Провадження № 1-кп/243/770/2018
Справа № 243/8840/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 листопада 2018 року
Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Свердловськ Луганської області, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , військовослужбовця військової служби за контрактом, який проходить службу на посаді механіка-водія першого десантно-штурмового взводу першої десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, у військовому званні солдата, освіта неповна середня(9 класів), закінчив УКК по професії шахтар, розлученого, утриманців не має, громадянина України, НОМЕР_2 , не судимого в силу 89 КК України,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,
сторони кримінального провадження та інш і учасники судового провадження:
обвинувачений ОСОБА_3 ,
ОСОБА_3 та Міністерство оборони України, від імені якого діяв командир військової частини НОМЕР_3 , 16 серпня 2017 року уклали договір «Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» терміном три роки. Відповідно до наказу командувача Високомобільних десантних військ Збройних Сил України (по особовому складу) № 39-РС від 24 жовтня 2017 року солдат ОСОБА_3 прибув для подальшого проходження служби у військову частину НОМЕР_1 . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27 жовтня 2017 року № 294 ОСОБА_3 був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлений на всі види забезпечення та призначений виконувати обов`язки за посадою механіка-водія десантно-штурмового взводу першої десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 .
18 березня 2014 року в Україні відповідно до абзацу 11 статті 1 Закону України «Про оборону України» та абзацу 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Виконувача обов`язків Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17 березня 2014 року настав особливий період.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» у 2014 році ще двічі оголошувалась часткова мобілізація, а саме Указами Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06 травня 2014 року №454/2014 та від 21 липня 2014 року № 607/2014 (затверджені Законами України №1240-УІІ від 06 травня 2014 року та № 1595-УП від 22 липня 2014 року, відповідно).
Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року №15/2015 (затверджений Законом України №113-УІІІ від 15 січня 2015 року) визначено Кабінету Міністрів України: перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань.
Рішення щодо звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період були прийняті:

-Указом Президента України №15/2015 від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію» визначено провести у березні-травні 2015 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303;

-Указом Президента України № 254/2015 від 06 травня 2015 року «Про звільнення в запас військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 6 травня 2014 року № 454 «Про часткову мобілізацію»;

-Указом Президента України № 115/2016 від 25 березня 2016 року «Про звільнення взапас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15».

У подальшому, Указом Президента України № 411/2016 від 26 вересня 2016 року «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15» визначено провести у вересні-жовтні 2016 року звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період.

Станом на сьогоднішній день Указами Президента України чи Законами України не приймались рішення про порядок і терміни проведення заходів, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування,підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128. 221 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних СилУкраїни ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовець зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

Про особливий період несення військової служби та порядок проходження військової служби солдату ОСОБА_7 достеменно було відомо і до часу самовільного залишення військової частини дотримувався встановленого порядку несення служби та виконував покладені на нього завдання.

Разом з тим, 12 березня 2018 року солдат ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом, перебуваючи на посаді механіка-водія десантно-штурмового взводу першої десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вище вимогам Статутів Збройних Сил України, в період проходження військової служби, будучи придатним для проходження військової служби, не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків несення військової служби, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, без дозволу командування та без поважних причини не прибув до розташування військової частини, тим самим не з`явився вчасно без поважних причин на службу до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 , яка знаходилась розташовується по АДРЕСА_3 .

Так, в період часу з 12 березня 2018 року по 10 травня 2018 року, солдат ОСОБА_7 , не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від виконання обов`язків військової служби, проводив час на власний розсуд за адресою: АДРЕСА_2 , не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.

Після чого, 10травня 2018 року самостійно прибув до розташування військової частини НОМЕР_1 , яка знаходиться в АДРЕСА_3 тим самим припинив кримінальне правопорушення.

Такі дії обвинуваченого підпадають під ознаки кримінального правопорушення, кримінальна відповідальність за яке передбачена ч.4 ст.407, тобто самовільне залишення місця служби без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, військовослужбовцем (крім строкової служби).

Судом були досліджені наступні докази на підтвердження встановлених судом обставин.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 провину у вчиненому визнав повністю, розкаявся та показав, що дійсно він 12 березня 2018 року їхав до шпиталю м. Харкова, але не доїхав, поїхав додому, де позичив гроші своєму знайомому, який їх йому не повернув, після чого у нього були відсутні гроші на те, щоб повернутися у свою частину. Через деякий час інший знайомий дав йому можливість підзаробити, він заробив грошей та доїхав до м. Слов`янська, де знову йому допомогли грошима доїхати до Святогорська. У вчиненому розкаюється, просить суворо його не карати, оскільки розуміє, що він не повинен був їхати додому, а прямувати до шпиталю, однак він цього не зробив.

