Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

12 лютого 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

його захисника ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

перекладача ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань Рівненського апеляційного суду апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2018 року у кримінальному провадженні №0004892 за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.2 ст.186 КК України.

встановила :

Цим вироком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Зугдіді, Грузія, грузина, громадянина Грузії, проживаючого за адресою АДРЕСА_1 , одруженого, не працевлаштованого, не судимого, визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст.186 КК України і призначено йому покарання - позбавлення волі строком на 4 роки.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання обвинуваченому вирішено рахувати з 11 травня 2018 року.

Також судом вирішено питання процесуальних витрат у провадженні та долю речових доказів.

Судом першої інстанції ОСОБА_6 засуджено за те, що 20 липня 2017 року, приблизно о 11 год. 20 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу входу до магазину «Шипшина», що за адресою - вул.Млинівська, 26, в м.Рівне, та маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, скориставшись відсутністю спостереження за ним з боку сторонніх осіб, повторно, шляхом розбиття скла задніх лівих дверцят автомобіля марки «Mazda 6», реєстраційний номер НОМЕР_1 , викрав із заднього сидіння вказаного автомобіля належну ОСОБА_8 сумку, в якій знаходилися товарно-матеріальні цінності на загальну суму 14 382 гривні 23 копійки. У подальшому, будучи поміченим потерпілим та свідком, які вибігли з магазину після спрацювання сигналізації на автомобілі і звуку розбитого скла, незважаючи на те, що його дії розпочаті як крадіжка виявлені потерпілим та іншими особами, продовжив свої дії з метою заволодіння майном та зник з місця вчинення кримінального правопорушення на автомобілі марки «Daewoo Lanos», в напрямку Луцького кільця. Своїми діями завдав потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на вказану вище суму.

На думку суду, дії обвинуваченого ОСОБА_6 розпочаті як крадіжка «переросли» у грабіж, а тому суд першої інстанції погодившись з оцінкою таких органом досудового слідства, кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) вчинене повторно.

Обвинувачений ОСОБА_6 та його захисник ОСОБА_7 не погодившись із вироком суду оскаржили його в апеляційному порядку.

У апеляційній скарзі обвинувачений, вважає рішення суду першої інстанції неправомірним та просить змінити правову кваліфікацію вчиненого ним злочину на ч.1 ст.185 КК України, а також призначити йому покарання застосувавши положення ст.75 КК України та звільнити його від відбування покарання із іспитовим строком.

Свою позицію мотивує тим, що при призначенні покарання, суд не врахував пом`якшуючих покарання обставин, його позитивної характеристики за місцем проживання, міцних соціальних зв`язків, наявності сімї та трьох малолітніх дітей на утриманні, відшкодування ним матеріальної шкоди завданої злочином, а також відсутність матеріальних претензій з боку потерпілого. Також зазначає, що безпосередньо в судовому засіданні місцевого суду дав покази, що здійснював викрадення таємно й володілець майна не був присутній, в полі його зору потерпілий не перебував, тому не розумів, що його дії помічені іншими особами й оцінені як грабіж (відкрите викрадення майна). Вважає кваліфікую його дій за ч.2 ст.186 КК України помилковою. Також, не розуміє, чому йому кваліфіковано саме ч.2 вищевказаної статті, яка передбачає «повторність», оскільки суд розглядав вчинене ним кримінальне правопорушення лише по одному епізоді.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 у апеляційній скарзі вважає рішення суду таким що не відповідає фактичним обставинам справи та особі обвинуваченого, просить вирок скасувати та ухвалити новий, в межах якого здійснити перекваліфікацію дій ОСОБА_6 на ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання із застосуванням положень ст.75 КК України звільнивши від відбування покарання із іспитовим строком.

Свої вимоги мотивує тим, що в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_10 дали покази, в яких однозначно та ствердно не змогли підтвердити той факт, що в момент вчинення злочину обвинувачений знав, що його було викрито власником автомобіля та іншими особами. Також, кожен з них підтвердив, що обвинувачений не обертався на їх вигуки, оскільки місце вчинення злочину було шумним й між ними та обвинуваченим була значна відстань. Вважає наведене критичним для правильної кваліфікації дій обвинуваченого, оскільки суб`єктивне ставлення обвинуваченого до вчиненого ним злочину інше (крадіжка) ніж при вчиненні грабежу (ч.2 ст.186 КК), що йому кваліфіковано судом. Також зазначає, що судом не достатньо враховано й особу обвинуваченого та наявність пом`якшуючих його вину обставин. (малолітні діти на утриманні, відшкодування заподіяної потерпілому шкоди, примирення з потерпілим).

Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на підтримку їх апеляційних скарг, заперечення прокурора та потерпілого проти вимог апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, їх прохання щодо залишення вироку суду без змін, як обґрунтованого і законного, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку доказах, яким судом дана повна та всебічна оцінка.

Дії ОСОБА_6 вірно кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України.

Як вбачається з показань потерпілого, даних ним у суді першої інстанції, 20 липня 2017 року приблизно о 11 год. 05 хв. він разом з товаришем ОСОБА_10 приїхав на автомобілі марки «Мазда 6» р.н. НОМЕР_1 до магазину «Шипшина» що на вул.Млинівська 26, в м.Рівне. Коли перебували в магазині, почули, що спрацювала сигналізація автомобіля та звук розбитого скла. Разом з ОСОБА_10 вибігли на вулицю, помітили особу грузинської національності з чемоданом. На їхні крики, він призупинився, та повернувся в їх бік, проте, не зважаючи, що його дії викриті, зник з викраденим чемоданом на автомобілі марки «ДЕО ЛАНОС». Свідок ОСОБА_10 дав аналогічні показання, а також зауважив, що коли він разом з ОСОБА_8 вибігли з магазину, на звук сигналізації та розбитого скла, на відстані приблизно 7-10 метрів від них з чемоданом потерпілого біг обвинувачений, на їх крики, які він достеменно чув, озирнувся в їх бік, та не припиняючи свої дії зник з місця події.

Згідно з протоколами пред`явлення для впізнання Потерпілий ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_10 впізнали обвинуваченого, як особу яка викрала чемодан з автомобіля потерпілого ( т.1, а.с.37-39, 48-50).

Крім того, згідно з протоколами проведення слідчих експериментів за участі потерпілого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_10 та фото таблицями до них, які досліджувалися судом апеляційної інстанції, останні чітко вказали на місцезнаходження автомобіля з якого було викрадено чемодан потерпілого, розташування обвинуваченого, потерпілого та свідка, в момент коли вони вибігли з магазину. В проведенні даних слідчих дій брав участь захисник обвинуваченого і жодних зауважень щодо їх перебігу він не подавав (т.1, а.с.40-44, 50-56).
За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що дії обвинуваченого розпочаті, як крадіжка, розбив вікно автомобіля та викрав із салону речі потерпілого, були виявлені потерпілим та свідком, проте, незважаючи на їх крики зупинитися, ОСОБА_11 , усвідомлюючи, що його викрито, продовжив вчинення злочину та з викраденим зник з місця події.
Твердження апелянтів про таємність вчинення злочину, колегія суддів оцінює критично, як такі що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються наведеними вище доказами.
Згідно з вимогою про судимість, 16.08.2016 року Новоград-Волинська місцева прокуратура Житомирської області, направила в суд обвинувальний акт, щодо ОСОБА_12 , про обвинувачення його за ч.1 ст.185 КК України, а 16.09.2016 року Шепетівська місцева прокуратура Хмельницької області направила в суд обвинувальний акт, щодо ОСОБА_12 , про обвинувачення його за ч.2 ст.185 КК України (т.1, а.с.237). Відтак твердження обвинуваченого про відсутність в його діянні ознак повторності вчинення злочину, є голослівними.
При обранні виду та міри покарання судом належно враховано тяжкість вчиненого ним злочину, наявність проти нього кримінальних проваджень, які перебувають на розгляді в інших судах, його сімейний стан та наявність утриманців, відшкодування шкоди потерпілому та обгрунтовано обрав йому мінімальне покарання передбачене санкцією ч.2 ст.186 КК України.
Підстав для застосування до обвинуваченого ст.75 КК України, колегія суддів не знайшла.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Рівненського міського суду Рівненської області від 11 травня 2018 року щодо ОСОБА_12 залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення та може бути оскаржена до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді :

__________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3