Справа № 640/8633/16-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" січня 2019 р. Київський районний суд м. Харкова у складі:
слідчого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря ОСОБА_2 ,
потерпілого ОСОБА_3 ,

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_3 скаргу підтримав, просив її задовольнити. Пояснив, що копію оскаржуваної постанови отримав 02.01.2019р.
Слідчий та прокурор до судового засідання не з`явились. Слідчий надав заяву, в якій проти задоволення скарги заперечував, просив справу розглядати за своєї відсутності. Прокурор про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки не сповістив.
За не спростування матеріалами закритого кримінального провадження вказаної представником потерпілої дати отримання оскаржуваної постанови, слідчий суддя вважає строк звернення зі скаргою не пропущеним та розглядає її по суті.
Як передбачено п.3 ч.1 ст.303 КПК України, потерпілий під час досудового провадження має право оскаржити рішення слідчого про закриття кримінального провадження.
Під закриттям кримінального провадження розуміють таке закінчення досудового розслідування, яке відбувається за наявності обставин, що виключають кримінальне провадження, або за наявності підстав звільнення особи від кримінальної відповідальності.
Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження й оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, що стосуються цього провадження в їх сукупності.
З матеріалів закритого кримінального провадження вбачається, що СУ ГУНП в Харківській області здійснювалось досудове розслідування з обставин, що 01.01.2001р. приблизно о 14.30 на перехресті проспекту 50 років СРСР з проспектом Героїв Сталінграду у м. Харкові водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «Опель-Аскона» р.н. НОМЕР_1 , вчинила наїзд на пішохода ОСОБА_9 , 1927 р.н., який переходив проїжджу частину дороги. ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, доставлений до ХМКЛШНМД ім. проф. Мєщанінова, де помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.к./п.1).
08.02.2001р. ОСОБА_3 визнаний потерпілим та неодноразово допитаний (т.1 а. к./п. 36-37; 184-185; т.2 а. к./п. 65-66; 106-107; 131-132; т.3 а. к./п. 19; т.5 а. к./п. 39-40).
У вказаному кримінальному провадженні допитані свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 які пояснили, що пішохід ОСОБА_9 переходив проїжджу частину у невстановленому місці, на заборонений сигнал світлофора, рухався з ліва на право, до автомобіля повернутий правим боком, автомобіль рухався зі швидкістю не більше 60 км./год. (т.1 а.к./п. 22; 24; 32; 33; 34; 35; 75; 151-152; 238 239; 241-242; 243-244; 245-246; 247-248; т.2 а.к./п. 3-4; 23; 24; 60-61; 81-82; 84; 88; 91; 92; 97; т.3 а. к./п. 107-108; 213; 228; 229; т.4 а. к./п. 6; 7; 67; 75; 110).
Також допитані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 які пояснили, що пішохід ОСОБА_9 переходив проїжджу частину на пішохідному переході, на зелений сигнал світлофора, водій не гальмував (т.2 а.к./п. 49-50; 67; 143; 90; 145; 93; т.3 а. к./п. 215; 216; т.4 а. к/.п. 10).
Крім того, відібрані свідчення у осіб, які не були очевидцям ДТП: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ; ОСОБА_19 ; ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_17 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 (т.1 а. к./п. 20; 122-123; 146-147; 148-150; 159-160; 186-187; 188-189; 201-202; 204-205; 206-207; 208-210; 211-212; 219-220; т.2 а. к./п. 1; 17-18; 95; 99-100; 142; 147).
Зі свідками та потерпілим проведені очні ставки (т.1 а. к./п. 94; 95; 96; 97; 98; т.2 а. к./п. 19-20; 51-52; т.3 а. к./.п 222-223; 224-225; 231-232; 233-234; т.4 а. к./п. 103, 238-244), а також проведені відтворення обстановки та обставин події (т.1 а. к./п. 39-45; 71-74; т.2 а. к./п. 167-171; 212-214; т. 3 а. к./п. 121-122; 169; т.4 а. к./п. 96-97; т.5 а. к./п. 2-3а).
Виконані експертні дослідження (т.1 а. к./п. 16-17; 18-19; 48-49; 80-83; 128-141; 216; т.2 а. к./п. 176-178; 198-199; 231-239; т.3 а. к./п. 62; 80-88; 91-97; 100-103; 113-116; 126-131; 178-183; 186-212; т.4 а.к./п. 25-59; т.5 а. к./п. 27-32, 48-58, 84-86, 128-133).
Кримінальне провадження неодноразово закривалось (т.1 а. к./п. 50-51; 84-86; 99-101; 225-228; т.2 а. к./п. 7-10; 151-156; 178-184; 200-206; 248-252; т.3 а. к./п. 156-163; т.4 238-244, т.5 а.к./п. 65-72, 103-105, 134-137).
Аналізом зібраних у ході досудового розслідування доказів у їх сукупності, встановлено, що проведені авто-технічні експертні дослідження не містять однозначних висновків про виникнення моменту небезпеки для водія, відповідно, достеменно не встановлена наявність, або відсутність у діях водія ОСОБА_8 порушень ПДР України, які стали причиною ДТП.
В постанові від 27.12.2018р. слідчий поділяє зібрані докази на дві категорії, що не передбачено положеннями КПК України.
Натомість ст.ст.84-86 КПК України визначають поняття належності та допустимості доказів зважаючи на які, зібрані в ході досудового розслідування докази і підлягають оцінці з наведенням доводів щодо прийняття одних доказів та спростування інших, наслідком чого є визнання їх недостовірними.
Незважаючи на те, що у кримінальному провадженні проведений ряд експертиз, слідчий акцентує увагу на висновку лише комплексної судово-медичної та авто технічної експертизи №316 від 07.12.2010р. (т.4 а.к./п. 25-62) не надаючи судження її відповідності або суперечливості решті проведених досліджень з точки зору їх доказового значення.
Втім у вказаному комплексному експертному дослідженні неодноразові посилання експертів на неможливість визначення місця наїзду виходячи з зафіксованої слідової інформації. Так, у схемі до протоколу огляду місця ДТП слідова інформація у вигляді осипу скла наведена без прив`язки до меж проїзної частини, осип скла фари та осип скла пляшки не розмежовані.
Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий повинен оцінити усі доказі саме з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.
Повного, належного та всебічного аналізу зібраних у справі доказів оскаржувана постанова не містить. Натомість слідчий обмежився переліком доказів з поділом їх на категорії, що не передбачено КПК України, а посилання на «аналіз в сукупності» не замінює собою наведення відповідних посилань на конкретні обставини зафіксовані при про веденні слідчих дій зволікаючи на їх доказове значення.
З урахуванням викладеного, оскаржуване рішення не можна вважати законним та обґрунтованим, а тому скарга в частині скасування постанови про закриття кримінального провадження підлягає задоволенню.
Вимога заявника про зобов`язання прокурора повідомити ОСОБА_8 про підозру у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст. 286 КК України, викладена в прохальний частині скарги, суперечить КПК України, оскільки слідчий суддя не наділений правом зобов`язувати сторону обвинувачення, яка є процесуально самостійною, вчиняти вказану процесуальну дію, а тому скарга в цій частині задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 303-307, 309, 372 КПК України, слідчий суддя, -
У задоволенні скарги в іншій частині заявлених вимог, - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя: