішені питання із речовими доказами, судовими витратами та арештованим майном.

встановив:
Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_7 був визнаний винним та засуджений за те, що 07 грудня 2017 року близько 23:00год керуючи технічно-справним автомобілем марки «Opel Vectra», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вулиці Немирівське шосе у місті Вінниці, в напрямку вулиці Чехова, зі швидкістю біля 80км/год, чим перевищив максимально дозволену швидкість в населеному пункті, в районі електроопори №40, не вжив своєчасних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу в момент об`єктивної появи в полі зору перешкоди у вигляді острівця безпеки для пішоходів, не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого допустив наїзд на останню, що в подальшому призвело до виїзду транспортного засобу за межі проїзної частини, та вторинного наїзду на дерево.

В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля марки «Opel Vectra» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_9 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №96/111 від 26.01.2018, отримав тілесні ушкодження, які належать до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, оскільки потягнули за собою тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я.

Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи №114а від 13.02.2018: «В ситуації, яка склалася, водій ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити наїзд на перешкоду шляхом термінового гальмування, з зупинкою автомобіля «Opel Vectra» до місця знаходження перешкоди, при цьому, в діях водія ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п. п. 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України, які знаходилися, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди».

Таким чином в діях водія ОСОБА_7 вбачається невідповідність вимогам п.п.12.3, 12.4, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України.

Порушення вищезазначеної вимоги п.п.12.3, 12.4, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходяться у причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Прокурор просив в своїй апеляційній скарзі призначити ОСОБА_7 більш суворе по строку за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки із ухваленим нового вироку, на підставі ч.1 ст.71 КК України визначити ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбуте покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04.07.2016 та остаточно призначити покарання у виді 4 років 6 місяців обмеження волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, оскільки призначене покарання не відповідає тяжкості скоєного та особі обвинуваченого.

В апеляційній скарзі зі змінами обвинувачений ОСОБА_7 просив змінити судове рішення, призначити йому покарання у виді штрафу, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Потерпілий ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі ставив питання про зміну вироку суду в частині призначеного покарання. Він просив обрати ОСОБА_7 покарання не пов`язане з ізоляцією від суспільства, а саме у вигляді штрафу в межах санкції статті, а попередній вирок допустити до самостійного виконання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та заперечив проти задоволення інших апеляційних скарг, заперечення обвинуваченого, його захисника та потерпілого проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили задовільнити апеляційну скаргу обвинуваченого, потерпілого, дослідивши апеляційні скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку про зміну судового рішення в частині призначеного покарання із наступних підстав.

Висновки суду про доведеність вини обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення за яке він засуджений при обставинах викладених у вироку правильні, ніким не оскаржуються, а тому не переглядаються.

Як було встановлено по даному кримінальному провадженні не було встановлено обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, а обставинами, що пом`якшують покарання судом першої інстанції вірно було визнано щире каяття та добровільне відшкодування шкоди завданої злочином.

Крім того, необхідно врахувати, що ОСОБА_7 офіційно працевлаштований, що підтвердив довідками, наданими в апеляційній інстанції, має позитивні характеристики з місця роботи та проживання (а.с.36, 39), не перебуває на наркологічному обліку (а.с.37), має на утриманні дружину та новонародженого сина ІНФОРМАЦІЯ_2 .

З огляду на матеріали кримінального провадження потерпілий не має ніяких претензій до обвинуваченого (а.с.47), просить не засуджувати його до покарання у виді обмеження волі.

Вчинення неумисного злочину середньої тяжкості із відшкодуванням шкоди, за відсутності тяжких наслідків, за наявності двох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, з урахуванням особи винного, суд визнав за можливе пом`якшити ОСОБА_7 покарання, замінивши обмеження волі на штраф в межах санкції ч.1 ст.286 КК України.

Зважаючи, що даний злочин, скоєний в період іспитового строку, покарання за попереднім вироком слід виконувати самостійно, оскільки відповідно ч.3 ст.72 КК України, даний вид покарання складанню із іншими видами покарань не допускається і виконується самостійно.

Невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості і особі обвинуваченого внаслідок суворості стало підставою до зміни вироку.

Доводи апеляційної скарги прокурора не заслуговують на увагу, оскільки крім наведених підстав, необхідно врахувати, що фактично обвинувачений з потерпілим примирилися, а отже інтереси ОСОБА_9 в даному кримінальному провадженні були задоволені.

Функціональне призначення категорії інтерес у кримінальному процесі є невід`ємною складовою природи цього феномену. У цьому контексті функції інтересу, не можуть бути залишені поза увагою, враховуючи, що питання, порушене прокурором, розглядається в площині кримінального процесу, про що зазначалося в постановах Верховного Суду та ВССУ при перегляді конкретних кримінальних проваджень.

