Справа № 302/77/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

27.03.2019 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №11-кп/4806/228/19 за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_6 і захисника ОСОБА_7 на вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 11.05.2018.

Цим вироком ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, уродженка і мешканка АДРЕСА_1 , з середньою освітою, неодружена, непрацююча, не судима засуджена за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 115 КК України на 8 (вісім) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України до цього покарання частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за вироком Міжгірського районного суду від 30.10.2017 і остаточно до відбуття ОСОБА_6 призначено 8 (вісім) років 6 (шість) місяців позбавлення волі.

Ухвалено: запобіжним заходом залишити тримання під вартою, строк відбуття покарання обчислювати з 03.12.2017, речові докази: чоловічі футболку і толстовку - повернути потерпілому ОСОБА_9 , решту знищити.

ОСОБА_6 визнана винною в тому, що 02.12.2017 року о 21:00 у стані алкогольного сп`яніння під час сварки з співмешканцем ОСОБА_9 , у будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязні, умисно, з метою позбавлення його життя, схопила зі столу кухонний ніж і нанесла ним ОСОБА_9 один удар у спину в область лівої лопатки і один удар в область шиї справа, однак свій умисел до кінця не довела з причини, що не залежала від її волі: до приміщення кухні, де вони знаходились, увірвалась ОСОБА_10 і закричала. Через переляк ОСОБА_6 кинула ніж на підлогу і відійшла від потерпілого, а ОСОБА_11 надала йому медичну допомогу, наклавши на рану, яка кровоточила, пов`язку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить вирок змінити і пом`якшити їй покарання. Посилається на те, що повністю визнає свою вину, щиро кається, сприяла розкриттю злочину і досудовому розслідуванню, а також на те, що позбавляти потерпілого життя умислу не мала і в решті вона спричинила йому легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Стверджує, що перед цим потерпілий, який також був у стані сп`яніння, дуже агресивний, наносив їй удари кулаком в лице і міг її вбити, якби вона не нанесла йому тілесних ушкоджень.

У доповненні до апеляційної скарги ОСОБА_6 свої вимоги змінила: просить вирок скасувати, провадження щодо неї закрити та призначити у справі нове досудове розслідування для встановлення фактичних обставин кримінального правопорушення. Стверджує, що на стадії досудового розслідування поліцейські, користуючись відсутністю захисника, примушували її до самообмови у більш тяжкому злочині; що ні слідчий ні суд не звернули уваги на її показання про систематичне пияцтво потерпілого, образи, знущання, побої, приниження її честі і гідності з його боку, в тому числі 02.12.2017, що дає підставу вважати її дії необхідною обороною. Окрім цього, про стан необхідної оборони, на її думку, свідчать наявність у неї тілесних ушкоджень, відсутність у неї умислу на позбавлення потерпілого життя, характер, кількість, глибина, локалізація і тяжкість тілесних ушкоджень у потерпілого, його поведінка під час події 02.12.2017.

Прокурор Міжгірського відділу Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_12 подав на апеляційну скаргу обвинуваченої заперечення, в яких зазначив, що перед подією обвинувачений і потерпіла вживали спиртні напої, під час вчинення злочину потерпілий був повернутий спиною до обвинуваченої, отже про її самозахист «не може бути і мови», що умисне вбивство ОСОБА_6 не довела до кінця з переляку від крику ОСОБА_10 , яка далі «перемотала» рану на шиї потерпілого. Вважає, що окрім цього вину ОСОБА_6 доведено висновками судово-медичних, імунологічних експертиз, даними протоколів прийняття заяви про кримінальне правопорушення, протоколів огляду місця події, предметів, слідчого експерименту з потерпілим та свідком ОСОБА_10 , а її дії кваліфіковано правильно. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а вирок без змін.

Захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі стверджує, що обвинувачена не мала умислу на позбавлення потерпілого життя. Суд, на її думку, не взяв до уваги доведений показаннями обвинуваченої, потерпілого і свідка ОСОБА_10 факт, що ініціатором конфлікту був сам потерпілий, який вів себе зухвало і спровокував обвинувачену на злочин: затиснув її у кут між столом і холодильником і там бив руками по голові і грудній клітці. Не маючи можливості втекти, обвинувачена схопила ніж, яким нанесла потерпілому два удари з метою припинити напад на себе, після чого ніж кинула, хоча ніщо не перешкоджало їй наносити удари ножем і далі та у життєво важливі органи. Спричинені потерпілому тілесні ушкодження, кваліфіковані експертом як легкі з короткочасним розладом здоров`я. Окрім цього, у справі доведено, що потерпілий самостійно сів до автомобіля швидкої допомоги, від госпіталізації у хірургічне відділення відмовився, а вже 08.12.2018 був виписаний на амбулаторне лікування через порушення режиму. Захисник звертає увагу і на порушення під час досудового розслідування права ОСОБА_6 на захист: проведення з нею слідчих дій у нічний час, без участі захисника, яка є обов`язковою, та під час перебування ОСОБА_6 у стані алкогольного сп`яніння. Просить змінити правову кваліфікацію дій обвинуваченої на ч.2 ст. 125 КК України і внести до вироку відповідні зміни.

Апеляційний суд заслухав доповідь судді про зміст вироку, доводи і вимоги, викладені в апеляційних скаргах, пояснення обвинуваченої і захисника на підтримання апеляційних вимог, заперечення прокурора, яка вважає апеляційні скарги такими, що не підлягають до задоволення, провів судові дебати, заслухав останнє слово обвинуваченої, перевірив матеріали кримінального провадження, обговорив доводи сторін і знаходить, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення, з таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відноситься, згідно з п.10 ч.1 ст. 7 КПК України, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, окрім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Згідно з ч.2 ст. 91 КПК України доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, в кримінальному провадженні у формі публічного обвинувачення покладається на слідчого, прокурора.

Це означає, що метою доказування і обов`язком слідчого, прокурора, є встановлення всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, і не тільки тих, які зазначені в ч.1 ст. 91 КПК України.

Пунктом першим частини третьої статті 42 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його обвинувачують. Пунктами другим і десятим частини першої статті 56 цього Кодексу передбачено, що потерпілий має право знати сутність підозри та обвинувачення, право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Виклад всіх обставин, що підлягають доказуванню згідно зі ст. 91 КПК України, як їх вважають установленими слідчий, прокурор, правова кваліфікація кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, формулювання обвинувачення, обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання, розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, відповідно до ч. 4 ст. 110 і ч.2 ст. 291 КПК України, мають міститися в обвинувальному акті процесуальному рішенні, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і завершує досудове розслідування.

Відповідно до п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Формулювання обвинувачення повинно складатись з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого в його вчиненні, форму вини, мотив і мету вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь його тяжкості.

Правова кваліфікація дій особи повинна містити в собі не тільки посилання на окрему статтю (частину статті) кримінального закону, але і точне формулювання об`єктивної сторони кримінального правопорушення, його кваліфікуючих ознак.

Правильне відображення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків слідчого, виражених у формулюванні обвинувачення, але і для реалізації прав обвинуваченого (на захист), потерпілого (знати сутність обвинувачення) та для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді.

Перевірка відповідності обвинувального акта вимогам КПК України і прийняття, в залежності від встановленого, відповідного рішення, згідно зі ст. 314 цього Кодексу, віднесено до компетенції суду першої інстанції на стадії підготовчого провадження. Після отримання обвинувального акта суд призначає і проводить підготовче судове засідання, в якому, в разі, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, має прийняти рішення про повернення його прокурору.
Згідно з ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, а отже і в межах викладу фактичних обставин кримінального правопорушення .

У разі ухвалення вироку на суд, згідно зі ст. 374 КПК України, покладається формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, або пред`явленого особі і визнаного недоведеним, зазначення мотивів прийнятих рішень, доказів на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів тощо.

Без дослідження судом фактичних обставин кримінального правопорушення виконання цього припису є неможливим.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону слідчим, прокурором і судом першої інстанції не дотримані.

Приписам частини другої ст. 291 КПК України надісланий до суду обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 не відповідає: формулювання обвинувачення у ньому текстуально співпадає з викладом фактичних обставин кримінального правопорушення, що дає підстави стверджувати, що слідчий і прокурор не виклали або взагалі не встановили всіх фактичних обставин кримінального правопорушення, доказування яких, відповідно до ст. 91, ч.1 ст. 92 КПК України, є їх обов`язком, не розрізняють цих термінів, їх значення, у такий спосіб дезорієнтують сторону захисту, потерпілого і суд щодо розуміння фактичних обставин кримінального правопорушення, суті і обсягу обвинувачення, істотно обмежують процесуальні права учасників судового розгляду, передбачені ст.ст. 42 і 56 цього Кодексу, процесуальні можливості прокурора при підтриманні державного обвинувачення, унеможливлюють правильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, а в решті - виконання завдань кримінального провадження.

В даному випадку для встановлення події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченої, форми вини, мотиву, мети, правової кваліфікації, ступеня суспільної небезпечності кримінального правопорушення істотне значення мають відомості про особи потерпілого і обвинуваченого, їх взаємовідносини, причини і умови їх спільного проживання; події, які передували їх конфлікту 02.12.2017, причина конфлікту, дії кожного з учасників конфлікту, свідка ОСОБА_10 на місці події у їх послідовності і взаємозв`язку; момент, місце, мета і причина нанесення удару саме ножем (а не рукою чи іншим предметом), взаємне розташування при цьому потерпілого і обвинуваченої, їх антропометричні дані, сліди на одязі обвинуваченого, наявні у нього тілесні ушкодження, тілесні ушкодження на тілі обвинуваченої, а також всі інші обставини, які можуть мати значення для кримінального провадження і до встановлення яких зобов`язує слідчого і прокурора не виконаний ними припис ч.2 ст. 91 КПК України.

