ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/604/19 Справа № 208/8503/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційними скаргами прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 та представника потерпілого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року про арешт майна, -

за участю :

секретаря ОСОБА_8 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ,

власника майна ОСОБА_9

представника власника майна адвоката ОСОБА_10 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року накладено арешт в частині заборони відчуження на автомобіль марки «Opel» моделі «Vectra С», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , номер об`єкта НОМЕР_4 , який зареєстрований за ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 28.03.2017 року. В задоволенні іншої частини клопотання відмовлено.
Мотивуючи ухвалене рішення, слідчий суддя посилався на вимоги ст.ст.170,173 КПК України, та дійшов до висновку про необхідність, з метою збереження речового доказу, накладення арешту на майно, а саме на автомобіль, із забороною лише його відчуження.
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою клопотання слідчого СК Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 про арешт тимчасово вилученого майна задовольнити у повному обсязі.
Вимоги, обґрунтовує тим, що вважає ухвалу незаконною, винесену із істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства та норм матеріального права. Вказує, що під час досудового розслідування та у подальшому під час судового розгляду є підстави вважати, що вказане майно, а саме автомобіль може бути відчужене власником ОСОБА_9 . Огли шляхом передачі права користування цим автотранспортним засобом іншій особі, а також може бути пошкоджений шляхом руйнування, псування. Окрім того, вважає, що з метою запобігання злочинним посяганням під час проведення розслідування, необхідно вжити заходи забезпечення кримінального провадження, шляхом накладення арешту на автомобіль, на ключі від нього та на свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 28 березня 2017 року. До того ж, вказує, що в ухвалі у порушення вимог п.3 ч.5 ст. 173 КПК України не зазначено перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, що свідчить про те, що судом не прийнято рішення про повернення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 від 28 березня 2017 року та ключів від автомобіля ОСОБА_9 .
Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник потерпілого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 поза межами строку його апеляційного оскарження звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій, зокрема, просив суд апеляційної інстанції поновити пропущений строк.
Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження ухвали, представник потерпілого посилається на те, що 12 квітня 2019 року судом оголошено лише резолютивну частину ухвали, а повний текст ухвали ним отримано лише 22 квітня 2019 року.
В апеляційній скарзі представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити у повному обсязі клопотання слідчого СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 про арешт автомобіля.
Вимоги скарги обґрунтовує тим, що накладення арешту лише в частині заборони відчуження автомобіля в подальшому може ускладнити, або взагалі зробить неможливим збереження цього речового доказу як такого, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні щодо відшкодування майнової шкоди, а так само повернути законному власнику - потерпілому ОСОБА_6 належне йому на праві приватної власності майно. Вважає, що підставою для арешту тимчасово вилученого автомобіля та ключів від нього є те, що вони можуть мати у даному кримінальному провадженні доказове значення, адже вони вказані речовим доказом, та з використанням інших доказів сприятиме розкриттю кримінального провадження, притягнення винної особи до кримінальної відповідальності, а також для встановлення істини під час досудового розслідування. Зазначає, що незастосування арешту, як такого та тимчасової заборони користуватись та розпоряджатись даним майном може призвести до настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, розтратити, приховати та навіть знищити дане майно, як речові докази. Окрім того, вказує, що слідчим суддею не зазначено перелік тимчасово вилученого майна, яке підлягає поверненню особі, що свідчить про те, що судом не прийнято рішення про повернення свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та ключів від автомобіля ОСОБА_9 .
Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, потерпілого та його представника, які апеляційні скарги підтримали, власника майна та його представника, які проти задоволення скарги заперечували, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до таких висновків.
Вирішуючи питання про дотримання представником потерпілого строку апеляційного оскарження ухвали слідчого судді, колегія суддів виходить з того, що її повний текст було оголошено 22 квітня 2019 року.
За таких обставин, зважаючи на те, що апеляційна скарга була направлена на адресу суду 23 квітня 2019 року, колегія суддів не вважає строк апеляційного оскарження ухвали слідчого судді пропущеним та приходить до висновку, що апеляційна скарга представника потерпілого підлягає апеляційному розгляду.
Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
В силу вимог ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кри мінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
У разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що ці вимоги слідчим суддею при ухваленні оскаржуваного рішення були дотримані.
Так, клопотанням слідчого та наданими до нього матеріалами підтверджено, що СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000161 від 08 серпня 2018 року, за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
Слідчий суддя, розглядаючи клопотання слідчого, перевірив зазначені в ньому обставини та встановив, що існує виключно ризик втрати та передачі майна, що підлягає арешту.
Апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді про необхідність накладення арешту на зазначене в ухвалі майно лише шляхом заборони його відчуження, оскільки це майно відповідає критеріям речового доказу у цьому кримінальному провадження, зазначеним в ст. 98 КПК України, визнано ним органом досудового розслідування та є об`єктом кримінально протиправних дій, що відповідно до п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України є підставою для накладення арешту.
Поряд із цим, колегія суддів вважає обґрунтованими також висновки слідчого судді щодо обсягу втручання та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Згідно встановленими слідчим суддю обставинами, викладеними в клопотанні слідчим, ОСОБА_6 надав у тимчасове користування ОСОБА_12 свій автомобіль, який останнім було відчужено ОСОБА_13 . В подальшому автомобіль було перереєстровано з ОСОБА_13 на ОСОБА_14 та з ОСОБА_14 на ОСОБА_9 .
Наразі органом досудового розслідування триває перевірка обставин законності набуття права власності цими особами, а отже існує потреба в збереженні цього майна з метою забезпечення відшкодування збитків, завданих потерпілому.
Разом з цим, позбавлення права користування майном не зможе виправдати ступінь втручання у право власності, оскільки в цьому провадженні майно, на яке слід накласти арешт, не містить на собі сліди злочину, а безпосередньо є його об`єктом та обставини провадження не вказують на існування ризиків приховування, пошкодження, псування, зникнення, знищення та перетворення майна, оскільки це перебуває поза інтересами ОСОБА_9 .
Отже, доводи сторони обвинувачення та представника потерпілого колегія суддів розцінює як безпідставні та вважає, що за для досягнення мети заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту, необхідним і достатнім є накладення арешту із забороною відчуження транспортного засобу.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що слідчий суддя дотримався вимог п.п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, врахувавши розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, та наслідки арешту майна.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 та представника потерпілого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 12 квітня 2019 року про арешт майна залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4