Дата документу Справа № 334/3989/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 334/3989/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1353/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий середню освіту, неодружений, непрацюючий, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий:

1) 8 серпня 2005 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ст. 185 КК України. Кримінальна справа зупинена на підставі ст. 44 КК України, п. 4 ст. 6 КПК України, ст.ст. 1, 6 Закону України «Про амністію»;
2) 25 жовтня 2005 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень;

3) 9 жовтня 2006 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки;

4) 16 жовтня 2007 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у вигляді 2 років 3 місяців позбавлення волі. Звільнений 8 грудня 2009 року по відбуттю строку покарання;

5) 26 грудня 2011 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст. 296, ст. 70 КК України до покарання у вигляді 4 років позбавлення волі. Звільнився 26 червня 2014 року на підставі ст. 7 Закону України «Про амністію» на невідбутий строк 3 місяці 18 днів;

6) 24 лютого 2015 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік;

7) 1 липня 2015 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 355, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 2 років 2 місяців позбавлення волі. Звільнився 22 грудня 2016 року по відбуттю строку покарання,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ст. 395 КК України та йому призначено покарання:

- за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 2 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі;

- за ст. 395 КК України у вигляді 3 місяців арешту.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначено остаточне покарання у вигляді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід по справі не обирався.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в розмірі 2000 гривень.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ст. 395 КК України за наступних обставин.

30 квітня 2017 року приблизно о 12 годині ОСОБА_7 , будучи особою раніше судимою за корисливі злочини, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, знаходячись в супермаркеті «Брусничка» розташованому за адресою: м. Запоріжжя, вул. Чарівна 107, переконавшись у тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, шляхом вільного доступу таємно викрав з торгової полиці майно що, належить TOB «Український Рітейл», чим спричинив останньому матеріальну шкоду на загальну суму 1522 грн. 92 коп., після чого, пройшовши касову зону та не сплативши за товар, залишив приміщення супермаркету.

Крім цього, 12 травня 2017 року в приблизно о 15 год. 30 хв. ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, знаходячись в торговому залі ТОВ «Епіцентр К», що розташований за адресою: м. Запоріжжя вул. Запорізька 1-3, переконавшись у тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, шляхом вільного доступу таємно викрав з торгової полиці майно що належить TOB «Епіцентр К», чим спричинив останньому матеріальну шкоду на загальну суму 410 грн. 95 коп., після чого, пройшовши касову зону та не сплативши за товар, залишив приміщення гіпермаркету.

Крім цього, 28 травня 2017 року в період часу з 21 год. 50 хв. по 22 год. 00 хв. ОСОБА_7 , знаходячись у торговому залі супермаркету «Економ-Плюс», що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Космічна 122, маючи прямий умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, переконавшись, що в торгівельному залі поблизу нього персоналу магазину не має, що за ним ніхто не спостерігає та його дії залишаться ніким непоміченими, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, підійшов до прилавку з шоколадом, звідки, з метою особистого збагачення, таємно викрав майно, яке належить TOB ТК «Економ-Плюс», чим спричинив останньому матеріальну шкоду на загальну суму 295 грн. 59 коп., після чого перетнув касову зону супермаркету не заплативши за вказаний товар, однак розпорядитися викраденим майном не зміг, оскільки був зупинений працівниками охорони вказаного супермаркету.

Крім цього, 3 червня 2017 року о 16 год. 47 хв. ОСОБА_7 , будучи особою, раніше судимою за корисливі злочини, судимість за які у встановленому законом порядку не знята та не погашена, знаходячись в торгівельній залі магазину ТОВ «Траш №11», що розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Дудикіна 28, діючи повторно, з корисливих мотивів, маючи раптово виниклий умисел на таємне викрадення чужого майна, реалізуючи свій злочинний намір, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу зі стенду, таємно викрав майно, що належить ТОВ «ТРАШ», чим спричинив останньому матеріальну шкоду на загальну суму 468 грн. 92 коп.

Крім цього, 9 липня 2017 року приблизно о 18 год. 5 хв. ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, маючи умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, знаходячись на законних підставах в приміщенні квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , де на той момент перебував ОСОБА_11 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на викрадення чужого майна, таємно, шляхом вільного доступу, заволодів особистим майном мешканки квартири ОСОБА_10 на загальну суму 2000 гривень, після чого із викраденим майном направився до відкритої балконної двері вищевказаної квартири, через яку проник на балкон квартири АДРЕСА_3 та покинув місце вчинення правопорушення.

Крім цього, ОСОБА_7 , будучи особою раніше судимою за скоєння злочинів, судимість за які у встановленому законом порядку не знята і не погашена, на шлях виправлення і перевиховання не став, належних висновків для себе не зробив та скоїв умисний злочин проти правосуддя.

Так, 1 липня 2015 року ОСОБА_7 був засуджений вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 355, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 2 років 2 місяців позбавлення волі, яке він відбував у Оріхівській ВК № 88.

14 листопада 2016 року Оріхівським районним судом Запорізької області була винесена постанова про встановлення адміністративного нагляду відносно ОСОБА_7 після звільнення з місць позбавлення волі, строком на 2 роки з моменту звільнення і застосувавши при цьому наступні обмеження: заборона виходу з будинку (квартири) з 21 години до 5 години наступного дня, заборона перебувати в ресторанах, готелях гуртожитках, вокзалах, ринках, кафе, барах, де продаються спиртні напої, кіосках з метою покупки спиртних напоїв, крамницях і спецвідділах по продажу вино-горілчаних виробів, заборона виїзду за межі району (міста) в особистих справах без дозволу посадових осіб, які здійснюють адміністративний нагляд і зобов`язати повідомляти цих осіб про виїзд за межі району (міста) в особистих справах, зобов`язано явкою на реєстрацію у відділ поліції (за місцем проживання) в призначений день тижня чотири рази на місяць з 9 години по 18 годину на протязі строку адміністративного нагляду.

22 грудня 2016 року ОСОБА_7 під особистий підпис, був ознайомлений адміністрацією Оріхівської ВК №88 з умовами адміністративного нагляду та встановленими йому обмеженнями, в той же час йому були роз`яснені обов`язки передбачені ст. 9 Закону України «Про адміністративний нагляд за особами, звільненими з місць позбавлення волі», а саме: прибути та зареєструватися у триденний строк в Дніпровський ВП ГУНП в Запорізькій області, відповідно до обраного ним місця проживання за адресою: АДРЕСА_4 .

27 грудня 2016 року ОСОБА_7 було поставлено на облік та 2 січня 2017 року уповноваженою посадовою особою Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області було проведено бесіду з останнім та ознайомлено з умовами адміністративного нагляду і встановленими йому обмеженнями. При цьому обвинувачений був попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від виконання покладених на нього обов`язків та порушення правил адміністративного нагляду.

3 травня 2017 року ОСОБА_7 за погодженням з посадовою уповноваженою особою Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області виявив бажання змінити своє місце мешкання з попереднього на інше, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , де останній в подальшому повинен був виконувати правила адміністративного нагляду.

Однак, після зміни місця свого мешкання, ОСОБА_7 нехтуючи відповідним вироком, яким встановлені йому обмеження та обов`язки, без дозволу уповноваженої особи виїхав за межі населеного пункту в смт. Кирилівка Запорізької області, тим самим змінив місце свого тимчасового мешкання.

Таким чином, в період часу з 20 червня 2017 року по 9 липня 2017 року, обвинувачений діючи умисно, маючи умисел направлений на ухилення від адміністративного нагляду, порушив вимоги рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 14 листопада 2016 року, самовільно залишив місце свого мешкання, чим ухилився від адміністративного нагляду.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає призначене ОСОБА_7 покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд першої інстанції взагалі не врахував те, що ОСОБА_7 неодноразово судимий за умисні корисливі злочини проти власності різного ступеню тяжкості, судимості за які не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, в місцях позбавлення волі характеризувався негативно, раніше звільнявся від відбування покарання з випробуванням, порушував встановлений щодо нього адміністративний нагляд, після звільнення з місць позбавлення волі продовжив вчиняти аналогічні злочини проти власності, у період часу з квітня 2017 року по липень 2017 року вчинив 5 умисних корисливих злочинів проти власності середнього ступеню тяжкості, не сприяв розкриттю цих злочинів, завдану шкоду в добровільному порядку не відшкодував, не працевлаштований.

Вважає, що в даному випадку щире каяття відсутнє, оскільки ОСОБА_7 у жодному судовому засіданні не виказував жаль з приводу вчиненого, а лише просив у судових дебатах та на останньому слові, щоб його суворо не карали, не відшкодував завдану потерпілим шкоду, хоча з часу вчинення злочинів минув вже 1 рік.

Також вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано не визнав рецидив злочину як обставину, що обтяжує покарання та не врахував довідку з місць позбавлення волі, відповідно до якої він характеризується негативно.

Вказує на те, що при застосуванні ч. 1 ст. 70 КК України, суд першої інстанції не обґрунтував необхідність обрання принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, і вважає, що з урахуванням вчинення кількох епізодів злочинів упродовж короткого проміжку часу після звільнення з місць позбавлення волі, потрібно було призначати остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом повного чи часткового складання призначених покарань.

Також вважає, що звільнення від відбування покарання з випробуванням не відповідатиме загальним принципам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, і в цьому випадку суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, оскільки застосував закон, який не підлягав застосуванню.

Крім того зазначає, що суд першої інстанції помилково не зарахував ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк його перебування у слідчому ізоляторі протягом 2 днів.

Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 4 місяців арешту, за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 3 місяців арешту, за ст. 395 КК України у вигляді 4 місяців арешту, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань призначити остаточне покарання у вигляді 6 місяців арешту і на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк відбування покарання строк тримання під вартою, в іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу, вирок суду просила скасувати та ухвалити новий, яким призначити обвинуваченому покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 4 місяців арешту, за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 3 місяців арешту, за ст. 395 КК України у вигляді 4 місяців арешту, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань призначити остаточне покарання у вигляді 6 місяців арешту, вислухавши обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ст. 395 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 , в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчинених злочинів, які є злочинами невеликої та середньої тяжкості, визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочинів як обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, за місцем мешкання характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції формально послався на предмет посягання, характер діяння, спосіб, місце та час скоєння злочинів, форму, вид і ступень провини, мотиви і мету злочинів, обставини, що характеризують поведінку винного до скоєння злочинів, обставини, безпосередньо пов`язані із вчиненням злочинів, що характеризують поведінку винного після вчинення злочинів, а також стать, вік, стан здоров`я, сімейний стан і спосіб життя обвинуваченого.
Проте, суд не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_7 неодноразово був судимий за вчинення умисних злочинів, у тому числі корисливих злочинів середньої тяжкості та тяжких злочинів проти власності, судимості за які не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, раніше двічі звільнявся від відбування з випробуванням з іспитовим строком, неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, де характеризувався негативно, звільнившись з місць позбавлення волі в останній раз 22 грудня 2016 року по відбуттю строку покарання, належних висновків для себе не зробив і знову вчинив 5 епізодів крадіжок, перший з яких лише через 4 місяці після звільнення, порушив умови встановленого щодо нього адміністративного нагляду, а також те, що він не працевлаштований, матеріальну шкоду від злочину потерпілій не відшкодував, у зв`язку з чим колегія суддів приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує, що він вчинив 5 корисливих умисних злочинів середньої тяжкості, перший з яких вчинив через 4 місяці після звільнення, а також злочин проти правосуддя, раніше неодноразово був засуджений за вчинення злочинів, у тому числі корисливих злочинів середньої тяжкості та тяжких злочинів, судимості за які не зняті та не погашені у встановленому законом порядку, неодноразово звільнявся від відбування призначеного покарання з випробуванням, неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі, де характеризувався негативно, завдану злочином шкоду потерпілій не відшкодував, а також дані про особу обвинуваченого, який неодружений, непрацюючий, за місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Зазначене свідчить про те, що покарання з випробуванням не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів і вважає, що підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.

Колегія суддів погоджується з доводами прокурора, що покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 4 місяців арешту, за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 3 місяців арешту, за ст. 395 КК України у вигляді 4 місяців арешту, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань призначення остаточного покарання у вигляді 6 місяців арешту, з його реальним відбуванням, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових злочинів.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора щодо неврахування судом першої інстанції рецидиву злочину як обставини, що обтяжує покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

З огляду на ч. 3 ст. 337 КПК України, суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише у випадку, коли це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та обвинувальних актів, органом досудового розслідування по жодному з епізодів його злочинної діяльності не було визнано рецидив злочину обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції обґрунтовано не врахував вказану обставину при призначенні покарання та не послався на неї в мотивувальній частині вироку, оскільки це було б порушенням ст. 337 КПК України.

З цих же підстав не підлягають задоволенню і вимоги прокурора про виключення щирого каяття з обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, оскільки вони були встановлені ще на стадії досудових розслідувань слідчими, і прокурори, в тому числі ОСОБА_9 , погодились з обвинувальними актами та затвердили їх.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи прокурора про необхідність зарахування обвинуваченому у строк відбування покарання строку його перебування у слідчому ізоляторі.

Як вбачається з ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2017 року, ОСОБА_7 був затриманий 10 липня 2017 року о 19 год. 30 хв. в порядку ст. 208 КПК України по кримінальному провадженню №0003019 від 10 липня 2017 року (т. 6, а.с. 84-85).

Вказаною ухвалою було відмовлено у застосуванні до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосовано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Таким чином, з моменту затримання до обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, останній фактично перебував під вартою з 10 липня 2017 року по 12 липня 2017 року включно, тобто протягом трьох днів, а тому цей строк підлягає зарахуванню у строк відбуття покарання у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII від 26 листопада 2015 року.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 3 Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2018 року, задовольнити.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2018 року, відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання:

- за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 3 місяців арешту;

- за ч. 2 ст. 185 КК України у вигляді 4 місяців арешту;

- за ст. 395 КК України у вигляді 4 місяців арешту

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити остаточне покарання у вигляді 6 (шести) місяців арешту.

Строк відбування покарання рахувати з дня фактичного затримання засудженого.

Зарахувати ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 10 липня 2017 року по 12 липня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4