Справа № 523/6154/18
Провадження №1-кп/523/739/18
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2018 року

Суворовський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3

прокурора Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_4

підсудного ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001760 від 17.04.2018 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, українця за національністю, громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, не працевлаштованого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , зі слів - фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 11.07.2016 року Біляїєвським районним судом Одеської області за ч.2 ст.289, ст.ст.75, 76, 104 КК України до 5 років позбавлення волі, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки,

у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, -

В С Т А Н О В И В:
14.04.2018 року, приблизно о 14:30 годин, підсудний ОСОБА_5 , перебуваючи в гостях у своєї знайомої ОСОБА_6 , в квартирі АДРЕСА_3 , користуючись відсутністю уваги за його діями з боку присутніх в квартирі осіб та побачивши на розташованому в кімнаті дивані належний потерпілій ОСОБА_7 мобільний телефон марки «MEIZU M5», в корпусі золотистого кольору, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , який був у тимчасовому користуванні її сина ОСОБА_8 , вказаний підсудний, діючи умисно й з метою заволодіння чужим майном, таємно викрав означений мобільний телефон, вартістю 3477 гривень, в якому знаходилась сім-карта мобільного оператора «лайфселл», вартістю 50 гривень, заволодівши якими, зазначений підсудний з викраденим майном з місця злочину зник та розпорядився викраденим за власним розсудом, спричинивши таким чином наведеній потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 3527 гривень.
У зв`язку з неявкою в судове засідання потерпілої ОСОБА_7 , яка належним чином повідомлялась про день, час і місце судового розгляду та яка звернулась до суду із заявою про розгляд кримінального провадження без її участі, суд з огляду на відсутність заперечень з цього приводу від інших учасників процесу та з метою дотримання розумності строків судового провадження, вирішив провести судовий розгляд цього провадження за відсутністю вказаної потерпілої.

Підсудний ОСОБА_5 , повністю визнавши свою провину по пред`явленому та викладеному в обвинувальному акті обвинуваченню, будучи допитаним в судовому засіданні, пояснив суду про час, місце, спосіб та мотиви вчиненого ним при вказаних вище обставинах, не оспорюючи при цьому докази, які містяться у матеріалах досудового розслідування та фактичні обставини скоєного злочину.

Втім, суд вважає, що винність підсудного ОСОБА_5 у вчиненні ним злочину, фактичні обставини якого ним та ніким із учасників процесу не оспорюються, об`єктивно та повністю підтверджуються наявними у матеріалах досудового розслідування доказами, дослідження яких не проводилось в повному обсязі, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.

Згідно з ч.3 ст.349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, вияснивши правильність розуміння підсудним ОСОБА_5 та іншими учасниками судового розгляду змісту вказаних обставин, а також роз`яснивши їм про відсутність права оскарження фактичних обставин кримінального провадження в апеляційному порядку, суд упевнився в добровільності та істинності їх позиції.

Приймаючи до уваги наведені обставини, судом встановлено, що підсудний ОСОБА_5 своїми умисними діями скоїв таємне викрадення чужого майна (крадіжка), а відтак дії зазначеного підсудного вірно кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.1 ст.185 КК України.

Так, з огляду на ч.1 ст.185 КК України, кримінальна відповідальність за цією нормою закону настає, зокрема за вчинення таємного викрадення чужого майна (крадіжка), що карається штрафом від п`ятдесяти до ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.65, ч.2 ст.50 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів, та при призначенні покарання суду слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також слід виходити з того, що покарання має бути призначене відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу й у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яке передбачає відповідальність за вчинений злочин та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Внаслідок означених вимог закону, при призначенні покарання підсудному ОСОБА_5 , суд приймає до уваги характер і обставини вчиненого ним та те, що скоєне ним відноситься до категорії середньої тяжкості злочинів, а також судом враховується висновки досудової доповіді уповноваженого органу з питань пробації, позиція потерпілої ОСОБА_7 з цього приводу та відсутність в неї матеріальних претензій до вказаного підсудного у зв`язку із поверненням викраденого майна, стан здоров`я зазначеного підсудного та його особа на диспансерному обліку в КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради» та в КУ «Міський психіатричний диспансер» не перебуває, має місце реєстрації та проживає в Біляївському районі Одеської області, де характеризується посередньо, але не працевлаштований, раніше судимий та інкриміноване йому діяння мало місце в період строку випробування за вироком Біляївського районного суду Одеської області від 11.07.2016 року, сукупність чого свідчить про відсутність у підсудного легальних джерел доходу та обумовлює існування стійкої позиції підсудного до скоєння протиправних діянь.

Разом із тим, за обвинувальним актом у цьому кримінальному провадженні, органом досудового розслідування обставин, що обтяжують покарання підсудного ОСОБА_5 , не встановлено.
З такою позицією органу досудового розслідування суд погодитися не може, оскільки відповідно до ст.34 та п.1 ч.1 ст.67 КК України, скоєння підсудним ОСОБА_5 інкримінованого діяння в період строку випробування за означеним вище вироком суду від 11.07.2016 року, належить віднести до рецидиву злочинів.

Отже, за приписами ст.ст.66, 67 КК України, до обставин, що пом`якшують покарання підсудного ОСОБА_5 і які визначені в обвинувальному акті, суд відносить щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, а до обставини, що обтяжує покарання зазначеного підсудного, суд відносить рецидив злочинів.

Втім, встановлені під час судового розгляду кримінального провадження обставини, зокрема відсутність у підсудного ОСОБА_5 легальних джерел доходів та не доведення стороною обвинувачення такого майнового стану останнього, що обумовлює його можливість сплатити штраф, - за переконанням суду свідчать про безпідставність висловленої в судових дебатах прокурором ОСОБА_4 позиції щодо доцільності призначення підсудному у розглядуваному кримінальному провадженні покарання у виді штрафу, яка вочевидь суперечить даним про особу вказаного підсудного та не узгоджується з положеннями ст.53 КК України, ст.ст.22, 26, п.4 ст.91, ст.92 КПК України.

Так, з огляду на ст.53 КК України, штраф це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених в Особливій частині цього Кодексу, з урахуванням положень частини другої цієї статті, за якими при визначенні розміру штрафу має братися до уваги не тільки тяжкість вчиненого підсудним злочину, а і його майновий стан.

Відповідно до п.4 ст.91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, поміж іншого, обставини, які характеризують особу обвинуваченого, однією зі складових частин чого є визначення майнового стану останнього, а за ст.92 цього Кодексу, обов`язок доказування таких обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого чи сторону, яка їх подає.

За ст.ст.22, 26 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, а суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

На підставі викладеного, при визначенні виду та міри покарання у даному кримінальному провадженні, суд доходить висновку про те, що виправлення підсудного ОСОБА_5 і недопущення вчинення ним нових злочинів повинно відбуватися в умовах тимчасової ізоляції від суспільства, з призначенням покарання у виді арешту й за сукупністю вироків, оскільки ураховуючи вимоги ст.ст.71, 72, ч.3 ст.78 КК України та приймаючи до уваги вчинення вказаним підсудним злочину в період строку випробування за вироком Біляївського районного суду Одеської області від 11.07.2016 року, остаточне покарання зазначеному підсудному має бути більшим як від строку покарання, призначеного за новий злочин, так і від не відбутої частини покарання за попереднім вироком суду.

Аналогічних правових висновків дійшов Пленум Верховного Суду України в п.п.2, 10, 25, 26 Постанови №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», зі змінами і доповненнями.

Речовий доказ у кримінальному провадженні, мобільний телефон марки «MEIZU M5», в корпусі золотистого кольору, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , який переданий під схорону розписку потерпілій ОСОБА_7 , - доцільно вважати повернутим за належністю вказаній особі.

Керуючись ч.3 ст.349, ст.ст.369-371, 373-374 КПК України, суд -

У Х В А Л И В:
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, призначивши покарання у виді арешту строком на 3 (три) місяці.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.71, ч.1 ст.72 КК України, шляхом часткового складання призначеного за цим вироком покарання та не відбутого покарання за вироком Біляївського районного суду Одеської області від 11.07.2016 року, остаточне покарання засудженому ОСОБА_5 визначити за сукупністю вироків, призначивши останньому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 1 (один) місяць, з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі.

В порядку ст.63 КК України, строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_5 рахувати з моменту приведення вироку до виконання та з часу поміщення вказаного засудженого для відбуття покарання до ОУВП-21 УДПтСУ в Одеській області, виконання чого, після набрання вироком законної сили, покласти на Суворовський ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області.

За ст.100 КПК України, речовий доказ у кримінальному провадженні мобільний телефон марки «MEIZU M5», в корпусі золотистого кольору, imei 1: НОМЕР_1 , imei 2: НОМЕР_2 , який переданий під схорону розписку потерпілій ОСОБА_7 , - вважати повернутим за належністю вказаній особі.

Копії вироку вручити під розписку прокуророві та ОСОБА_5 , а також надати для відома іншим заінтересованим особам та направити для виконання до Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Суворовський районний суд міста Одеси до Судової палати по кримінальних справах Апеляційного суду Одеської області, протягом 30 днів з дня проголошення.

С у д д я: ОСОБА_1