КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 11-cc/824/613/2019 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК України Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

представника власника майна, ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу власника майна, голови Житомирської обласної державної адміністрації ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання заступника начальника відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна загальною площею 7874, 7 кв.м., що розташоване за адресою: м. Житомир, Чуднівське шосе, будинок 1, із позбавленням права на відчуження такого майна (власником якого є держава в особі Житомирської обласної державної адміністрації ().
Приймаючи рішення, слідчий суддя врахував наявність правових підстав для накладення арешту на майно, та прийшов до висновку про необхідність задоволення клопотання сторони обвинувачення та накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, власник майна, голова Житомирської обласної державної адміністрації ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про арешт майна.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає про невідповідність арештованого майна вимогам ст. 98 КПК України. Вказує, що в ухвалі слідчого судді не зазначено про наявність чи відсутність постанови про визнання арештованого майна речовим доказом. Додає про відсутність доказів того, що арештоване майно могло бути використане як знаряддя вчинення кримінального правопорушення.
У підсумку апелянт звертає увагу суду на необґрунтованість арешту майна.
Одночасно автор апеляційної скарги ставить питання про поновлення строку на апеляційне оскарження. В обґрунтування причин пропуску цього строку апелянт вказує, що ухвала постановлена без виклику у судове засідання власника майна та про її наявність апелянту стало відомо 06.12.2018 із засобів масової інформації.

Заслухавши доповідь судді, позицію представника власника майна, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вимоги апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що власник майна участіу судовому засіданні не приймав, про наявність оскаржуваного судового рішення апелянту стало відомо 06.12.2018 із засобів масової інформації, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання апелянта щодо поновлення строку на апеляційне оскарження з підстав, наведених у ньому, підлягає задоволенню, оскільки цей строк пропущений з поважних причин.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів.
При апеляційному розгляді встановлено, що у даному кримінальному провадженні слідчим суддею обґрунтовано застосовано такий захід забезпечення кримінального провадження як арешт майна та правильно визначені правові підстави для цього.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, в провадженні Головного слідчого управління Національної поліції України перебувають матеріали кримінального провадження № 0000423, відомості про яке 12.07.2018 внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за фактом розтрати службовими особами Житомирської обласної державної адміністрації та Житомирської обласної ради бюджетних коштів шляхом зловживання своїм службовим становищем в особливо великих розмірах, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України.
Заступник начальника відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна загальною площею 7874, 7 кв.м., що розташоване за адресою: м. Житомир, Чуднівське шосе, будинок 1, із позбавленням права на відчуження такого майна (власником якого є держава в особі Житомирської обласної державної адміністрації (), яке ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року задоволено.

Жодних об`єктивних даних, які б спростовували чи ставили під сумнів законність прийнятого слідчим суддею рішення колегія суддів в матеріалах судової справи по розгляду клопотання по накладенню арешту не вбачає, оскільки покладені в основу ухвали слідчого судді мотиви, що стали підставою для задоволення клопотання сторони обвинувачення, слід визнати обґрунтованими, а доводи апеляційної скарги такими, що не заслуговують на увагу колегії суддів і не ґрунтуються на законі, виходячи з наступного.
КПК України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.
Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту повинно відповідати вимогам ст. 171 КПК України, то слідчий повинен неухильного їх дотримуватися.
Так, згідно ст. 171 КПК України у клопотанні слідчого повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.
Вказана норма також узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Задовольняючи клопотання про арешт майна, слідчий суддя прийшов до правильного висновку, що клопотання відповідає вимогам ст. 171 КПК України та містить достатньо правових підстав для його задоволення.

З огляду на вищенаведене та враховуючи, що в засіданні суду першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно зазначене у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів.
Зважаючи на вищезазначене в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на майно зазначене у клопотанні прокурора, діяв у спосіб та у межах діючого законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності.
Підстав сумніватися в співмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження у колегії суддів не виникає.
Твердження апелянта про невідповідність арештованого майна вимогам ст. 98 КПК України, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами провадження, а саме постановою про визнання речовими доказами у кримінальному провадженні від 18.10.2018 року, відповідно до якої, майно, на яке прокурор просить накласти арешт, визнано речовим доказом ( а.с. 75-78). З цих же підстав не заслуговують на увагу і твердження власника майна про відсутність доказів того, що арештоване майно могло бути використане як знаряддя вчинення кримінального правопорушення.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання відчуження, знищення чи пошкодження майна, що може перешкодити кримінальному провадженню.

Твердження апелянта про те, що в ухвалі слідчого судді не вказано про наявність постанови про визнання майна речовим доказом, як на підставу для скасування оскаржуваного судового рішення, слід визнати необґрунтованим, оскільки слідчий суддя обґрунтовано наклав арешт на майно зазначене у клопотанні, з метою забезпечення збереження речових доказів, про що зазначено в ухвалі (а.с. 84-85).

Посилання апелянта на необґрунтованість арешту майна, є непереконливими, оскільки спростовуються змістом оскаржуваного судового рішення та доданими до клопотання матеріалами на його обгрунтування, яке в свою чергу, на переконання колегії суддів, відповідає вимогам ст. 171 КПК України.
Інші доводи апеляційної скарги, з урахуванням наведеного, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Зважаючи на вищевикладене, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170 173 КПК України, наклав арешт на майно зазначене у клопотанні прокурора, з метою забезпечення збереження речових доказів, врахувавши при цьому і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб, та забезпечивши своїм рішенням розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому вимоги апелянта щодо необґрунтованості ухвали слідчого судді, слід визнати непереконливими.
Враховуючи встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, колегія суддів вважає, що ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:

Поновити власнику майна, голові Житомирської обласної державної адміністрації ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20 листопада 2018 року, якою задоволено клопотання заступника начальника відділу Генеральної прокуратури України ОСОБА_9 та накладено арешт на об`єкт нерухомого майна загальною площею 7874, 7 кв.м., що розташоване за адресою: м. Житомир, Чуднівське шосе, будинок 1, із позбавленням права на відчуження такого майна (власником якого є держава в особі Житомирської обласної державної адміністрації (), залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна, голови Житомирської обласної державної адміністрації ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_____________________ _________________________ ______________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4