Судом також досліджені такі письмові докази:

Згідно із витягом з ЄДРДР за № 0001372, внесено відомості про вчинення злочину за кваліфікацією ч.4 ст. 407 КК України;

Із Акту службового розслідування ТВО командира військової частини НОМЕР_1 від 2018 року вбачається, що солдат ОСОБА_3 13 березня 2018 року, не маючи будь яких поважних причин для звільнення від обов`язків несення служби, діючи умисно в наслідок власної недисциплінованості, не з`явився вчасно до військового шпиталю в м. Харкові та безпідставно відсутній у військовій частині більше десяти діб, що є грубим порушенням військової дисципліни.

Із Рапорту ТВО командира 1 ДШР ОСОБА_8 від 11 березня 2018 року вбачається, що водій механік 1ДШР солдат ОСОБА_3 не прибув вчасно до військового шпиталю ВМКЦ Північного регіону в/ч НОМЕР_4 АДРЕСА_4 за даним фактом призначити службове розслідування
Згідно із наказом № 294 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 27 жовтня 2018 року солдата ОСОБА_3 , механіка водія 3 десантно штурмового взводу 1 десантно- штурмової роти, з 27 жовтня 2017 року зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення з 28 жовтня 2017 року при військовій частині.

З наказу № 66 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12 березня 2018 року вбачається, що солдата ОСОБА_3 , механіка водія 3 десантно штурмового взводу 1 десантно- штурмової роти, з 12 березня 2018 року знято з котлового забезпечення при військовій частині НОМЕР_5 та визнано таким, що вибув до військового шпиталю військової частини НОМЕР_4 АДРЕСА_4 на лікування.

Згідно із довідкою по факту неприбуття до лікувального закладу, 13 березня 2018 року солдат ОСОБА_3 не прибув до до лікувального закладу, місце знаходження невідоме, на телефонні дзвінки не відповідав.

Наказом № 244 від 13 березня 2018 командира військової частини НОМЕР_1 призначено службове розслідування за фактом не прибуття до військового шпиталю на лікування солдата ОСОБА_3 .

Згідно із наказом № 67 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_3 , механіка водія 3 десантно штурмового взводу 1 десантно- штурмової роти визнано таким, що не прибув до шпиталю з невстановлених причин.

Згідно із витягом з наказу № 77 від 23 березня 2018 року командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_3 , механіка водія 3 десантно штурмового взводу 1 десантно- штурмової роти зараховано у розпорядження командира військової частини, для вирішення питання щодо подальшого службового використання, знято з усіх видів забезпечення при військовій частині НОМЕР_6 та призупинено йому виплату грошового забезпечення з 13 березня 2018 року.

Відповідно до наказу № 477 від 18 червня 2018 року, закінчено службове розслідування по факту залишення місця служби ОСОБА_3 ;

З витягу наказу № 124 від 10 травня 2018 року командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_3 , механіка водія 3 десантно штурмового взводу 1 десантно- штурмової роти зараховано до спискив особового складу на всі види забезпечення, а на котлове забезпечення 10 травня 2018 року при військовій частині НОМЕР_5 , встановлено посадовий оклад за військовим званням та надбавки за вислугу років.

Згідно із контрактом про проходження військової служби, ОСОБА_3 та Міністерство оборони України, від імені якого діяв командир військової частини НОМЕР_3 , 16 серпня 2017 року уклали договір «Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» терміном три роки.

Суд приймає до уваги показання обвинуваченого, оскільки вони не містять внутрішніх протиріч, узгоджуються із іншими зібраними по справі доказами.

Суд, за згодою учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження інших доказів, показань свідків стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються.

Даючи оцінку всім доказам, які були досліджені в процесі судового розгляду, суд приходить до переконання що обставини, викладені у обвинувальному акті щодо доведеності винності ОСОБА_3 по вказаному кримінальному правопорушенню знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, його дії кваліфіковані вірно, а тому вважає, що ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем ( крім строкової служби), самовільно залишив місце служби без поважних причин в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України.

Судом були досліджені відомості щодо особи обвинуваченого ОСОБА_3 :

Відповідно до службової характеристики командира 1-ї десантно штурмової роти військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_3 зарекомендував себе з негативної сторони.

Згідно із характеристикою наданою за місцем проживання ОСОБА_3 , останній у побуті спокійний, з сусідами конфліктів не має, приймав участь у громадському житті села, серед громадян користується повагою.

Згідно із довідкою КУ «Кремінське районне територіальне медичне об`єднання» від 07 вересня 2018 року обвинувачений ОСОБА_3 на обліку у лікаря психіатра не перебуває.

Згідно із довідкою КУ «Кремінське районне територіальне медичне об`єднання» від 07 вересня 2018 року ОСОБА_3 у лікаря нарколога на обліку не перебуває.

Вказані довідки також підтверджені сертифікатами.

Відповідно до довідки № станом на 09 серпня 2017 року за автоматизованими обліками МВС, ОСОБА_3 за ч.1 ст. 89 КК України визнано таким, що не має судимості.

Відповідно до досудової доповіді, Слов`янським МРВ філії державної установи «Центр пробації» в Донецькій області, зроблено висновок про те що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення середнього рівня, ризик небезпеки для суспільства оцінений як середній, проблемних питань не виявлено. За таких підстав, Слов`янський МРФ філії ДУ «Центр пробації» в Донецькій області вважає, що виправлення ОСОБА_9 без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе, та не становить високої небезпеки для суспільства(у тому числі окремих осіб)

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до ст. 66 КК України, суд визнає ті обставини, що ОСОБА_3 щиросердно розкаявся.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлені.

Згідно із ст. 65 КК України, суд приймає до уваги конкретні обставини вчиненого обвинуваченою, ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність всіх характеризуючих його обставин, характер і ступінь його суспільної небезпеки, характер дій обвинуваченого у здійсненні ним злочинних намирів, дані про особу обвинуваченого.

Згідно із роз`ясненнями, зазначеними у п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати, ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

За змістом п.2 згаданої Постанови, відповідно до п.1 ч.1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини,неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд, призначаючи покарання, також враховує вимоги ч.2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, та вимоги ч.2 ст. 50 Кримінального кодексу України, за якими покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Суд приймає до уваги ті обставини, що ОСОБА_3 є осудним, відповідно до ч.1 ст. 89 КК України визнаний таким, що не має судимості, кримінальне правопорушення у відповідності до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення та розкаявся у вчиненому, на теперішній час проходить військову службу на посаді номера обслуги першого десантно-штурмового взводу першої десантно-штурмової роти військової частини НОМЕР_5 Збройних Сил України, у військовому звані солдат. Судом також враховано, позицію обвинувачення, яка наполягала на мінімальному покаранні, в межах санкції, інкримінованого обвинуваченому злочину, висновки органу пробації, де ґрунтовно доведено, що з врахуванням особистості обвинуваченого, його соціальні зв`язки, таке покарання як позбавлення волі не буде мати превентивної ролі щодо запобіганню вчиненню злочинів в подальшому. За таких обставин, з метою виправлення обвинуваченого, попередження з його боку вчинення нових злочинів, суд визнає необхідним та достатнім призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі в межах передбаченої санкції ч. 4 ст. 407 КК України. Суд вважає, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ОСОБА_3 нових кримінальних правопорушень.
При цьому, суд всебічно оцінив викладені обставини, та прийшов до переконання про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_3 без реального виконання покарання и вважає за можливе звільнити його від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком згідно із положеннями ст. 75 КК України та покладенням на нього основних та додаткових обов`язків відповідно ст. 76 КК України.
Суд вважає, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ОСОБА_3 нових кримінальних правопорушень.
Цивільний позов по справі не заявлено.
Речові докази по справі відсутні.
Процесуальних витрат немає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 369-370, 374 КПК України, суд -

ЗАСУДИВ:
Визнати ОСОБА_3 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.
Призначити ОСОБА_3 покарання за ч.4 ст. 407 КК України у виді 3(трьох) років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1(один) рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки.
Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки:
1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;
2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Відповідно до ч.2 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 додатковий обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися та не обиралися.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Донецького апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим в той же строк з моменту вручення копії вироку. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копію вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Вирок складений у єдиному екземплярі у нарадчій кімнаті.
Головуючий-суддя: ОСОБА_1