МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/812/331/19 Головуючий суду першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 190 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2019 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0006177 за апеляційною скаргою прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2018 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, який має середню освіту, неодруженого, раніше судимого:
1) 12 жовтня 2012 року - Центральним районним судом м. Миколаєва за частиною 2 статті 185, частиною 3 статті 185 Кримінального Кодексу України (надалі КК України) до позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, із звільненням від відбування покарання з випробуванням, на підставі статті 75 КК України, з іспитовим строком 1 (один) рік;
2) 22 травня 2013 року - Новоодеським районним судом Миколаївської області - за частиною 1 статті 309 КК України, із застосуванням положень частини 4 статті 70 КК України, до позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, із звільненням від відбування покарання з випробуванням, на підставі статті 75 КК України, з іспитовим строком 1 (один) рік 6 (шість) місяців. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 листопада 2013 року був направлений для відбування покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;
3) 26 лютого 2015 року - Заводським районним судом м Миколаєва - за статтею 198 КК України до позбавлення волі строком на 1 (один) рік. На підставі статті 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Новоодеського райсуду м. Миколаєва від 22 травня 2013 року та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 3 (три) місяці,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
- визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, який має базову середню освіту, неодруженого, раніше судимого:

1) 23 вересня 2014 року - Центральним районним судом м. Миколаєва - за частиною 1 статті 186 КК України до позбавлення волі строком на 2 (два) роки, із звільненням від відбування покарання з випробуванням, на підставі статей 75, 104 КК України, з іспитовим строком 1 (один) рік;
2) 11 березня 2015 року - Заводським районним судом м. Миколаєва - за статтею 198 КК України до позбавлення волі строком на 1 (один) рік. На підставі положення частини 4 статті 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань за даним вироком та вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2014 року остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки 1 (один) місяць, із звільненням від відбування покарання, на підставі положень статей 75, 104 КК України, з іспитовим строком на 1 (один) рік,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

- визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України.

Сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_9 ,

обвинувачені: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисники: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Зміст вироку суду першої інстанції.
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
На підставі частини 5 статті 71 КК України, за сукупністю цього злочину та злочину, за який ОСОБА_7 засуджений вироками Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року шляхом повного складання призначених покарань призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.
На підставі частини 5 статті 71 КК України, частково приєднано до цього покарання невідбуту частину покарання за вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 року та остаточно за сукупністю вироків призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.
Строк відбуття покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту приведення цього вироку до виконання.
Ухвалено зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання, остаточно призначеного за цим вироком, покарання, частково відбуте ним за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року у період з 26 лютого 2015 року до моменту набрання чинності вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2018 року.
ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
На підставі частини 1 статті 71 КК України, частково приєднано до цього покарання невідбуту частину покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2015 року та остаточно за сукупністю вироків призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.
Строк відбуття покарання ОСОБА_8 ухвалено рахувати з моменту його затримання до виконання цього вироку.
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , будучи раніше засудженими за розкрадання чужого майна, судимість за вчинення якого кожним з них не була знятою або погашеною у встановленому законом порядку, вчинили новий злочин проти власності за таких обставин.
Станом на 5 листопада 2014 року вони дійшли згоди щодо спільного заволодіння мобільним телефоном їх знайомої ОСОБА_12 .
Досягнута між ними згода передбачала, зокрема, що ОСОБА_8 мав, використовуючи довірливі стосунки із нею, під приводом зробити дзвінок, отримати її телефон, заволодівши телефоном у такий спосіб, та зникнути з місця вчинення злочину, а ОСОБА_7 - залишитись разом з ОСОБА_12 після зникнення ОСОБА_8 , підтримуючи в неї переконання про наявність між ними товариських стосунків та швидке повернення телефону з тим, щоб змарнувати час, протягом якого повернення телефону не потребувало додаткових зусиль.
Реалізуючи цю домовленість, ОСОБА_8 подзвонив ОСОБА_12 та домовився із нею про зустріч.
Відповідно до умов досягнутої домовленості обвинувачені зустрілись з ОСОБА_12 5 листопада 2014 року біля 09:00 години на зупинці міського транспорту «Вулиця 9 Слобідська» по проспекту Центральному (на той час Леніна) у м. Миколаєві, після чого разом із нею направились проспектом Центральним у бік вул. 6 Слобідської (на той час Комсомольської).
На розі вул. 6 Слобідської та проспекту Центрального ОСОБА_8 , виконуючи свою роль у вчиненні злочину, використовуючи довірливі відносини з ОСОБА_12 , засновані на їх знайомстві (тобто - зловживаючи її довірою), попросив в неї мобільний телефон.
ОСОБА_12 же, вважаючи з огляду на відносини між нею та обвинуваченими таке прохання обов`язковим для виконання, добровільно передала ОСОБА_8 мобільний телефон марки «Samsung Galaxy Grand 2I» вартістю 4.335 грн. 55 коп.
Внаслідок цього ОСОБА_8 , заволодів телефоном, маючи на меті у момент заволодіння привласнити його та не маючи наміру його повертати.
Після цього обвинувачені та ОСОБА_12 певний час йшли разом, після чого ОСОБА_8 , зник, утримуючи викрадений в описаний вище спосіб телефон при собі.
ОСОБА_7 же, виконуючи свою роль у вчиненні злочину, протягом наступних півтора годин залишався з ОСОБА_12 , підтримуючи в неї певність у товариських стосунках між нею та обвинуваченими та у тому, що, з огляду на ці стосунки, телефон їй буде повернутий, та марнуючи час, протягом якого повернення телефону не потребувало додаткових зусиль.
Приблизно об 11 годині 40 хвилин ОСОБА_12 подзвонила на телефон, але телефон вже не відповідав. Під час цього ОСОБА_7 перебував поруч з ОСОБА_12 , переконуючи її у наявності товариських стосунків, проте жодних дій щодо надання їй допомоги у пошуку телефону, який перестав відповідати, не надав.
Після цього з місця зустрічі з ОСОБА_12 ОСОБА_7 також зник.
Після цього обвинувачені розпорядились телефоном на власний розсуд, заподіявши потерпілій матеріальну шкоду у загальному розмірі 4.335 грн. 55 коп.

