АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря с/з ОСОБА_5 ,
розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000478 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , цивільного відповідача в особі директора ТОВ «СТО «Надія» ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2018 року, щодо:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Пологи Запорізької області, громадянина України, з середньою освітою, працюючого водієм ТОВ «СТО «Надія», одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_9 ,
представника потерпілої ОСОБА_10 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
цивільного відповідача в особі директора ОСОБА_8 , -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2018 року ОСОБА_7 визнано винним та призначено покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді 2 роки обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено з випробуванням від відбуття покарання з іспитовим строком на 2 роки.
На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України його зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю СТО «Надія» на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування моральної шкоди 79760,70 гривень.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_11 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 4785,95 гривень та в рахунок відшкодування моральної шкоди 239,30 гривень, а всього 5025,25 гривень.
Вирішено питання щодо речових доказів в порядку ст. 100 КПК України.
Згідно з вироком суду, обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення за таких обставин.
24 червня 2016 року приблизно о 09 годинi 50 хвилин ОСОБА_12 , керуючи технічно справним автомобілем «ТАТА LPT 613» реєстрацiйний номер НОМЕР_1 рухався по вул. Аеропортiвськiй з боку вул. Запорiзькe шосе в напрямку вул. Яснополянської Жовтневого району м. Днiпро.
Під час руху ОСОБА_7 , порушуючи Правила безпеки дорожнього руху України, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, не надав дорогу автомобілю «ВАЗ 21104» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_13 , який рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, почав виконувати маневр повороту ліворуч, виїхавши на перехрестя вул. Аеропортівської та вул. Яснополянської де допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21104».
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «ВАЗ 21104» ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла: садна в лобній області ліворуч; рубців на задній поверхні правого ліктьового суглобу та на задньо-внутрішній поверхні правого передпліччя від верхньої третини, що є наслідками загоєння поверхневих piзаних ран або глибоких саден; закритої тупої травм грудної клітини з синцями на обох молочних залозах; закритої тупої травми тазу з багатоуламковим переломом вертлюжної западини праворуч зі зміщенням уламків, що за своїм характером тілесні ушкодження виносяться до середнього ступеня тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день), п.2.2.2 «Правил судово - медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р. №6.
Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося у тому, що ОСОБА_7 , керуючи транспортним засобом автомобілем «TATA LPT 613» реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушив вимоги п. 16.13 Правил дорожнього руху України згідно якого: «перед поворотом ліворуч i розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч», невиконання якого перебуває в причинному зв`язку з наслідками, що настали для потерпілої.
Дії ОСОБА_7 правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України, а саме як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В апеляціях:
- захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , не погоджуючись з вказаним вироком, подала апеляційну скаргу в якій просила вирок суду скасувати, кримінальне провадження направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що вирок суду першої інстанції є незаконним та упередженим, таким, що порушує права обвинуваченого на справедливий суд, а тому підлягає скасуванню і направленню на новий розгляд в суд першої інстанції. Зазначає, що судовий розгляд проведено не об`єктивно, суд першої інстанції надав перевагу стороні обвинувачення, порушив права сторони обвинуваченого на захист через те, що ОСОБА_7 з самого початку не визнавав свою вину. Суд першої інстанції не врахував клопотання сторони захисту про повернення обвинувального акту з підстав, що обвинувачений не отримав тексту обвинувального акту та Реєстру матеріалів досудових розслідувань, хоча на вимогу слідчого підписав розписку про отримання цих документів. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на доказах, які відповідно до вимог закону є недопустимими, мають суб`єктивний та упереджений зміст, а також не спростовують тих доводів та обставин, на які посилався обвинувачений під час розгляду кримінального провадження як на підставу його невинуватості. Крім того, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які були надані органом досудового розслідування. Також, судом першої інстанції не було враховано на грубі порушення слідчим під час проведення слідчих експериментів.
На думку захисника, вирок суду також повинен бути скасований з підстав однобічності та неповноти досудового та судового слідства.
Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції проігнорував повноваження учасників процесу, а саме довіреність ТОВ «СТО «Надія» видана на представництво директора ОСОБА_8 закінчилась 29.06.2017 року, угода з адвокатом втратила чинність 02.11.2017 року. Тобто з цього часу повноваження цього цивільного відповідача нікому не делегувались, і права цього учасника процесу були порушені. Так само 31.12.2017 року було закінчено повноваження представника потерпілої. Таким чином всі представницькі дії представника в судових засіданнях, оцінки, клопотання, участь в судових дебатах після цієї дати не можуть бути належними та допустимими доказами. І це порушує права потерпілої.
Крім того, захисник зазначає про порушення судом першої інстанції при вирішенні питання цивільного позову потерпілої, оскільки позовні вимоги є необґрунтованими та в матеріалах справи немає жодних доказів на підтвердження позовних вимог.
Також захисник вказує, що судом першої інстанції призначено занадто суворе покарання ОСОБА_7 , не врахувано, що його вину повністю недоведено, його дружина хворіє на онкологічне захворювання, та він є єдиним годувальником в сім`ї, а тому обмеження волі це занадто суворе покарання.

- цивільний відповідач ТОВ «СТО «Надія» в особі директора ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати а кримінальне провадження направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
В обґрунтування своїх вимог, захисник також посилається на те, що вирок суду підлягає скасуванню через неповноту судового слідства, істотне порушення кримінального процесуального закону. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було з`ясовано питання щодо виконання потерпілою п. 5.2 ПДД, яке є обов`язковим для пасажирів автотранспортного засобу. Через такі порушення потерпіла могла усугубити тілесні ушкодження при зіткненні транспортних засобів. Суд першої інстанції порушив право цивільного відповідача бути присутнім у судовому засіданні та заявляти клопотання про виклик свідків, експертів.
Крім того, цивільний відповідача посилається на те, що потерпіла ОСОБА_11 не наводить жодних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог. А також судом не не враховано індивідуальні психофізичні особливості потерпілої, котрі жодним чином не можуть відобразити моральні страждання потерпілої. Висновки суду першої інстанції ґрунтуються на недопустимих доказах.
В судовому засіданні при апеляційному розгляді прокурор заперечував проти апеляційних скарг захисника та цивільного відповідача, просив залишити їх без задоволення, залишити вирок суду першої інстанції без змін.
Представник потерпілої ОСОБА_10 заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Захисник ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу захисника, цивільного відповідача та просили їх задовольнити. Крім того, захисником ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 заявлено клопотання про застосування до останнього Закону України Про амністію у 2016 році та звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі п. є ч. 1 ст. 1 Закону України Про амністію у 2016 році від 22.12.2016 року.
Цивільний відповідач ТОВ "Надія" в особі директора ОСОБА_8 підтримав свою апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Просив задовольнити апеляційну скаргу та клопотання і захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 .
Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового процесу щодо заявленого клопотання та з приводу апеляційних скарг, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами поданих апеляцій, колегія суддів прийшла до такого висновку.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані в повному обсязі.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, апеляційний суд перевіряє вирок суду в межах апеляційних скарг.
Згідно з частинами 1 і 2 статті 409 КПК України, при вирішення питання про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд апеляційної інстанції має керуватись статтями 412-414 КПК України.
Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального правопорушення, обґрунтовано прийшов до висновку щодо правильності кваліфікації кримінального правопорушення, скоєного ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України.
На думку колегії суддів, доводи захисника з приводу однобічності та упередженості судового слідства є необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються дослідженими доказами.
Згідно вимог ст. 23 КПК України, суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допита перед незалежним та неупередженим судом.
Як вбачається з матеріалів справи та журналу судового засідання, судом дослідженні всі обставини, які могли мати значення для справи. Неповноти, однобічності та істотних порушень вимог кримінально-процесуального законодавства, зокрема і тих, на які вказує захисник, перевіркою матеріалів даної справи не виявлено.
Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 стосовно неповноти та однобічності судового розгляду, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, оскільки спростовуються наявними матеріалами провадження.
Судом першої інстанції було оцінено та перевірено зібрані в ході досудового розслідування докази, та прийнято рішення, що перед початком руху водій ОСОБА_7 мав можливість переконатись в безпеці свого маневру, оскільки згідно його ж показань та показань безпосереднього очевидця ОСОБА_14 , обвинувачений перед початком повороту ліворуч бачив автомобіль ВАЗ під керуванням водія ОСОБА_15 , на значній відстані, однак обвинувачений в порушення вимог п. 16.13 ПДР не надав дорогу цьому автомобілю і в його діях об`єктивно вбачається невідповідність вимогам п. 16.13. ПДР, що знаходиться в причинному зв`язку з настанням події ДТП. Той факт, що автомобіль ВАЗ 21104 рухався з перевищенням дозволеної в населеному пункті швидкості, не свідчить про відсутність в діях ОСОБА_7 порушень правил ПДР, оскільки останній, як водій, міг і повинен був оцінити швидкість руху автомобіля ВАЗ і, відповідно, прийняти рішення, яке б не призвело до наслідків у вигляді ДТП.
Судом першої інстанції взято до уваги висновок експерта № 5/10.1-881 від 23.09.2016 року, яким була встановлена невідповідність дій водія автомобіля «ТАТА» ОСОБА_7 вимогам п.16.13 ПДР України, що з технічної точки зору перебуває в причинному зв`язку з настанням даної ДТП є належним та допустимим доказом, так як експертом такий висновок зроблено з вихідних даних, які були встановлені в ході досудового слідства та підтвердженні в судовому засіданні суду першої інстанції, зокрема, того факту що видимість і оглядовість для водія ОСОБА_7 , були не обмежені і він бачив автомобіль ВАЗ до початку виконання маневру повороту ліворуч. Відстань же з місця зміни напрямку до місця зіткнення та швидкість, з якою подолав цю відстань автомобіль «ТАТА», не впливають на висновок експерта про наявність причинного зв`язку між діями ОСОБА_7 та наслідками у вигляді ДТП, так як технічна можливість уникнути ДТП для водія ОСОБА_7 , визначалась простим виконанням вимог п. 16.3. ПДР і у нього жодних перешкод для цього не було.
Крім того, під час судового розгляду було доручено слідчому проведення слідчих експериментів зі свідком ОСОБА_16 , обвинуваченим ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_15 , однак слідчий експеримент з останнім не проведено в зв`язку з його відсутністю на території України, а слідчі експерименти за участі ОСОБА_16 і ОСОБА_7 нових вихідних даних, які б впливали на висновок експерта не надали, а тому ухвалою суду від 05.03.2018 в задоволенні клопотання захисника про призначення судової автотехнічої експертизи було відмовлено.
Доводи захисника ОСОБА_6 про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 відсутня, так як ОСОБА_15 рухався з високою швидкістю, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як вина обвинуваченого не в тому, що «він не встиг закінчити маневр до зіткнення», а в тому, що він розпочав маневр повороту ліворуч, не пропустивши зустрічний транспорт і, для встановлення його вини не має значення з якою швидкістю такий зустрічний транспорт рухався.
Стосовно доводів захисника ОСОБА_6 щодо порушення права обвинуваченого на справедливий суд, а саме незадоволення клопотання про повернення обвинувального акту прокурору, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Так, обставину, на яку посилається захисник щодо незадоволення клопотання з боку сторони захисту про повернення обвинувального акту не може бути прийнято як порушення права на захист. Як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачений був представлений та скористався правом на правову допомогу, з його боку та з боку його захисника відсутні офіційні звернення щодо відмови слідчого у наданні обвинувального акту разом із реєстром доказів, а посилання на вимоги слідчого жодним чином не підтверджено. Крім того, в суді апеляційної інстанції обвинуваченим спростовано твердження про порушення його права на захист, вказував, що захисником прийнято всі засоби щодо його захисту в даному кримінальному провадженні, тому доводи захисника в цій частині є неспроможними.
