В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" квітня 2019 р.

м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000428 від 12.01.2016 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, непрацюючого, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , раніше не судимого, у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, в с т а н о в и в:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 16 січня 2016 року у нічний час доби, з метою вчинення таємного викрадення чужого майна перебував неподалік від будинку № 4 по вул. Жмаченка в м. Києві, де побачив припаркований автомобіль марки «Рено Кенго» днз НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_5 .

Реалізуючи свої злочинні наміри направлені на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , переконавшись в тому, що сторонні особи за його діями не спостерігають, діючи умисно, з метою незаконного збагачення, підійшов до вищевказаного автомобіля, та використовуючи гайковий ключ, який мав при собі, відкрутив переднє та заднє колеса правої сторони автомобіля, а саме диски радіусу 14», загальною вартістю 1400 гривень та автошини, загальною вартістю 1300 гривень.

Продовжуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального прапвопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власни розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_5 матеріальної шкоди на загальну суму 2700 гривень.

Крім того, 19 січня 2015 року, приблизно о 12 годині ОСОБА_4 з метою вчиннення повторного таємного викрадення чужого майна, перебував за адресою: м. Київ, вул. Червоноградська, 22-в, де побачив припаркований автомобіль марки «Опель Вітаро» днз НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 ..

Реалізуючи свої злочинні наміри направлені на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_4 , переконавшись в тому, що сторонні особи за його діями не спостерігають, діючи умисно, з метою незаконного збагачення, підійшов до вищевказаного автомобіля, та використовуючи викрутку, яку мав при собі, з коліс автомобіля зняв 4 пластикові декоративані ковпаки, загальною вартістю 400 гривень.

Продовжуючи свої злочинні наміри, ОСОБА_4 з місця вчинення кримінального прапвопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власни розсуд, чим завдав потерпілому ОСОБА_6 матеріальної шкоди на загальну суму 400 гривень.

Крім того, 27 січня 2016 року приблизно о 18 годині 30 хвилин ОСОБА_4 разом з невстановленою досудовим слідством особою перебували біля будинку № 22-а по вул. Празькій в м. Києві, де побачили раніше незнайомого їм ОСОБА_7 , який в руці тримав належний йому мобільний телефон марки «LG-L90» вартістю 2500 гривень, з сім-картою оператора «Лайф» вартістю 15 гривень, на рахунку якої грошових коштів не було та сім-картою оператора «МТС» вартістю 15 гривень, на рахунку якої були грошові кошти в сумі 20 гривень.

В цей час у останніх виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення чужого майна, за попередньою змовою групою осіб.

Реалізуючи свої злочинні наміри, діючи за попередньою домовленістю невстановлена досудовим слідством особа стала слідкувати за місцевістю з метою повідомити ОСОБА_4 про можливу небезпеку, в той час як ОСОБА_4 , який усвідомлював, що його дії є помітними для потерпілого ОСОБА_7 , підбіг до останнього та з руки відкрито викрав належний йому вищевказаний мобільний телефон.

В подальшому ОСОБА_4 розпорядився викраденим мобільним телефонм на власний розсуд, а саме викинув у невстановленому місці, та в подальшому при спробі зникнути з місця події, був затриманий потерпілим.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який будучи допитаним в судовому засіданні свою вину у вчиненні цих кримінальних правопорушень (злочинів) визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини їх скоєння, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.

Останній виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цих злочинів, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбаченого ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

З огляду на установлені судом фактичні обставини справи та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 185 КК України, оскільки він своїми умисними діями, вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), за ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки він своїми умисними діями, вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку) повторно та за ч.2 ст. 186 КК України оскільки він вчинив відкрите викрадення чужого майна повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання та мотиви призначення покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_4 є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце проживання, індивідуальні властивості особи: стать, вік, стан здоров`я, родинний стан, спосіб життя, (раніше не судимий, офіційно не працевлаштований, відсутність на утриманні членів родини які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім), що свідчить про те, що оточуюча обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень (злочинів), а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, конкретні обставини, що характеризують поведінку винної особи до вчинення караного діяння, пов`язані з вчиненням правопорушення, після вчинення діяння та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статей 185 та 186 КК України у виді позбавлення волі, із визначенням покарання з урахуванням норм ч. 1 ст. 70 КК України у виді позбавлення волі, зі звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 того ж Кодексу та покладенням обов`язків з числа визначених його ст. 76 КК.

Суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд

Підстав для вирішення питання пов`язаного із запобіжним заходом відносно обвинуваченого немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до ст. 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Процесуальні витрати у кримінальному проваджені, вирішено відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання:

за ч. 1 ст. 185 КК України - у виді 1 (одного) року позбавлення волі;

за ч. 2 ст. 185 КК України - у виді 2 (двох) років позбавлення волі;

за ч.2 ст. 186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_4 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

В силу ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1