ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/958/19 Справа № 182/7501/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000823 від 02 вересня 2018 року за апеляційною скаргою заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_9 на вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2018 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Борова, Лельчицького району, Гомельської області, Республіка Білорусь, громадянина України, працюючого неофіційно, розлученого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

В с т а н о в и л а:

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2018 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. Відповідно до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбуття призначеного основного покарання з випробуванням строком на 3 роки.
Судом також вирішено долю речових доказів та питання розподілу процесуальних витрат.
Згідно вироку суду, 02 вересня 2018 року близько 18 години 20 хвилин, водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «ДЕО МАТІЗ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 рухався по проїзній частині автодороги зі сторони с. Базів Лук по вул. Соборній в напрямку вул. Осичанської с. Шолохове, Нікопольського районну Дніпропетровської області.
Під час руху на проїзній частині в районі будинку № 44 по вул. Соборній в с. Шолохове, Нікопольського районну, Дніпропетровської області, водій автомобіля «ДЕО МАТІЗ» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_8 , приблизно о 18 годині 20 хвилин, знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, що змушували його порушувати ті або інші вимоги Правил дорожнього руху, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення наслідків, не обрав безпечну швидкість та не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух свого транспортного засобу та безпечно керувати ним.
Внаслідок допущених порушень, водій ОСОБА_8 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, не впорався з керуванням автомобіля, виїхав на праве за напрямком руху узбіччя, у результаті подальшого некерованого водієм ОСОБА_8 руху автомобіля допустив виїзд за межі проїзної частини, де автомобіль «ДЕО МАТІЗ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд лівою задньою боковою частиною автомобіля на нерухому перешкоду електроопору № 80/2 с. Шолохове Нікопольського району, таким чином пасажир автомобіля, який знаходився на задньому сидінні зліва ОСОБА_11 загинув на місці пригоди, а пасажир автомобіля, який знаходився на задньому сидіння справа ОСОБА_12 отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
Своїми діями водій ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п. п. 1.3., 1.5., 2.3(6), 2.9(а) 12.1 Правил дорожнього руху. Порушення п. 12.1. Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_8 знаходяться у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_12 , та смерть потерпілому ОСОБА_11 .
Дії ОСОБА_8 , які виразились у грубому порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілому, та спричинило смерть потерпілого, кваліфіковано як вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Прокурор не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2018 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити новий вирок, призначивши ОСОБА_8 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, не оспорюючи законність вироку суду щодо фактичних обставин кримінального провадження, правову кваліфікацію злочину та доведеності вини ОСОБА_8 , вважає, що зазначений вирок суду не відповідає вимогам Кримінального кодексу України через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного.
Вказує, що судам під час призначення покарання необхідно враховувати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками).
Крім того, відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване. Проте, призначаючи покарання ОСОБА_8 , суд належним чином не мотивував застосування ст. 75 КК України зазначив, що обставинами, які пом`якшують покарання визнано щире каяття обвинуваченого, визнання вини та готовність підлягати кримінальній відповідальності. Вказані обставини суд визнав досить обгрунтованими і достатніми для застосування положень ст. 75 КК України. При цьому судом не враховано тяжкість наслідків, завданих обвинуваченим, а саме смерті потерпілого ОСОБА_11 і спричинення середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_12 . Крім того, судом хоч і враховано стан обвинуваченого, тобто вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, але не враховано при призначенні покарання.
Звертає увагу, що ті факти, що ОСОБА_8 раніше не судимий та характеризується позитивно, на які послався суд, із врахуванням конкретних обставин, не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та не дають підстав для застосування ст. 75 КК України, а тому призначене судом ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 75 КК України є необгрунтованим та несправедливим внаслідок м`якості та є недостатнім для його виправлення, попередження вчинення нових злочинів.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просив її задовольнити, призначивши ОСОБА_8 покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з реальним його відбуттям та позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення даної апеляції та просив вирок суду залишити без змін.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з таких підстав.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за кримінальним законом та доведеність його вини в апеляційній скарзі прокурором не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.
Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно вимог ст. ст. 50,65 КК України та положень п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», особі, яка вчинила злочин має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, а також з урахуванням обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції не дотримався.
Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, його наслідки, а саме завдання тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_13 , від яких останній помер, особу обвинуваченого, який перебуває у цивільному шлюбі і бере участь у вихованні двох неповнолітніх дітей своєї цивільної дружини, позитивно характеризується за місцем реєстрації і постійного проживання.
Обставинами, які пом`якшують вину обвинуваченого, суд визнав щире каяття, те, що ОСОБА_8 вперше притягається до кримінальної відповідальності, за вчинення злочину, який є необережним, має трьох неповнолітніх дітей, які хоча і не проживають спільно з ним, але перебувають на його утриманні.
Також суд врахував ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_8 допустив грубе порушення ПДР, навіть не маючи при собі посвідчення водія, керував транспортним засобом перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, що доведено висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 02.09.2018 року № 142.
Таким чином, з урахуванням наведеного та думки потерпілих, які просили не позбавляти волі обвинуваченого, суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років із звільненням останнього на підставі ст. 75 КК України від відбування призначеного основного покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, та покладанням відповідних обов`язків.
Однак, суд першої інстанції, приймаючи рішення про призначення обвинуваченому покарання, пославшись на обставини, які він враховує при призначенні покарання, належним чином не мотивував і не навів переконливих доводів про доцільність звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, обмежившись лише формальним посиланням на вищезазначені обставини.
При вирішенні питання щодо звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання, суд першої інстанції, надавши перевагу загальносоціальним даним про особу обвинуваченого, залишив поза увагою відомості, що характеризують його у плані потенційної суспільної небезпеки. За таких обставин обмеження порядку реалізації кримінальної відповідальності наглядовими та соціально-виховними заходами буде очевидно недостатнім для реальної корекції соціальної поведінки ОСОБА_8 та запобігання продовженню злочинної діяльності.
До того ж, кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України, законодавцем віднесено до злочинів проти безпеки руху. Тому думка потерпілих щодо виду та розміру покарання сама по собі не є вирішальною в цьому питанні.
Враховуючи викладене, зазначені судом першої інстанції обставини не вказують на те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 можливе без відбування покарання, а тому підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції порушив загальні засади призначення покарання, передбачені Кримінальним кодексом України, не дотримався принципу індивідуалізації покарання, не достатньою мірою врахував тяжкість вчиненого злочину та дані по особу ОСОБА_8 та призначив покарання, яке не є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
З огляду на викладене, колегія суддів визнала наведені в апеляції прокурора доводи про безпідставність призначення обвинуваченому покарання із застосуванням ст.. 75 КК України обґрунтованими, вважаючи, що таке покарання не відповідає його меті виправленню та запобіганню вчиненню нових злочинів, а тому є явно несправедливим унаслідок м`якості.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що законним, справедливим і таким, що сприятиме перевихованню ОСОБА_8 та попередженню вчинення нових злочинів, буде покарання у виді позбавлення волі. Цей захід примусу внесе корективи в соціально-психологічні властивості обвинуваченого, нейтралізує негативні настанови та змусить додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність і позбавить можливості вчиняти нові злочини.
З огляду на вищевикладене, оскільки за результатами перегляду кримінального провадження апеляційний суд дійшов висновку, що покарання, призначене місцевим судом ОСОБА_8 є занадто м`яким, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду в частині призначення покарання ОСОБА_8 підлягає скасуванню згідно з п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 409, п. 2 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, з ухваленням нового вироку відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407, п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420, 421 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_9 - задовольнити.
Вирок Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2018 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення покарання -скасувати.
Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.
Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченому, прокурору.

Судді:

_____________ _______________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4