Досліджуючи природу і нормативний зміст категорії «інтерес» і наголошує, що саме інтерес є важливим інструментом у діяльності суб`єктів кримінальноправових відносин. Інтерес у кримінальному процесі виступає як спонукальна сила, що приводить у рух усю систему судочинства. Відсутність конкретного інтересу або наявність іншого може зупинити або відповідним чином змінити динаміку кримінального процесу. Спонукальна сила формується певними потребами, до задоволення яких і прагне носій інтересу, а саме: особа, держава, суспільство. Так, саме потреба учасників кримінального провадження (так само потенційних учасників, якщо провадження ще не розпочалося) у реалізації власних (приватних), загальнодержавних інтересів слугує першоосновою виникнення, розвитку, зміни та припинення кримінальних процесуальних правовідносин. При цьому категорія «інтерес» у прямій або опосередкованій формі накладає відбиток на кожен із елементів кримінальних процесуальних правовідносин, а саме:

а) статус кожного суб`єкта, його правомочності зумовлені об`єктивно властивими йому інтересами та загальною моделлю консенсусу, якого досягнуто при узгодженні різноспрямованих інтересів (публічного і приватного);

б) кожна складова змісту правовідносин теж визначається інтересами, досягнути яких прагне учасник правовідносин. Закріплюючи права та обов`язки учасників кримінального судочинства, законодавець виходить із потенційної можливості конкретно взятого індивіда використати встановлені правоположення у разі участі у кримінальних процесуальних правовідносинах у тому чи іншому статусі, усвідомлення відповідного інтересу та наявності бажання його реалізувати;

в) об`єктом правовідносин виступають матеріальні й нематеріальні блага, а також дії суб`єктів та їх результати, з приводу яких виникають правовідносини, реалізуються суб`єктивні права та виконуються покладені законом обов`язки суб`єктів правовідносин. Поняття «об`єкти правовідносин» значною мірою збігаються із категорією «інтереси», принаймні в частині щодо матеріальних і нематеріальних благ, в отриманні (збереженні) яких зацікавлений учасник правовідносин. Щодо дій суб`єктів та їх результатів, із приводу яких виникають правовідносини, то такі дії у багатьох випадках є бажаним результатом, оскільки факт їх вчинення надасть можливість реалізувати наявний в учасника кримінального провадження інтерес;

г) юридичні факти як елемент правовідносин також безпосередньо пов`язані з категорією «інтерес». Адже якби та чи інша життєва обставина жодним чином не зачіпала інтересів певних суб`єктів, то вона була б неспроможна породити активність останніх та привести до настання юридичних наслідків. Юридичний факт виступає каталізатором щодо усвідомлення суб`єктом факту ущемлення його інтересів та потреби в їх захисті.

Повертаючись до справи, що розглядається, встановлено, що під час фактичного примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права.

Крім того, під час вирішення кримінально-правових конфліктів Європейський суд з прав людини зобов`язує національні суди дотримуватись балансу між приватними і публічними інтересами.

Сторони ж шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують норму права про примирення щодо конкретного випадку, чим задовольняють свої інтереси, а в результаті і суспільні (публічні) інтереси.

Індивідуальне регулювання учасників конфлікту залежить не тільки від домовленості сторін, але і здійснюється завдяки волі осіб, які приймають рішення про примирення, а також норм кримінального процесуального закону, яке передбачає можливість примирення тільки за окремими категоріями злочинів.

Тобто, існує така група суспільних відносин, охоронюваних кримінальним правом, у яких приватні інтереси їх учасників можуть переважати над суспільними (публічними) інтересами настільки, що волевиявлення потерпілого може мати вирішальне значення для кримінальної відповідальності винної особи. Без наявності приватних інтересів і вираження волевиявлення до їх реалізації ніякі публічні інтереси не можуть бути досягнуті.

Диспозитивність властива тим нормам кримінально-процесуального закону, які вимагають узгодження сторонами і судом рішень. Законодавець зобов`язує суд у таких випадках віддавати перевагу узгодженим сторонами рішень і ухвалити їх своїм рішенням.

Тому навряд чи існують достатньо обґрунтовані підстави, як стверджує у заяві прокурор, обмежувати дію принципу диспозитивності у цій конкретній категорії справ.

На підставі викладеного та керуючись ст.404, 405, 407, 409, 413, 419 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинуваченого та потерпілого задовільнити.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 06 липня 2018 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за частиною 1 статті 286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в дохід держави в розмірі 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян що становить 5 100грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік.

На підставі частини 1 статті 71 КК України визначити ОСОБА_7 остаточне покарання за сукупністю вироків шляхом приєднання до визначеного основного покарання, покарання за попереднім вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 04 липня 2016 року у виді 3 років обмеження волі зі звільненням від його відбування на підставі статті 75 КК України та випробувальним терміном 2 роки, який слід виконувати самостійно.

В решті оскаржуваний вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу її проголошення та підлягає оскарженню до Касаційного Кримінального суду у складі Верховного Суду в тримісячний строк і з часу її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно з оригіналом:
Суддя: