Категорія: в порядку КПК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 лютого 2019 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за апеляційною скаргою прокурора Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_8 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2018 року,
В С Т А Н О В И В:
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2018 року задоволено подання Луцького міськрайонного відділу філії Центру пробації у Волинській області про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання, яке було призначене вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 липня 2017 року у виді одного року позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік.
На вказану ухвалу суду першої інстанції прокурор подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу місцевого суду та відмовити у задоволенні подання органу з питань пробації щодо звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням іспитового строку засудженого ОСОБА_7 . Вважає, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та підлягає скасуванню, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки є обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_7 вчинив новий злочин під час іспитового строку, матеріали кримінального провадження з обвинувальним актом знаходяться на розгляді в суді, обвинувачений на даний час утримується в Луцькому слідчому ізоляторі.
Заслухавши доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримав апеляцію з викладених в них підстав, засудженого, який вважає доводи скарги обґрунтованими, але просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи за доводами апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.75 та ч.1 ст.78 Кримінального кодексу України, передумовами для звільнення засудженого від відбування покарання згідно з цими статтями кримінального закону є виконання покладених на нього обов`язків і не вчинення останнім у період іспитового строку, визначеного судом, нового злочину.

При цьому констатувати вчинення такого нового злочину цією особою та, відповідно, її винуватість у скоєному може виключно суд у порядку, визначеному законом. Доки вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду особа відповідно до ч.1 ст.62 Конституції України, ч.2 ст.2 КК та ч.1 ст.17 Кримінального процесуального кодексу України вважається невинуватою.

Принцип презумпції невинуватості закріплений у міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та які відповідно до ч.1 ст.9 Конституції України, ч.1 ст.19 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства України. Так, у ч.1 ст.11 Загальної декларації прав людини зазначається, що кожна людина, обвинувачена у вчиненні злочину, має право вважатися невинною доти, поки її винність не буде встановлена в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду, при якому їй забезпечують усі можливості для захисту. Згідно з п.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права кожен обвинувачений у кримінальному злочині має право вважатися невинним, поки винність його не буде доведена згідно із законом. Аналогічна норма міститься й у п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

У цьому аспекті слід зазначити, що правильне розуміння вимог Конвенції розкривається у рішеннях Європейського суду з прав людини, що містять правові позиції щодо суті положень зазначеного міжнародно-правового акта, а також змісту та обсягу гарантованих ним прав. Так, ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегеу і Джабардо проти Іспанії» зазначив, що п. 2 ст. 6 Конвенції вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень судді відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, оскільки обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного.

За таких обставин, відмова суду у задоволенні подання представника органу з питань пробації щодо звільнення засудженого від відбування покарання у зв`язку зі спливом визначеного судом іспитового строку виключно з мотивів, що в ЄРДР міститься інформація про повідомлення цій особі про підозру у вчиненні нового злочину і направлення матеріалів кримінального провадження до суду, як про це просить прокурор у свої апеляції, є такою, що не ґрунтується на вказаних вимогах закону, та порушує засадничий принцип презумпції невинуватості та може трактуватися як передчасне висловлювання судом думки щодо винуватості особи у скоєному.

Враховуючи відсутність у положеннях ч. 3 ст. 75, ч. 1 ст. 78 КК України, ч. 2 ст. 165 Кримінально-виконавчого кодексу України вказівки на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні злочину чи модального слова «може» свідчить, що згадані норми мають імперативний (зобов`язуючий) характер, а тому представник органу з питань пробації після закінчення іспитового строку мав право звернутися з поданням про звільнення від відбування покарання, а суд, відповідно, ухвалив рішення про таке звільнення, яке відповідає вимогам закону.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, за викладених у ній доводів, апеляційний суд не знаходить.

Керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора Луцької місцевої прокуратури ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 грудня 2018 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: