Справа № 461/722/19
Провадження № 1-кс/461/918/19
УХВАЛА
01.02.2019 року.

Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши клопотання заступника начальника відділу Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000026, яке 28 січня 2019 року зареєстроване в ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Заступник начальника відділу 31 січня 2019 року звернувся до суду з відповідним клопотанням, яке вмотивоване тим, що невідома особа 13.07.2018 року подала державному реєстратору ОСОБА_4 завідомо підроблений документ декларацію про готовність об`єкта до експлуатації серії та номер ЛВ 7 від 22.01.2014 року, на підставі якої реєстратором 18.07.2018 року прийнято рішення про державну реєстрацію прав, індексний № 42057957 та внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстраційний № 101 про реєстрацію права власності за ОСОБА_5 на нежитлову будівлю під АДРЕСА_1 . Слідчий зазначає, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, станом на 24.01.2019 року згаданий вище об`єкти нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 , перебуває у приватній власності ОСОБА_5 , ІПН НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою місця проживання: АДРЕСА_3 , що відображено у інформаційній довідці № 153738368 від 24.01.2019 року.

Слідчий вказує, що майно має значення речового доказу, а тому з метою запобігання його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження об`єкта нерухомості на нього необхідно накласти арешт.

Арештом майна, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (ч. 3 ст. 170 КПК України).

У матеріалах клопотання, що подане слідчим, відсутні докази того, що вказані у клопотанні нежитлові приміщення визнані речовими доказами у справі, та є необхідність забезпечення їх збереження.

До того ж, нерухоме майно приміщення АДРЕСА_2 не відповідають ознакам поняття «речовий доказ».

Відтак, нерухоме майно, що є предметом розгляду, не відповідає вимогам ст. 98 КПК України, оскільки не є речовим доказом по справі та не потребує його збереження.

Крім того, обмеження права на відчуження, розпорядження нерухомим майном не може вважатися забезпеченням його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення. Особливістю нерухомого майна є те, що його пересування, приховування чи зникнення неможливе.

Відомості того, що нежитлові приміщення зберегли на собі сліди злочину, також відсутні.

Слідчий суддя не погоджується з обґрунтуванням слідчого, щодо необхідності накладення арешту на майно з метою забезпечення в подальшому позову та недопущення відчуження приміщень, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, з цією метою може бути арештоване лише майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна. Санкції статті 358 Кримінального кодексу України не містять передбаченого за вчинення злочину покарання у виді конфіскації майна або спеціальної конфіскації.

Серед матеріалів клопотання відсутні документи, які б свідчили про вручення власникам майна чи іншим особам повідомлення про підозру.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що нежитлові приміщення не мають ознак речових доказів та не визнані такими рішенням слідчого, належать на праві власності особам, які не є підозрюваними, обвинуваченими чи засудженими, а також не несуть матеріальну відповідальність за злочин, у задоволенні клопотання про арешт вказаного нерухомого майна слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 170, 172, 173 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання начальника відділу Слідчого управління Головного управління Національної поліції у Львівській області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000026, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1