Дата документу Справа № 320/3554/17
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/443/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/3554/17Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.186 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, в апеляційному порядку, об`єднане кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002397, № 0002501, за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Обільне Мелітопольського району Запорізької області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, який має середньо-спеціальну освіту, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання:

- за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 186 КК України у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Відповідно ст. 75 КК України звільнено засудженого ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, строком на 2 роки.

На підставі до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України на час випробування зобов`язано засудженого ОСОБА_7 :

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

До набрання вироком законної сили ухвалено застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, 18.05.2017 року приблизно о 12 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись біля вхідних дверей під`їзду № 3, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, підійшов до потерпілої ОСОБА_10 ззаду, обхопивши та утримуючи останню двома руками з метою подолання опору, тим самим застосував відносно потерпілої ОСОБА_10 насильство, яке не є небезпечним для її життя чи здоров`я, та намагався відкрито викрасти майно ОСОБА_10 , а саме: ланцюжок, виготовлений із золота 585 проби, вагою 9,95 г, довжиною 50 см, плетіння «бісмарк», вартістю 800 гривень за 1 г, загальною вартістю 7960 гривень та хрестик, виготовлений із золота 585 проби, вагою 1,145 г, вартістю 800 гривень за 1 г, загальною вартістю 916 гривень. Однак, ОСОБА_7 не вчинив всіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, з причин, що не залежали від його волі, оскільки його дії припинено потерпілою ОСОБА_10 , яка чинила активний опір та не надала можливості ОСОБА_7 відкрито викрасти майно. Таким чином, ОСОБА_7 міг спричинити потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 8876 гривень.

Крім того, 20.05.2017 року приблизно о 08 годині 30 хвилин, знаходячись поблизу магазину «Багіра», розташованого за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Ломоносова, 240, ОСОБА_7 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, керуючись корисливим мотивом, підбігши до потерпілої ОСОБА_11 ззаду, схопив останню за волосся та намагався зірвати з плеча потерпілої ОСОБА_11 належну їй жіночу сумку, тим самим застосувавши до неї насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої. Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_7 , шляхом одного ривка, зірвав з шиї потерпілої ОСОБА_11 ланцюжок, виготовлений із золота 585 проби, вагою 11,77 г, довжиною 55 см, плетіння «бісмарк», вартістю 900 гривень за 1 грам, загальною вартістю 10593 гривні, на якому знаходився кулон, виготовлений із золота 585 проби, оздоблений 1 каменем цирконію квадратної форми, розмірами 12 х 12 мм, загальною вагою 4,11 г, загальною вартістю 4000 гривень, чим спричинив потерпілій ОСОБА_11 майнову шкоду на загальну суму 14593 гривні.

В апеляційній скарзі перший заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_9 , не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень та кваліфікацію його дій, вважає вирок суду незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Вважає, що, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, районний суд порушив вимоги закону, необґрунтовано застосував ст. 75 КК України, не навів підстав, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і свідчать про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням. При цьому, районний суд належним чином не врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, що є тяжкими, особу ОСОБА_7 , який ніде не працює, характеризується задовільно, раніше був судимий, хоча й судимість погашена, але це свідчить про те, що він не бажає ставати на шлях виправлення, належних висновків не зробив і знов скоїв корисливі, зухвалі злочини. Викладене також вказує на можливість скоєння ним нових правопорушень і підвищену небезпеку для суспільства. Вважає, що суд неправомірно зазначив про відсутність реальної шкоди від злочинів, пославшись на відсутність у потерпілих претензій до ОСОБА_7 , оскільки обвинувачений заволодів майном потерпілої ОСОБА_11 на значну суму, яке було повернуто потерпілій лише органом досудового розслідування. Визнання ОСОБА_7 вини та повернення потерпілим викраденого майна, лише свідчать про можливість не призначення йому максимального строку покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України, але не є підставою для звільнення його від відбування покарання з випробуванням.
На підставі викладеного, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК України 4 роки 6 місяців позбавлення волі, за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України 4 роки позбавлення волі, відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити остаточне покарання за сукупністю злочинів у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали вирок законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга першого заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, кваліфікація дій останнього, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку, ґрунтуються на обставинах, які сторонами провадження не оспорюються, тому перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обсяг і доведеність вини обвинуваченого та правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України, як незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, та за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно.

Оскільки ці висновки ґрунтуються на обставинах подій, які прокурором в апеляційній скарзі не оспорюються, тому дані обставини, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, перевірці в апеляційній інстанції не підлягають.

Порушень ст.ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, зазначених у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Зі змісту скарги убачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, а також інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання "може", "вправі"; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема "особа винного", "щире каяття" тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні "інших обставин справи"; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа "Довженко проти України"), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду, тощо.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, його наслідки, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відповідно до вимог ст. 12 КК України, відносяться до категорії тяжких злочинів. Судом також враховано сукупність фактичних даних, які характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що обвинувачений в силу закону не судимий, за місцем мешкання характеризується задовільно, реальна шкода від злочинів відсутня та потерпілі не мають до обвинуваченого претензій, щиросердно розкаявся у скоєному, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває та своїми правдивими показами обвинувачений сприяв встановленню істини по справі.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття у вчиненому, а також сприяння у встановленні істини по справі.

Обтяжуючих покарання обставин суд першої інстанції не встановив.

ОСОБА_7 судом було призначено покарання в межах, передбачених санкціями ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 186 КК України, і на підставі вимог ст. 70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, строком на 2 роки, з покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, і підстав вважати таке покарання занадто м`яким, колегія суддів не вбачає.

Таким чином, встановлені судом першої інстанції відомості про особу обвинуваченого, наявність обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, на думку колегії суддів, свідчать про те, що судом першої інстанції правильно визначений розмір покарання.

Щодо доводів прокурора про те, що вирок підлягає скасуванню через м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання, то, на думку колегії суддів, з врахуванням конкретних обставин справи та даних про особу обвинуваченого, вони не є переконливими.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено судом з дотриманням вимог матеріального закону, відповідає принципам справедливості, індивідуалізації, необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного) та попередження нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про призначення покарання обвинуваченому у виді позбавлення волі, із застосування ст. 75 КК України, оскільки таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів.

Крім того, як вбачається із матеріалів провадження, прокурор, який підтримував державне обвинувачення в суді першої інстанції, в судових дебатах висказав позицію про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі та просив суд, обґрунтувавши свою позицію, застосувати до обвинуваченого ст. 75 КК України, з чим і погодився суд першої інстанції.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання, на переконання колегії суддів, є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження нових злочинів, і не може вважатися явно несправедливим внаслідок м`якості для досягнення мети покарання.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не знаходить достатніх підстав для скасування судового рішення в апеляційному порядку, та вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів також не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу першого заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4