З пояснення обвинуваченої в судовому засіданні і під час апеляційного розгляду кримінального провадження вбачається, що потерпілий ОСОБА_9 , після того, як свідок ОСОБА_10 вийшла з приміщення, замкнув двері на ключ, затиснув обвинувачену в обмеженому просторі, поставивши у безвихідне становище, і піддав її жорстокому побиттю, яке, вона не виключає, могло закінчитись вбивством. Обвинувачена стверджувала, що саме її крик привернув увагу ОСОБА_10 і змусив останню стукати у двері, щоб повернутись у приміщення і втрутитись у подію. Коли ж ОСОБА_9 , зреагувавши на стук, був обернений до неї спиною, вона, очікуючи незабаром продовження насильства над собою, щоб припинити його, розуміючи, що іншого шансу у неї може не бути, схопила ніж і вдарила ним потерпілого.

З доказів, які представив суду прокурор, зокрема, показань потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_10 , висновків експертів, даних протоколів огляду місця події, речових доказів, слідчого експерименту вбачається, що розслідуванням вказаних обставин слідчий і прокурор почасти займались, однак не визначились, які з них є установленими і в обвинувальному акті, всупереч вимогам п.5 ч.2 ст. 291 КПК України, не вказали, обмеживши у такий спосіб можливість визначитись у фактичних обставинах кримінального правопорушення і суду, який виходити за межі, вказані у ст. 337 КПК України, не вправі.

Відсутність в обвинувальному акті чіткого, підтвердженого доказами, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, тобто всіх обставин, які мають значення для кримінального провадження, залишає відкритим питання про те, чи досліджені і відкинуті органом досудового розслідування (стороною обвинувачення) всі інші можливі версії вчинення кримінального правопорушення, тобто, чи відповідає зміст і форма кримінального провадження засаді презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Така невідповідність обвинувального акту вимогам КПК України обмежила право сторони захисту обстоювати свої законні інтереси, стороні обвинувачення можливість доводити обвинувачення, сформульоване в обвинувальному акті і змусила суд давати оцінку обставинам, які, безумовно, мають значення для кримінального провадження, однак органом досудового розслідування не встановлені, оскільки в обвинувальному акті не викладені, тобто вийти за межі обвинувачення.

Суд першої інстанції таким порушенням вимог кримінального процесуального закону своєчасно значення не надав, всупереч приписам ст. 314 КПК України відповідності обвинувального акту вимогам цього Кодексу не перевірив, не маючи повного, відповідного вимогам ст. 91 КПК України, викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, був позбавлений можливості правильно визначити і зіставити межі обвинувачення з межами судового розгляду, внаслідок дав оцінку обставинам, які в обвинувальному акті не вказані, але оспорювалися стороною захисту і ухвалив вирок, який не відповідає вимогам ст. ст. 370 і 374 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 409, ч.1 ст. 412 КПК України встановлення таких порушень кримінального процесуального закону при розгляді справи в апеляційній інстанції утворює підставу для скасування вироку.

Ухвалити новий вирок або закрити кримінальне провадження за таких обставин суд апеляційної інстанції не вправі, оскільки будь-яке з цих рішень суперечило б правилам, викладеним у ст.ст. 314, 417 і 420 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

З огляду на це правило вирішувати всі інші питання, зазначені в апеляційних скаргах, як такі, що стосуються оцінки доказів, переваги одних доказів над іншими, доведеності чи недоведеності обвинувачення, у цій ухвалі апеляційний суд не вправі.

Строк дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_6 у виді тримання під вартою був обмежений судом першої інстанції в часі до набрання вироком законної сили.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 197 КПК України строк дії ухвали суду у питанні про тримання особи під вартою або продовження строку тримання особи під вартою не може перевищувати шістдесяти днів.

Апеляційний суд відзначає, що ОСОБА_6 обвинувачується у замаху на особливо тяжкий злочин проти особи, покарання за який може сягати десять років позбавлення волі, судима, характеризується негативно. Ці обставини переконують у тому, що, перебуваючи на волі, вона може ухилитися від виконання процесуальних обов`язків, чинити тиск на свідків або вдатись до перешкоджання кримінальному провадженню в інший спосіб, вчинити новий злочин.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

апеляційні скарги обвинуваченої і захисника задовольнити частково.

Вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 11.05.2018 щодо ОСОБА_6 скасувати.

Призначити новий розгляд кримінального провадження у Хустському районному суді зі стадії підготовчого провадження.

Запобіжним заходом щодо ОСОБА_6 залишити тримання під вартою на строк до 25.05.2019 включно.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді: