Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2018 року
м. Київ

справа № 760/4865/17
провадження № 51-10305ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні

ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року про відмову у відкритті апеляційного провадження в межах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК.

Встановлені обставини
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії оскаржуваного судового рішення, ухвалою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року на

підставі ч. 4 ст. 399 КПК прокурору у кримінальному провадженні

ОСОБА_4 відмовлено у відкритті апеляційного провадження на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 09 листопада 2018 року, постановлену під час судового розгляду, з мотивів того, що відповідно до ч. 2

ст. 392 цього Кодексу її подано на судове рішення, яке окремому апеляційному оскарженню не підлягає.

Суть питання
У касаційній скарзі прокурор зазначає про істотні порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку з чим просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Мотиви Верховного Суду
За змістом кримінального процесуального закону загальні засади кримінального провадження спрямовані на забезпечення законності кримінальної процесуальної діяльності та дотримання прав і законних інтересів осіб, що беруть участь у такому провадженні, й не суперечать вимогі імперативності.
У загальних засадах йдеться про "забезпечення права на оскарження", що є більш широким поняттям, ніж поняття "право", яке використовується під час здійснення кримінального провадження судом апеляційної інстанції, оскільки воно передбачає, крім самого "права", ще й гарантований державою механізм його реалізації.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у ст. 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (п. 25 Рішення у справі "Делкур проти Бельгії" від 17 січня

1970 року та п. 65 Рішення у справі "Гофман проти Німеччини" від 11 жовтня

2001 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 січня 2008 року щодо прийнятності заяви N 32671/02 у справі "Скорик проти України" зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті, і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.
За таких обставин наявність визначених у законі вимог щодо звернення до суду вищого рівня в разі незгоди із судовим рішенням не є тотожним обмеженню в доступі до правосуддя, а отже не означає обмеження у праві на справедливий судовий розгляд.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Наведені положення Основного Закону не гарантують право на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення. Такі гарантії закріплено у п. 8 ч. 2

ст. 129 Конституції України згідно з яким однією із основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Зазначені норми Конституції України беззастережно гарантують право на апеляційне оскарження лише судового рішення, постановленого за наслідком розгляду справи (кримінального провадження в суді першої інстанції).
Відповідно до ст. 24 і ч. 2 ст. 392 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом, аналогічним чином гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи судом вищого рівня за виключенням ухвал, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК, які окремому оскарженню не підлягають. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч. 1 ст. 392 КПК.
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Як убачається з копії ухвали суду першої інстанції, із власної ініціативи приймаючи рішення про етапування обвинуваченого з державної установи «Торецька виправна колонія (№2)» до державної установи «Київський слідчий ізолятор», суддя місцевого суду забезпечував судовий розгляд відповідно до вимог Розділу 4 КПК.
Натомість положення Розділу 8 КПК, на які посилається у касаційній скарзі прокурор, вирішуються судом не з його ініціативи, тобто в іншому процесуальному порядку, а отже і порядок оскарження таких судових рішень не можна ототожнювати.
Апеляційний суд у відповідності з вимогами зазначених норм Закону обґрунтовано відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора, оскільки вона подана на судове рішення, постановлене під час судового провадження, тобто таке, яке не підлягає окремому оскарженню в апеляційному порядку.
Таким чином з касаційної скарги прокурора та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі наведеного Верховний Суд вважає за необхідне згідно з п. 2 ч. 2

ст. 428 КПК відмовити у відкритті провадження за касаційною скаргою

прокурора.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 листопада 2018 року про відмову у відкритті апеляційного провадження в межах кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3