Щодо твердження захисника обвинуваченого ОСОБА_6 про відсутність повноважень у представника потерпілої, то остання діє на підставі ордеру, надала заяву від потерпілої про розгляд справи у її відсутність за участю її представника, і захисник ОСОБА_6 в суді апеляційної інстанції визнала, що права потерпілої порушено не було.
Доводи захисника про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого і даним про особу обвинуваченого через суворість, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню нею нових злочинів. При призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні кримінального правопорушення, суди мають суворо дотримуватись вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Як вбачається з вироку суду першої інстанції, призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до необережних злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який має зареєстроване місце проживання, за місцем роботи позитивно характеризується, раніше не судимий, одружений, працевлаштований.
Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання ОСОБА_7 відповідно до ст. ст. 66, 67 КК України в судовому засіданні не встановлено.
Суд першої інстанції вважав за доцільне не призначати додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки поведінка обвинуваченого до та після ДТП не свідчать про суспільну небезпечність обвинуваченого на вулицях міста, а той факт, що водійське посвідчення є єдиним джерелом доходу для нього та його сім`ї, свідчить про те, що таке покарання буде занадто суворим при обставинах встановлених судом.
Підстав для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України, а саме призначення покарання нижче нижчої межі встановленої санкцією статті, колегія суддів не вбачає.
На думку колегії суддів, призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, є справедливим за видом та розміром, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення нових злочинів, а достатніх підстав для пом`яшення йому покарання, як про це просить захисник в апеляційній скарзі, не вбачається.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити «особистий і надмірний тягар для особи».

Аналізуючи наведені обставини, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що відомості про особу обвинуваченого та фактичні обставини вчинення ним злочину дають достатні підстави для висновку про можливість його виправлення без реального відбування призначеного покарання, із звільненням від нього з випробуванням з іспитовим строком.
Стосовно заявленого клопотання захисника про застосування амністії щодо обвинуваченого, колегія суддів вважає його таким, що не підлягає задоволенню.
Згідно із п. «є» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільняються від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, осіб, визнаних винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до статті 12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які на день набрання чинності цим Законом мають одного чи обох батьків, які досягли 70-річного віку або визнані інвалідами першої групи, за умови, що в цих батьків немає інших працездатних дітей.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, який є злочином невеликої тяжкості. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що дійсно на утриманні у обвинуваченого ОСОБА_7 є мати яка досягла 70-річного віку, але разом з тим, остання має іншим працездатних дітей: 1959 року народження, 1961 року народження, про що повідомив обвинувачений ОСОБА_7 в суді апеляційної інстанції і що виключає можливість звільнення обвинуваченого на підставі ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».
Враховуючи зазначене, клопотання захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про застосування до останнього Закону України «Про амністію у 2016 році» також не підлягає задоволенню.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційних скарг захисника в частині вирішення цивільного позову та цивільного відповідача щодо істотних порушень при вирішенні цивільного позову.
Так, ч. 5 ст. 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Частиною 1 ст. 129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Судом першої інстанції ухвалено рішення стосовно цивільного позову з істотними порушеннями норм кримінального процесуального закону, у відсутність представника цивільного відповідача, повноваження якого закінчились до винесення вироку і що позбавило останнього заявляти клопотання і надавати пояснення, тому вирок в цій частині підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. У зв,язку з наведеним в обговорення інших доводів апеляційних скарг щодо вирішення цивільного позову колегія суддів не входить.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412-414 КПК України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
Клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень Закону України «Про амністію у 2016 році» залишити без задоволення.
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , цивільного відповідача в особі директора ТОВ «СТО «Надія» ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2018 року, відносно ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286 КК України, в частині вирішення цивільного позову скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок залишити без змін.

Касаційна скарга на судові рішення може бути подана до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Повний текст ухвали буде оголошено о 15 годині 45 хвилин 31 серпня 2018 року.

Судді: ______________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4