УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2019 року
м. Київ

справа № 606/1634/15-к
провадження № 51-1730 ск 19

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 9 січня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Обставини справи

1. Теребовлянський районний суд Тернопільської області вироком від 21 вересня 2018 року визнав невинуватим та виправдав
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кривки та жителя АДРЕСА_1 ,
за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 368 Кримінального кодексу України (далі КК).

2. ОСОБА_4 обвинувачувався в одержанні ним як головним лікарем Микулинецької районної лікарні неправомірної вигоди для себе за видачу довідки про можливість направлення для працевлаштування до лікарні ОСОБА_5 . Відповідно до фабули обвинувачення він 14 травня 2015 року близько 11:30 у своєму автомобілі «Шкода Октавія» на території лікарні він отримав неправомірну вигоду в сумі 100 доларів США від ОСОБА_6 .
3. Суд визнав недопустимими ряд ключових доказів, наданих стороною обвинувачення, зокрема, протоколу про результати контролю за вчиненням злочину, протоколу відео- та аудіоконтролю за особою, протоколу огляду автомобіля ОСОБА_4 , протоколу освідування ОСОБА_4 та інших. Визнання цих доказів недопустимими суд обґрунтував тим, що стороні захисту не були відкриті постанова прокурора та ухвала апеляційного суду, які надавали дозвіл на проведення відповідних негласних слідчих дій. Ці документи також не були надані стороною обвинувачення суду. Суд навів й інші доводи недопустимості цих доказів.
4. Також суд визнав неналежними доказами винуватості ОСОБА_4 рапорт керівника підрозділу поліції, інформацію про внесення відомостей в ЄРДР, заяву ОСОБА_6 про вимагання в нього хабаря ОСОБА_4 та низку постанов слідчого.
5. Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 9 січня 2019 року залишив вирок без зміни.
Доводи касаційної скарги

6. У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить виправдувальний вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
7. Суть касаційної скарги прокурора зводиться до незгоди з рішенням суду першої інстанції визнати недопустимими ряд ключових доказів, наданих стороною обвинувачення (див. пункт 3 вище).
8. Свою незгоду прокурор обґрунтовує тим, що постанова прокурора про надання дозволу на проведення контролю за вчиненням злочину та ухвала апеляційного суду про дозвіл на проведення відео- та аудіоконтролю за особою не є доказами у кримінальному провадженні, а тому сторона обвинувачення не зобов`язана відкривати ці матеріали стороні захисту та надавати їх суду.
9. Також прокурор вважає, що рапорт керівника підрозділу поліції, інформацію про внесення відомостей в ЄРДР, заяву ОСОБА_6 про вимагання в нього хабаря ОСОБА_4 та постанови слідчого є належними доказами і доводять винуватість останнього.
Оцінка Суду

10. Перевіривши доводи в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
11. Сторона обвинувачення стверджує, що суд неправомірно визнав недопустимими протокол проведення негласної слідчої дії контролю за вчиненням злочину, протокол про результати відео- та аудіоконтролю за особою, а також інші протоколи, які фіксували хід або результати проведення цієї негласної слідчої дії.
12. Рішення суду про недопустимість цих доказів ґрунтується на тому, що постанова прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину та ухвала апеляційного суду про дозвіл на проведення відео- та аудіоконтролю за особою, не були відкриті стороні захисту при виконанні вимог статті 290 КПК і в подальшому не були надані суду. Крім того, судом було встановлено, що проведення відео- та аудіоконтролю за особою відбулося до того, як апеляційним судом був наданий дозвіл на проведення такої негласної слідчої дії.
13. Суд вже висловлював свою позицію цього приводу. У постанові від 5 лютого 2019 року у справі № 754/12820/15-к (провадження № 51-3099км18)[1] Суд дійшов висновку, відповідно до частини 1 та пункту 1 частини 2 статті 87 КПК суд зобов`язаний визнати недопустимими докази, отримані внаслідок здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу. Крім того, Суд зазначив, що постанова прокурора про дозвіл на проведення контролю за вчиненням злочину є невід`ємною складовою законності такої дії, а отже виконує роль, схожу з дозволом суду в інших випадках суттєвого втручання у права і свободи особи.
14. У тому ж рішенні Суд вирішив, що, оскільки відповідно до частини 2 статті 92 КПК обов`язок доказування допустимості доказів покладено на сторону, що їх подає, то докази, допустимість яких не доведено такою стороною, мають визнаватися недопустимими.
15. Також в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 751/7557/15-к (провадження № 13-37кс18)[2] зазначено, що для доведення допустимості результатів НСРД мають бути відкриті не тільки результати цих дій, а й документи, які стали правовою підставою їх проведення (клопотання слідчого, прокурора, їх постанови, доручення, ухвала слідчого судді), оскільки змістом цих документів сторони можуть перевірити дотримання вимог кримінального процесуального закону стосовно негласних слідчих (розшукових) дій.
16. Таким чином, Суд вважає правильним рішення суду першої інстанції про визнання недопустимим протоколів про результати контролю за вчиненням злочину та результати відео- та аудіоконтролю за особою.
17. Також Суд зазначає, що інші докази, визнані судом недопустимими, є похідними від здійснення контролю за вчиненням злочину, законність якого стороною обвинувачення не доведена і результати якого внаслідок цього визнані судом недопустимими. Таким чином, рішення суду першої інстанції про визнання недопустимими протоколу огляду автомобіля виправданого від 14 травня 2015 року, протокол освідування від 14 травня 2015 року, висновків експертів за наслідкам дослідження доказів, визнаних недопустимими, є правильним.
18. Оскільки ця підстава сама по собі є достатньою для визнання цих доказів недопустимими, Суд не вважає за необхідне аналізувати інші мотиви для визнання цих доказів недопустимими, наведені в рішенні суду першої інстанції.
19. Таким чином, виходячи з усталеної практики Суду, наведеної вище, доводи прокурора у касаційній скарзі не можуть поставити під сумнів рішення суду щодо визнання цих доказів недопустимими.
20. Інформація про внесення відомостей про правопорушення до ЄРДР, рапорт начальника підрозділу, а також постанови про проведення різних слідчих дій самі по собі не можуть бути доказами винуватості і не впливають на суть остаточного рішення про виправдання ОСОБА_4 .
21. Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши докази, якими сторона обвинувачення обґрунтовувала доведеність винуватості ОСОБА_4 , вмотивовано виправдав останнього, оскільки сторона обвинувачення не довела наявності в його діях складу кримінального правопорушення.
22. Апеляційний суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, не встановив порушення судом першої інстанції порядку дослідження та оцінки доказів і підтвердив правильність висновку місцевого суду про відсутність доказів винуватості ОСОБА_4 у вчинені інкримінованого йому злочину.
23. Що стосується твердження прокурора в його касаційній скарзі про те, що апеляційний суд, прийнявши відмову від захисника і не залучивши при цьому іншого для захисту прав ОСОБА_4 , порушив статтю 54 КПК, то Суд зазначає, що відповідно до пункту 4 частини другої статті 412 КПК порушення прав обвинуваченого не може бути підставою для скасуванння виправдувального вироку та ухвали суду апеляційної інстанції, якою цей вирок залишено без змін.
З огляду на викладене касаційна скарга прокурора та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому слід відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до пункту 2 частини другої статті 428 КПК.
На підставі викладеного та керуючись пунктом 2 частини другої статті 428 КПК, Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 21 вересня 2018 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 9 січня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/79883011

[2] http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/79298340