Зміст вимог апеляційної скарги прокурора.
Просить вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2018 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати в частині призначення покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким:

Вважати ОСОБА_7 засудженим за частиною 2 статті 190 КК України до 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі частини 4 статті 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання покарання за даним вироком та остаточного покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року, остаточно призначити ОСОБА_7 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за частиною 2 статті 190 КК України до 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі частини 4 статті 70 КК України остаточно призначити покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі, а покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2015 року у виді 2 (двох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі, від відбування якого ОСОБА_8 звільнений з іспитовим строком на 1(один) рік, виконувати самостійно.

В іншій частині вирок місцевого суду просить залишити без змін.

Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинувачених та правильності кваліфікації їх дій, вважає, що вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягає скасуванню в частині призначення покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 , фактично застосувавши принцип складання покарань за сукупністю злочинів за оскаржуваним вироком та вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року, передбачених частиною 4 статті 70 КК України, невірно послався при цьому на частину 5 статті 71 КК України.
Стверджує, що вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року ОСОБА_7 засуджено за статтею 198 КК України до 1 (одного) року позбавлення волі, та за сукупністю цього вироку та вироку Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 року, яким ОСОБА_7 призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, та остаточно призначено покарання на підставі статті 71 КК України у виді 4 (чотирьох) років 3 (трьох) місяців позбавлення волі.
Вважає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_7 застосував норми частини 5 статті 71 КК України, та повторно приєднав до призначеного покарання частину покарання за вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 року, незважаючи на те, що невідбуту частину покарання за зазначеним вироком вже враховано при призначенні остаточного покарання за сукупністю вироків у вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року.
На думку апелянта, суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного вироку, фактично змінив вказаний вирок, на що не мав повноважень.
Вважає, що місцевим судом невірно складено покарання.
Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 неправильно застосував закон України при кримінальну відповідальність, зокрема застосував закон, який не підлягає застосуванню, а саме норми частини 1 статті 71 КК України
Вважає, що місцевим судом не враховано приписи частини 4 статті 70 КК України та невірно застосовано положення частини 1 статті 71 КК України при призначенні ОСОБА_8 остаточного покарання.
Зазначає, що злочин, передбачений частиною 2 статті 190 КК України, за вчинення якого ОСОБА_8 засуджено оскаржуваним вироком, вчинено обвинуваченим 5 листопада 2014 року, тобто до ухвалення вироку Заводським районним судом м. Миколаєва від 11 березня 2015 року.
За такого, на думку апелянта, на підставі частини 4 статті 70 КК України слід остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі, а покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2015 року у виді 2 (двох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі, від відбування якого ОСОБА_8 звільнений з іспитовим строком на 1 (один) рік, слід виконувати самостійно.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини, мотиви ухваленого рішення.

Заслухавши доповідача про зміст оскаржуваного вироку, доводи, викладені в апеляційній скарзі, пояснення прокурора, обвинувачених та їх захисників на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Вина обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) за обставин, наведених у вироку, доведена дослідженими судом першої інстанції доказами, що, як і кваліфікація дій за частиною 2 статті 190 КК України, а також призначене за даний злочин покарання, апелянтом не оспорюються, внаслідок чого, відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, апеляційним судом не перевірялись.
Що стосується тверджень прокурора в апеляційній скарзі відносно неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування закону, який не підлягає застосуванню, зокрема статті 71 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , є слушними.
Так, згідно частини 4 статті 70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, покарання призначається за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, тобто за сукупністю злочинів.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_7 за оскаржуваним вироком вчинив злочин 5 листопада 2014 року, тобто до постанолення попереднього вироку, а саме, вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року.
За такого, слід застосовувати положення частини 4 статті 70 КК України.
Окрім того, вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року ОСОБА_7 призначено покарання за сукупністю цього вироку та вироку Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 року, яким ОСОБА_7 призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, та остаточно призначено покарання, на підставі статті 71 КК України, у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 3 (три) місяці.
Таким чином, суд першої інстанції при визначенні остаточного покарання ОСОБА_7 за оскаржуваним вироком, застосовуючи норми статті 71 КК України, повторно приєднав до призначеного покарання частину покарання за вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 року, незважаючи на те, що невідбуту частину покарання за зазначеним вироком вже враховано при визначенні остаточного покарання за сукупністю вироків у вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року.
У цьому випадку, визначаючи у оскаржуваному вироку (від 25 травня 2018 року) обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання щодо злочину, вчиненому до постановлення попереднього вироку (вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року), який був вчинений 5 листопада 2014 року, суд першої інстанції мав застосувати лише правила частини 4 статті 70 КК України.
Тому, з оскаржуваного вироку необхідно виключити посилання на статтю 71 КК України, оскільки покарання за вироком Новоодеського районного суду Миколаївської області від 22 травня 2013 року було враховано вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року та вже призначалось за правилами статті 71 КК України.
Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанцій неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 .
Застосування судом першої інстанції положень частини 5 статті 71 КК України, враховуючи наведене вище, є не вірним.
Окрім того, відповідно до положень частини 4 статті 70 КК України, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, у цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 КК України.
Зараховуючи ОСОБА_7 у строк покарання, остаточно призначеного за оскаржуваним вироком, покарання, частково відбуте ним за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року у період з 26 лютого 2015 року до моменту набрання чинності вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2018 року, суд першої інстанції залишив поза увагою, що обвинуваченому ОСОБА_7 вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року було застосовано до набрання ним законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 у даному кримінальному провадженні не застосовувався.
За такого, а також враховуючи положення статей 4, 5 КК України, частини 5 статті 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі, що узгоджується і з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17 (провадження № 13-31кс18), на підставі частини 2 статті 404 КПК України, строк попереднього ув`язнення обвинуваченого ОСОБА_7 з 26 лютого 2015 року по 31 березня 2015 року включно підлягає зарахуванню йому у строк покарання у виді позбавлення волі з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та з 1 квітня 2015 року по 29 січня 2019 року день за день.
Також є слушними твердження прокурора в апеляційній скарзі і щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України при кримінальну відповідальність при призначенні покарання і обвинуваченому ОСОБА_8 , а саме застосуванню закону, який не підлягає застосуванню, зокрема норми частини 1 статті 71 КК України, та часткового приєднання до покарання визначеного за частиною 2 статті 190 КК України, невідбутої частини покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2015 року.
Відповідно до статті 70 КК України, при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань. З огляду на частину 4 цієї статті, за правилами передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку.
А згідно зі статтею 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Як визнано доведеним судом першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 вчинив злочин за оскаржуваним вироком 5 листопада 2014 року, а попередній вирок відносно нього було ухвалено 11 березня 2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва, яким, на підставі положення частини 4 статті 70 КК України, шляхом часткового складання покарань за даним вроком та за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2014 року остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки 1 (один) місяць, із звільненням, на підставі положення статей 75, 104 КК України, від відбуття покарання, із іспитовим строком на 1 (один) рік.
За такого, застосування судом першої інстанції положень статті 71 КК України, при визначенні остаточного покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Тому, з оскаржуваного вироку підлягає виключити посилання на статтю 71 КК України, оскільки обвинуваченим ОСОБА_8 вчинено злочин за оскаржуваним вироком до ухвалення відносно нього попереднього вироку (11 березня 2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва).
З системного аналізу норм кримінального закону, а також положень пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», слідує, що в разі, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складанні призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
При ухваленні вироку суд першої інстанції цих вимог закону також не дотримався.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2015 року ОСОБА_8 було засуджено за статтею 198 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік. На підставі положення частини 4 статті 70 КК України, за сукупністю злочинів за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 вересня 2014 року остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки 1 (один) місяць. На підставі положення статей 75, 104 КК України, звільнено ОСОБА_8 від відбуття покарання, із іспитовим строком на 1 (один) рік.
За оскаржуваним вироком обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік, тобто засуджено до покарання, що належить відбувати реально.
Враховуючи наведене, кожен вирок, тобто оскаржуваний вирок (вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2018 року) та вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2015 року відносно ОСОБА_8 має виконуватися самостійно.
Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 у даному кримінальному провадженні не застосовувався.
За наведеного, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, вирок суду першої інстанції, на підставі 4 частини 1 статті 409, пунктів 1, 2 частини 1 статті 413 КПК України, скасуванню в частині призначення покарання, з ухваленням судом апеляційної інстанції в цій частині, на підставі пункту 2 частини 1 статті 420 КПК України, свого вироку.

Керуючись статтями 404, 405, 407, 409, 413, 420, 424, 426, 532 КПК України,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу прокурора Миколаївської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2018 року відносно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині призначення покарання скасувати.
Ухвалити в цій частині свій вирок.
Виключити з вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2018 року застосування статті 71 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за сукупністю вироків.
Вважати обвинуваченого ОСОБА_7 засудженим за частиною 2 статті 190 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
На підставі частини 4 статті 70 КК України, шляхом часткового складання покарань за оскаржуваним вироком (вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2018 року) за вироком Заводського ьрайонного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі частини 4 статті 70 КК України, частини 5 статті 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII, в строк остаточно призначеного покарання у виді позбавлення волі зарахувати відбуте покарання за вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 лютого 2015 року з 26 лютого 2015 року по 31 березня 2015 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та з 1 квітня 2015 року по 29 січня 2019 року день за день.
Виключити з вироку Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2018 року застосування статті 71 КК України при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 за сукупністю вироків.
Вважати обвинуваченого ОСОБА_8 засудженим за частиною 2 статті 190 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.
Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2015 року, яким ОСОБА_8 засуджено за статтею 198 КК України, на підставі частини 4 статті 70 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки 1 (один) місяць, із звільненням, на підставі положення статей 75, 104 КК України, від відбуття покарання, із іспитовим строком на 1 (один) рік, виконувати самостійно.
В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскарженим в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які тримаються під вартою, в той же строк, з моменту вручення копії вироку.

Копія вироку суду апеляційної інстанції підлягає врученню засудженим та прокурору негайно після його проголошення. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, а тим, що не були присутні в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий

Судді: