Номер провадження: 11-сс/785/1996/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.12.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2018 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0003547, внесеному до ЄРДР 12.06.2018 року за ч.3 ст.368 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_7 ,

апелянта ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2018 року частково задоволено клопотання слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_7 , та накладено арешт на частину майна, вилученого 16.08.2018 року у ОСОБА_6 в ході огляду кабінету №414 Управління захисту економіки в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Осипова, буд.23, у кримінальному провадженні №0003547, внесеному до ЄРДР 12.06.2018 року за ч.3 ст.368 КК України.
Своє рішення про накладення арешту на вищезазначене майно слідчий суддя мотивував тим, що, встановлена наявність правових підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для арешту зазначеного у клопотанні майна, оскільки накладення арешту необхідно для позбавлення можливості приховати, пошкодити, зіпсувати, знищити, відчужити зазначене майно, яке за обставинами кримінального провадження може бути предметом кримінального правопорушення, може зберегти на собі його сліди, тому може бути визнано речовим доказом по кримінальному провадженню.

Зміст вимог апеляційної скарги.
В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_6 вказує, що вважає ухвалу незаконною, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна та зобов`язати його повернути вилучене майно власнику.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує такими доводами:

- особистий обшук ОСОБА_6 був здійснений з істотними порушеннями вимог КПК України;

- слідчий звернувся до суду з клопотанням про арешт майна з порушенням строку, встановленого ст.171 КПК України;

- ухвала слідчого судді про арешт майна постановлена поза межами встановленого ст.173 КПК України строку у 72 години з моменту вилучення майна;

- слідчий суддя не взяв до уваги доводи ОСОБА_6 та його захисника під час розгляду клопотання про арешт майна;

- ОСОБА_6 не повідомлено про підозру, вилучене в ході його особистого обшуку майно перебуває у власності ОСОБА_6 на законних підставах та не має жодного відношення до кримінального провадження.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, виступ ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити; думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною першою статті 172 КПК України встановлено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим під час складання вищевказаного клопотання та слідчим суддею під час його розгляду не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
Відповідно до клопотання слідчого про арешт майна, слідчим відділом приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0003547, внесеному до ЄРДР 12.06.2018 року, за заявою ОСОБА_10 про вимагання посадовими особами Одеського обласного управління лісового та мисливського господарства неправомірної вигоди за видачу посвідчень мисливця із залученням ОСОБА_6 в якості посередника.

16.08.2018 року в приміщенні УЗЕ в Одеській області у ОСОБА_6 були виявлені та вилучені речі і документи, які, за твердженням слідчого, мають відношення до кримінального провадження, а саме: блокнот з чорновими записами ОСОБА_6 ; 3 аркуша, на яких мається рукописний текст ОСОБА_6 ; посвідчення мисливців з контрольними картками обліку добутої дичини і порушень правил полювання на ім`я ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , а також контрольні картки обліку добутої дичини і порушень правил полювання на ім`я ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ; три конверти, на яких містяться рукописні записи ОСОБА_6 з числовими позначеннями та в яких перебувають грошові кошти в сумі 4 400 гривень, 3 400 гривень та 940 доларів США; дозволи на право зберігання та носіння зброї на ім`я ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 ; файл у якому містяться копії документів на ім`я ОСОБА_22 та грошові кошти у розмірі 1 000 гривень.
У клопотанні слідчого зазначено, що майно, на яке слідчий просить накласти арешт, є предметом кримінального правопорушення та речовим доказом у кримінальному провадженні, а метою арешту майна зазначено запобігання його можливому пошкодженню.

Разом з цим, у клопотанні не зазначено, яке відношення до даного кримінального провадження мають документи на право зберігання та носіння мисливської зброї, посвідчення мисливців, контрольні картки обліку добутої дичини і порушень правил полювання, видані на ім`я третіх осіб, серед яких немає документів заявника у кримінальному провадженні ОСОБА_10 .

Крім того, серед переліку майна, на яке необхідно накласти арешт, у клопотанні слідчого зазначені конверти з грошовими коштами у гривні, однак вказані лише суми грошових коштів без покупюрного опису із зазначенням серій та номерів таких купюр, що унеможливлює ідентифікацію таких грошових коштів як індивідуально визначеного майна.

В порушення вимог ч.2 ст.171 КПК України, долучені до клопотання документи не підтверджують підстави, мету та відповідного обґрунтування необхідності арешту майна, а також значення вилученого майна для даного кримінального провадження.

Встановлений апеляційним судом факт невідповідності вимогам закону клопотання слідчого, яке слідчий суддя районного суду, маючи таку можливість, не повернув органу досудового розслідування, а прийняв його до розгляду та, більш того, безпідставно задовольнив, на переконання апеляційного суду, унеможливлює розгляд даного клопотання слідчого по суті.

Вищевказані обставини залишились поза увагою слідчого судді, клопотання слідчого було розглянуто неповно та однобічно, внаслідок чого слідчий суддя дійшов передчасного висновку про необхідність накладення арешту на майно, не мотивував своє рішення та в ухвалі не зазначив, чим саме зумовлена необхідність арешту майна та якими конкретно доказами вона підтверджується.

Крім того, як пояснив у судовому засіданні апеляційного суду захисник, слідчий раніше звертався до суду з клопотанням про арешт майна, однак постановлена за наслідком такого звернення ухвала про арешт майна була скасована ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.09.2018 року, та прокурору наданий строк для усунення недоліків клопотання, оскільки воно не відповідало вимогам кримінального процесуального Закону.

Після цього прокурор повторно звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна, однак зробив це поза межами строку, наданого апеляційним судом.

В судовому засіданні прокурор підтвердив вищевказані обставини та пояснив, що він не пам`ятає, коли отримав копію ухвали апеляційного суду про скасування ухвали про арешт майна та надання прокурору строку для усунення недоліків клопотання про арешт майна.

Апеляційним судом встановлено, що слідчим суддею вищевказані обставини не були з`ясовані, та клопотання про арешт майна безпідставно прийнято до провадження та розглянуто без вирішення питання про визнання поважними причин пропуску строку на звернення до суду з відповідним клопотанням.

Зазначені порушення є безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді.

За наявних недоліків клопотання та долучених матеріалів слідчий суддя взагалі не мав можливості повно, всебічно та об`єктивно розглянути його, у зв`язку з чим апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про необхідність накладення арешту на майно з підстав, викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, враховуючи вищезазначені порушення, допущені під час оформлення клопотання та додаткових матеріалів, є передчасним, необґрунтованим і не узгоджується з вищевказаними вимогами кримінального процесуального Закону та Конвенції.

На переконання апеляційного суду, слідчі судді та суди апеляційної інстанції не повинні формально підходити до розгляду таких клопотань та приймати рішення про задоволення невмотивованих клопотань слідчого, які не відповідають вимогам кримінального процесуального закону.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та вважає за необхідне її частково задовольнити, оскаржувану ухвалу слідчого судді - скасувати та постановити нову ухвалу, якою повернути клопотання прокурору для усунення недоліків, відповідно до вимог ч. 3 ст.172 КПК України.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407,409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 20.11.2018 року, якою частково задоволено клопотання слідчого СВ Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , погоджене прокурором Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_7 , та накладено арешт на частину майна, вилученого 16.08.2018 року у ОСОБА_6 в ході огляду кабінету №414 Управління захисту економіки в Одеській області за адресою: м. Одеса, вул. Осипова, буд.23, у кримінальному провадженні №0003547, внесеному до ЄРДР 12.06.2018 року за ч.3 ст.368 КК України, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою повернути клопотання прокурору для усунення недоліків, зазначених в мотивувальній частині ухвали, протягом 72 (сімдесяти двох) годин з часу отримання копії повного тексту ухвали.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4