Постанова
20 листопада 2018 р.

м. Київ
справа № 96/49/2012

провадження № 51-9624 ск 18
Суддя Касаційного кримінального суду Верховного Суду ОСОБА_1 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, яку він іменує апеляцією, на постанову Харківського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року по кримінальній справі щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4
встановив:
зі змісту касаційної скарги прокурора вбачається, що він не погоджується з ухвалою суду апеляційної інстанції, якою кримінальну справу відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в порядку статті 281 КПК направлено прокурору на додаткове розслідування.
Крім цього, прокурор просить скасувати постанову Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року, якою також зазначену кримінальну справу направлено прокурору для додаткового розслідування.

Відповідно до вимог частини 2 статті 387 КПК України 1960 року зміст касаційних скарг повинен відповідати вимогам, зазначеним у статті 350 КПК України 1960 року, згідно якої в касаційній скарзі зазначаються, у тому числі вказівки на те, в чому полягає незаконність судових рішень та доводи на їх обґрунтування з урахуванням підстав для їх скасування або зміни, визначених у частині 1 статті 398 КПК України 1960 року, а також містити конкретне прохання, яке б узгоджувалося з вимогами статті 396 КПК України 1960 року.

Згідно частини 1 статті 398 КПК України 1960 року, підставами для скасування судових рішень касаційним судом є лише істотне порушення кримінально-процесуального закону (стаття 370 КПК України 1960 року), неправильне застосування кримінального закону (стаття 371 КПК України 1960 року) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого (стаття 372 КПК України 1960 року).
Прокурор у касаційній скарзі, яку він називає апеляцією, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судових рішень, які, на його думку, допущені судами першої та апеляційної інстанцій при їх постановленні, навести конкретні докази і аргументи в обґрунтування кожної позиції, а також викласти конкретне прохання.

Однак, прокурор вказаних вимог кримінально-процесуального закону не виконав.

Зі змісту такої скарги прокурора вбачається, що він, оскаржуючи, окрім іншого, ухвалу апеляційного суду про направлення справи на додаткове розслідування не звернув уваги, що відповідно до статті 383 КПК у касаційному порядку також можуть бути перевірені вироки місцевих судів, постанови (ухвали) цих судів у справах про застосування примусових заходів виховного чи медичного характеру, інші постанови (ухвали), які перешкоджають подальшому провадженню у справі, ухвали апеляційного суду, постановлені щодо цих вироків, постанов (ухвал), крім випадків, коли апеляційною інстанцією зазначені рішення скасовано, а справу направлено на нове розслідування чи новий судовий розгляд, а також ухвали апеляційного суду, постановлені ним в апеляційному порядку щодо видачі особи (екстрадиції).

Крім того, у поданій скарзі прокурор у своїй мотивувальній частині вказує на порушення норм кримінально-процесуального закону судом апеляційної інстанції, однак у прохальній частині просить скасувати постанову районного суду, якою кримінальну справу відносноОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 направлено на додаткове розслідування. Такі суперечності у касаційній скарзі, яку прокурор називає апеляцією та невмотивованість вимог, позбавляють касаційний суд можливості визначитися з предметом оскарження.
Крім того, зазначену скаргу, прокурором адресовано до Верховного Суду України, тоді як відповідно до пункту 21 частини 1 статті 3 КПК (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів») судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

До того ж, зміст викладеного прокурором прохання, де він вважає за необхідне скасувати постанову Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23 жовтня 2018 року та повернути кримінальну справу до суду першої інстанції не узгоджується з вимогами статті 396 КПК України 1960 року, а також позбавляє касаційний суд постановити остаточне рішення у справі.
Таким чином, зазначені недоліки є перешкодою для вирішення питання про витребування справи.
Відмова у витребуванні справи не перешкоджає її витребуванню при повторному надходженні скарги за умови усунення зазначених у цій постанові недоліків і якщо вона надійде у межах строку, визначеного у статті 386 КПК України 1960 року, або не пізніше одного місяця з дня одержання копії постанови про відмову у витребуванні справи (особа, яка подала скаргу, має підтвердити, що нею не пропущено цей місячний термін при повторному зверненні до суду), однак з урахуванням вимог статті 383 КПК України 1960 року.

На підставі наведеного та керуючись статтею 388 КПК України 1960 року та пунктом 15 розділу 11 Перехідних положень Кримінального процесуального кодексу України, -

постановив:

відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінальної справи у витребуванні матеріалів кримінальної справи щодо ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 для перевірки в касаційному порядку.

Постанова оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1