Дата документу 06.11.2018 Справа № 320/606/16-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 320/606/16-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/13/18 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7
захисника - адвоката ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференції матеріали провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу колегії суддів Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2018 року, якою
заява засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про перегляд вироку Запорізького обласного суду від 04 листопада 1996 року та ухвали Запорізького обласного суду від 30 червня 2000 року стосовно нього за нововиявленими обставинами залишена без задоволення.

Згідно ухвали, засуджений ОСОБА_7 звернувся до суду з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, посилаючись на те, що рішенням Конституційного Суду України №11-рп/99 від 29.12.1999 року положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнано неконституційними. Заміну йому покарання на довічне ув`язнення вважає незаконним, стверджуючи, що такого покарання, як довічне позбавлення волі, на момент скоєння злочину та ухвалення відносно нього обвинувального вироку взагалі не було. Тому засуджений просить скасувати всі судові рішення у кримінальній справі і постановити новий обвинувальний вирок, за яким визначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк. Оскільки засуджений фактично відбув покарання у вигляді позбавлення волі строком понад 15 років, тобто більше граничного строку даного виду покарання, звільнити його з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям строку покарання.

Суд першої інстанції перевіривши матеріали справи прийшов до висновку, що у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_7 необхідно відмовити, оскільки посилання засудженого ОСОБА_7 на висновки Парламентської Асамблеї Ради Європи № 190 від 26.09.1995 року «Щодо вступу України до Ради Європи», Закону України «Про приєднання України до статуту Ради Європи» від 31.10.1995 року № 3981 95-ВР, Міжнародного Пакту «Про громадянські та політичні права 1966 року», ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.1973 року, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 1950 р., Протоколів № 1, 2, 4, 7, 11 Конвенції» від 17.07.1997 року № 475/97- ВР, є безпідставними, оскільки вони не передбачають заміну останньому покарання у виді смертної кари розстрілу (довічного позбавлення волі) на покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 посилається на хибність та необґрунтованість судового рішення через невідповідність викладених у ньому висновків, та істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону. Вважає, що будь-які посилання на рішення Конституційного Суду від 26.01.2011 року є неприпустимим і суд має віддати пріоритет першому рішенню Конституційного Суду від 29.12.1999 року про визнання та скасування смертної кари, як дії неконституційного акту.
Просить, на підставі викладеного, ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; засудженого і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, яка вважала, що судове рішення необхідно залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання колегії суддів, вказані вимоги судом першої інстанції були дотримані.

Так, апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом у разі, якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку. В апеляційній скарзі засуджений в більшій мірі наводить ті самі доводи, які вказувались ним у заяві про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами і яким надана правова оцінка судом, формально виражає незгоду із ухвалою суду, і не спростовує об`єктивними даними висновки місцевого суду.

Судом першої інстанції було встановлено, що вироком Запорізького обласного суду від 04 листопада 1996 року, зокрема ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених п.в ст.93, ст.190-1, ч.2 ст.196-1, ч.1, ч.3 ст.222 КК України (в ред. 1960 року) і на підставі ст. 42 КК України за сукупністю злочинів призначено остаточне покарання у виді смертної кари - розстрілу.

Ухвалою Верховного Суду України від 19 серпня 1997 року вирок Запорізького обласного суду від 04 листопада 1996 року залишено без змін.

Ухвалою Запорізького обласного суду від 30 червня 2000 року, на підставі Закону України від 22 лютого 2000 року та статті 58 Конституції України і статей 6, 54 КК України (в ред. 1960 р.), призначене засудженому ОСОБА_7 покарання за вироком Запорізького обласного суду від 04 листопада 1996 року у виді смертної кари - розстрілу замінено на довічне позбавлення волі.

Доводи засудженого ОСОБА_7 про те, що в 1996 році обласний суд Запорізької області не мав права призначати йому покарання у виді смертної кари - розстріл, а також те, що 30 червня 2000 року той же суд безпідставно замінив йому це покарання на довічне позбавлення волі, замість покарання у виді позбавлення волі на строк до 15 років, оскільки це на думку засудженого, суперечило вимогам чинного законодавства України, Рішенню Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року, а також міжнародних договорам, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, суд першої інстанції визнав необґрунтованими, навівши при цьому мотиви свого рішення.

Зі вказаними висновками в повній мірі погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.93 КК України (в ред. 1960 р.) за умисне вбивство при обтяжуючих обставинах було встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або смертна кара.

Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29 грудня 1999 року положення санкцій Особливої частини Кримінального кодексу України 1960 року, які передбачали смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України.

На виконання зазначеного рішення Конституційного Суду України Верховна Рада України прийняла Закон України від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України (далі - Закон № 1483-ІІІ)», яким покарання у виді смертної кари було замінено на довічне позбавлення волі. Цей закон набрав чинності 04 квітня 2000 року.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року цей суд виходив із того, що з дня ухвалення ним Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483-ІІІ існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до КК України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями КК України 1960 року щодо смертної кари та набранням чинності Законом № 1483-ІІІ щодо встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормо контролю за відповідністю Конституції України положенням КК України 1960 року щодо смертної кари.

Наявність зазначеного проміжку не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до 15 років.

Згідно зі ст.6 КК України (в ред. 1960 р.) злочинність і караність діяння визначаються законом, який діяв під час вчинення цього діяння (аналогічна норма міститься в ч.2 ст.4 КК України 2001 р.).

Закон, що усуває караність діяння або пом`якшує покарання, має зворотну силу, тобто, поширюється з моменту набрання ним чинності також і на діяння, вчинені до його видання (ст. 5 КК України 2001 р.).

Новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно зі смертною карою.

Положення КК України 1960 року зі змінами, внесеними Законом України № 1483-ІІІ, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено на довічне позбавлення волі, треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, котрі вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності зазначеним Законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності Законом № 1483-ІІІ, не було виконано.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Аналогічне вказане у правовій позиції Конституційного Суду України, яку останній сформулював безпосередньо за вказаним питанням у своєму рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 (Справа № 1-5/2011).

Злочини, засудженим ОСОБА_7 були вчинені у грудні 1995 року, тобто поза періодом з 29 грудня 1999 року до 24 години 04 квітня 2000 року, тому посилання засудженого на висновки Парламентської Ради Європи № 190 від 26.09.1995 року «Щодо вступу України до Ради Європи», Закону України «Про приєднання України до статуту Ради Європи» від 31.10.1995 року № 3981 95-ВР, Міжнародного Пакту «Про громадянські та політичні права 1966 року», ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.1973 року, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини від 1950 р.», Протоколів № 1, 2, 4, 7, 11 Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97- ВР, є безпідставними.

Суд обґрунтовано не прийняв до уваги доводи засудженого про застосування при вирішенні даного питання висновків науко-правових експертиз, висновків кафедр навчальних закладів, оскільки відповідно до вимог ч.1 ст. 242 КПК України, не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права; вони стосуються зворотної сили в часі Закону та пом`якшення кримінальної відповідальності осіб, в тому числі, засуджених до смертної кари, а тому не могли бути підставою для перегляду вироку щодо нього за нововиявленими обставинами. Думки, висловлювання та консультативні висновки окремих науковців не превалюють над рішеннями Конституційного Суду України, які є остаточними і обов`язковими до виконання на всій території України.

На думку колегії суддів, посилаючись на положення ст.129 Конституції України як на положення прямої дії в контексті застосування засади верховенства права або законності апелянт припустися неправильного її тлумачення, адже рішення Конституційного суду України від 29.12.1999 і 26.01.2011 не суперечать одне одному, як помилково вважає апелянт, натомість друге рішення фактично роз`яснює перше в частині скасування виду покарання смертної кари, і його заміни.

Доводи про незаконність ухвали Запорізького обласного суду від 30 червня 2000 року, яка за твердженням засудженого була постановлена у відсутність засудженого і захисника (порушення права на захист), на переконання колегії суддів не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки ухвала Запорізького обласного суду від 30 червня 2000 року не є предметом цього розгляду, до того ж ця ухвала набрала законної сили і не оскаржувалась засудженим і не ставилось під сумнів до моменту його звернення із заявою про перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами.

З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування ухвали суду, при апеляційному розгляді також не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу колегії суддів Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29 березня 2018 року, якою заява засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про перегляд вироку Запорізького обласного суду від 04 листопада 1996 року та ухвали Запорізького обласного суду від 30 червня 2000 року стосовно нього за нововиявленими обставинами залишена без задоволення, залишити без змін.
Зазначена ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її оголошення, а засудженим, який утримується під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4