Ухвала
Іменем України
4 лютого 2019 року

м. Київ
справа № 195/1917/17
провадження № 51- 426 ск19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргузасудженого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Томаківка Томаківського району, Дніпропетровської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , одруженого і на утриманні якого перебуває неповнолітня дитина, громадянина України, раніше не судимого, на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської областівід 14 травня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2018 року засуджено ОСОБА_4 :
за ч.2 ст.342 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік;
за ч.2 ст.345 КК до покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки.
На підставі ч.1 ст.70 КК за сукупністю злочинів остаточно призначено покарання у виді обмеження волі строком на 3 роки.
Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_5 2 тис. 800 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 25 тис. грн. на відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року вирок залишено без зміни.
ОСОБА_4 визнано винуватим за вчинення опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків та умисного заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, за таких обставин.
23 травня 2017 року старший інспектор з дорожнього нагляду сектору превенції Томаківського ВП НВП ГУ НП в Дніпропетровській області капітан поліції ОСОБА_5 , який згідно наказу ГУ НП в Дніпропетровській області № 352 о/с 9 грудня 2016 року призначений на дану посаду, відповідно до затвердженого графіку чергувань працівників відділення, перебував в добовому чергуванні по забезпеченню безпеки дорожнього руху та наданню допомоги його учасникам в межах Томаківського району Дніпропетровської області.

Цього ж дня, близько 16 год. 50 хв. ОСОБА_5 отримано усну заявувід місцевого мешканця про те, що ОСОБА_4 керує транспортним засобом - автомобілем марки «ВАЗ-21063» з державним реєстраційним номерним знаком « НОМЕР_1 », в районі с. Топила, з ознаками алкогольного сп`яніння, та реагуючи на отриману заяву, виконуючи покладені на нього службові обов`язки, ОСОБА_5 направився до місця можливого вчинення правопорушення.

ОСОБА_4 знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, близько 17 год. 20 хв., керуючи автомобілем марки «ВАЗ-21063», зупинився на проїжджій частині вул. Правобережної, с. Топила, поблизу домоволодіння № 68.

В той час, коли капітан поліції ОСОБА_5 наблизився до транспортного засобу під керуванням обвинуваченого ОСОБА_4 і відрекомендувався останньому, та керуючись статтями 23, 32 Закону України «Про Національну поліцію», поставив до водія законну вимогу щодо пред`явлення документів на право керування транспортним засобом.

ОСОБА_4 усвідомлюючи, що перед ним знаходиться співробітник правоохоронного органу - Національної поліції України, одягнений в «однострій», виконує свої службові обов`язки, розуміючи зміст поставлених співробітником правоохоронного органу вимог, і можливе настання для нього негативних наслідків у вигляді адміністративної відповідальності за керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, ігноруючи дії та уникаючи правомірної взаємодії з працівником правоохоронного органу, не надаючи жодних пояснень, демонстративно нехтуючи загальноприйнятими нормами взаємовідносин з представниками влади та змістом пред`явленої йому законної вимоги, відмовляючись виконувати законні вимоги працівника правоохоронного органу, умисно увімкнув передачу швидкостей та привів у дію двигун автомобіля «ВАЗ-21063».

Капітан поліції ОСОБА_5 усвідомлюючи намагання обвинуваченого уникнути, передбаченої законом відповідальності, через здійснення активних дій, направлених на залишення місця правопорушення, простягнув праву руку до замку запалення та вимкнув двигун. Однак, ОСОБА_4 знову привів у дію двигун автомобіля, а коли ОСОБА_5 намагався повторно вимкнути двигун, то зіткнувся з активною фізичною протидією (опором) обвинуваченого, який виразився у тому, що той схопив за зап`ясток правої руки капітана поліції своєю лівою рукою та вивернув її. Після чого, ОСОБА_4 продовжуючи тримати зап`ясток правої руки капітана поліції лівою рукою за допомогою своєї правої руки, майже одночасно з динамічним (різким) рушенням вказаного автомобілю з місяця, здійснив поштовх правої руки ОСОБА_5 від себе, внаслідок чого останній, знаходячись в зігнутому положенні тіла, отримав прискорення від поштовху та впав на проїзну частину. Внаслідок вказаних злочинних дійОСОБА_4 і застосованого ним насильства, потерпілому ОСОБА_5 було заподіяно легкі тілесні ушкодження.

Довівши опір працівнику правоохоронного органу до кінця, ОСОБА_4 з місця вчиненння злочину зник.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 ставить питання про зміну судових рішень у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням судом першої й апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить на підставі ст.75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням та вирішити питання про застосування до нього положень п. «в» ст.1 Закону України «Про амністію в 2016 році» (далі Закону) і звільнити від відбування покарання. На обґрунтування своїх доводів ОСОБА_4 зазначив у скарзі про те, що:
судові рішення постановлені з порушенням вимог статей 370, 407, 418 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), оскільки судами не досліджено належним чином дані про його особу, склад сім?ї, наявність на його утриманні неповнолітньої дитини;
судами не з`ясована можливість вирішення питання про застосування до нього положень ст. 75 КК та Закону України «Про амністію в 2016 році»;
враховуючи вчинення ним правопорушень, які відповідно до положень ст.12 КК не є тяжкими злочинами, на його утриманні знаходиться неповнолітня дитина 2003 року народження, відносно якої батьківських прав він не позбавлений, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, амністія до нього не застосовувалась, тому є підстави до застосування положень вказаного Закону;
вирок в частині призначення покарання постановлено з порушенням вимог ст. 65 КК, оскільки суд не врахував обставини, які пом`якшують покарання, зокрема, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, на утриманні має неповнолітню дитину, вчинені ним злочини не є тяжкими, та не зазначив у вироку обґрунтувань про наявність чи відсутність підстав щодо застосування до нього положень ст.75 КК та можливість чи неможливість застосування Закону про амністію.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Доводи у скарзі щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування судом першої й апеляційної інстанцій норм матеріального права, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається із вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, які відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії злочинів невеликої і середньої тяжкості, а також те, що обвинувачений на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, інвалідності не має, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності. При цьому, суд хоч і не зазначив в мотивувальній частині вироку, але у вступній частині вказав про наявність на утриманні обвинуваченого малолітньої дитини та що він є одруженим.

Поряд з цим судом враховано:

- обтяжуючу покарання обставину, якою суд визнав вчинення обвинуваченим правопорушень у стані алкогольного сп`яніння та відсутність пом`якшуючих покарання обставин. При цьому суд також врахував, що поданий потерпілим цивільний позов про відшкодування моральної і матеріальної шкоди ОСОБА_4 не визнав.

Врахувавши зазначені обставини, суд дійшов висновку про можливість призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі.
З урахуванням вказаного, на думку Суду вищезазначені доводи касаційної скаргищодо не дослідження судами належним чином в порушення вимог КПК даних про особу обвинуваченого, склад сім?ї, наявність на його утриманні неповнолітньої дитини, також щодо не з`ясування судами наявності чи відсутності підстав для застосування положень ст. 75 КК, в цілому не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо призначеного обвинуваченому покарання у виді обмеження волі. Крім того, як убачається із наявної копії вироку, судом установлено, що ОСОБА_4 не визнав вину у вчиненні кримінальних правопорушень.

Доводи скарги засудженого про те, що суд не врахував обставини, які пом`якшують покарання, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, на утриманні має неповнолітню дитину, вчинені ним злочини не є тяжкими не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються зазначеними вище обставинами, які враховані судом при призначенні покарання.
У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційними скаргами обвинуваченого та його захисника, які в своїх скаргах зазначили доводи щодо відсутності доказів винуватості ОСОБА_4 та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи.
Як вбачається із ухвали, питання щодо м`якості призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі ставилось прокурором в апеляційній скарзі, обвинувачений і його захисник в частині призначення покарання вирок не оскаржували.
При цьому, суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі, яке відповідає вимогам статей 65,67 КК і відповідно до ст. 50 КК є необхідним та достатнім для виправлення останнього та для запобігання вчиненню ним нових злочинів, зазначивши в ухвалі про те, що суд враховував характер та ступінь тяжкості вчинених правопорушень, відношення обвинуваченого до вчиненого, який винним себе не визнав, дані про його особу, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність обставин, що пом`якшують його покарання та наявність обтяжуючої обставини - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Відповідно до положень ст.10 Закону України «Про амністію в 2016 році», питання про застосування амністії суд вирішує, в тому числі, за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їхніх захисників чи законних представників.

Крім того, як убачається із наявних копій судових рішень, судами не зазначені будь-які мотиви з приводу того, що під час розгляду даного кримінального провадження питання щодо застосування до обвинуваченого положень Закону України «Про амністію в 2016 році» було предметом розгляду, або подавались відповідні клопотання обвинуваченим та стороною захисту, тому є необґрунтованими доводи касаційної скарги щодо не з`ясування питання про можливість чи неможливість застосування цього Закону.
Водночас засуджений ОСОБА_4 не позбавлений процесуального права порушити питання про застосування до нього амністії відповідно до норм КПК в порядку виконання судових рішень, оскільки на даному етапі розгляду касаційної скарги вирішення такого питання не входить до компетенції Верховного Суду, тому Суд не вбачає підстав для задоволення прохання обвинуваченого у скарзі про застосування амністії.
З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин вчинення кримінальних правопорушень, їх ступінь тяжкості, даних про особу обвинуваченого та доводів касаційної скарги, Суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж призначеного судом, із застосуванням положень ст.75 КК, та погоджується з висновком суду першої інстанції про призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи положення ч.7 ст.115 КПК та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_6 каровець ОСОБА_2 ОСОБА_3