АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/852/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 639/2739/17
Категорія: ст.286 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0000564 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 листопада 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_9 , -

В С Т А Н О В И Л А:
Цим вироком,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, із середньо технічною освітою, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, офіційно не працевлаштованого, раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік .
На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання, з випробуванням терміном на 1 рік 6 місяців.

На підставі п.п. 1, 2 ч.1, п. 2 ч.2 ст.76 КК України, покладено на ОСОБА_9 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Питання про речові докази вирішено відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Згідно вироку, ОСОБА_9 , 22 травня 2016 року, приблизно о 23-50 год., керуючи технічно справним автомобілем «Кіа-Сід», р.н. НОМЕР_1 , рухався зі сторони пл. Павлівської по вул. Полтавський Шлях у напрямку вул. Енгельса у м. Харкові.
Під час руху по вказаній вулиці, в районі буд. №1, ОСОБА_9 , грубо порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху», частково виїхав на зустрічну смугу руху де допустив зіткнення з автомобілем «Шкода - Октавія», р.н. НОМЕР_2 , під управлінням ОСОБА_7 , який в цей час рухався в зустрічному йому напрямку, зі сторони вул. Енгельса по вул. Полтавський Шлях у напрямку пл. Павлівської у м. Харкові, по смузі свого руху.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «Шкода - Октавія», р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_7 , згідно з висновком судово - медичної експертизи №714-А/16 від 17.06.2016р., отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості у вигляді субкапітального перелому 2,3,4 плеснових кісток лівої стопи із зсувом, перелом підстави 2-ї плеснової кістки лівої стопи із зсувом, підвивих 2-3 плеснових кісток лівої стопи, вивих 4-5 плеснових кісток лівої стопи в суглобі Лісфрака.
Порушення вимог Правил дорожнього руху України ОСОБА_9 , згідно з висновком судово-автотехнічної експертизи №5833 від 20.04.2017, знаходяться у причинному зв`язку з подією та наслідками ДТП і виразилися в тому, що він, керуючи автомобілем «Кіа-Сід», р.н. НОМЕР_1 , не урахував дорожню обстановку, рухаючись, здійснив маневр вліво, не впевнившись, що це буде безпечно, виїхав на зустрічну смугу руху де допустив зіткнення з автомобілем «Шкода - Октавія», р.н. НОМЕР_2 , під управлінням ОСОБА_7 , який рухався по своїй смузі руху у зустрічному напрямку, в результаті чого водій ОСОБА_7 отримав середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження.

В своїх апеляційних скаргах, які є тотожними за змістом та вимогами, обвинувачений та потерпіла ОСОБА_11 просять вирок районного суду скасувати, а кримінальне провадження закрити. В апеляційних доводах апелянти вказують на те, що суд першої інстанції допустив ряд порушень, а саме зокрема допустив неповноту судового розгляду та вказав у вироку висновки які не відповідають фактичним обставинам справи, зокрема не було встановлено місце дорожньо-транспортної пригоди, не встановлено яким чином обвинувачений змінив напрямок руху свого транспортного засобу, суд не призначив експертизу відеозапису з відео регістратора, який на думку апелянтів, жодним чином не доводить винуватість обвинуваченого. На думку апелянтів, судом не вказано достатніх доказів на підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні будь якого злочину. Відповідно до вказаних обставин, апелянти вважають, що вирок районного суду є незаконним і підлягає скасуванню, внаслідок допущених судом істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.

В своїй апеляційній скарзі, потерпілий ОСОБА_7 , просить вирок районного суду в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити свій вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_9 покарання за ч.1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, без застосування положень ст. 75 КК України. Своє апеляційне прохання, апелянт обґрунтовує тим, що покарання, яке було призначено обвинуваченому не відповідає положенням ст.. 50 КК України, а саме меті покарання. Крім того, апелянт в своїй апеляційній скарзі вказує, що обвинувачений обіцяв йому виплатити відшкодування за заподіяну шкоду, проте після ухвалення вироку, жодних коштів ОСОБА_9 не повернув, а тому на думку апелянта, покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України не може застосовуватися до обвинуваченого.

Заслухавши доповідь головуючого судді, думку обвинуваченого ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_11 які вважали оскаржуваний вирок незаконним та просили його скасувати, думку потерпілого ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8 , які просили скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити свій вирок, призначивши обвинуваченому більш суворе покарання, думку прокурора, який заперечував проти задоволення всіх апеляційних скарг в повному обсязі та вважав вирок законним та обґрунтованим, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_7 належить задоволити частково, з наступних підстав.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах апеляційних доводів апелянтів щодо наявності істотних порушень кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає їх слушними, оскільки ця частина доводів не позбавлена правових та фактичних підстав.
Зокрема наводячи у вироку мотиви перекваліфікації дій ОСОБА_9 з ч.2 ст. 286 КК України на ч.1 ст.286 КК України, суд дійшов висновку про те що обвинувачений винен у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, так як він, керуючи автомобілем, порушив вимоги Правил дорожнього руху України, скоїв зіткнення з іншим транспортним засобом, внаслідок чого, потерпілому ОСОБА_7 заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.
При цьому суд виключив зі змісту та обсягу обвинувачення посилання на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було завдано потерпілій ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження, посилаючись на те, що стороною обвинувачення в судовому засідання не було доведено, що потерпілою ОСОБА_11 , тупа травма живота була отримана саме внаслідок ДТП, яке мало місце 22 травня 2016 року на вул. Полтавський шлях в районі будинку № 1 в м. Харкові та, як наслідок, народження потерпілою ОСОБА_11 мертвої дитини 23 травня 2016 року, а також доказів щодо наявності причино - наслідкового зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою та отриманою потерпілою травмою живота, в результаті якої вона народила мертву дитину, тобто доказів наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_9 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме спричинення потерпілій ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень.

Такі висновки суду, зроблені виключно лише на підставі показань потерпілої, наданими нею під час судового засідання в суді першої інстанції, внаслідок чого вони є формальними, оскільки зроблені без всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження.

При цьому належить врахувати, що потерпіла надала такі пояснення в суді вперше. Під час досудового розслідування, потерпіла не зазначала, що вона отримала травму живота напередодні дорожньо-транспортної пригоди, впавши на території домоволодіння, а тому орган досудового розслідування версія щодо отримання ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень відома не була, не ставилися і відповідні питання експерту при проведенні експертних досліджень, в тому числі і при проведенні судового розгляду.

Відповідно до ст. 370 КПК України, як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Як зазначено у ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку, серед іншого, повинна містити підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, із яких суд відкидає докази обвинувачення.

Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен був дослідити всі докази сторони обвинувачення, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд не виконав.

Під час судового розгляду суд, враховуючи зміну процесуальної позиції потерпілої та отримавши такі показання ОСОБА_11 , щодо отримання нею тілесних ушкоджень - травми живота напередодні дорожньо-транспортної пригоди, повинен був перевірити таку версію шляхом додаткового, або повторного допиту свідків, призначення експертних досліджень з цього приводу.

Така версія потепілої підлягала додатковій, ретельній перевірці з метою спростування або підтвердження таких обставин. Зазначені обставини могли істотно вплинути на висновки суду, з приводу обґрунтованості пред`явленого обвинувачення, його доведеності, обсягу чи кваліфікації дій або спростування версії потерпілої ОСОБА_11 ..

Натомість суд, без дослідження зазначених обставин, перейшов одразу до судових дебатів, закінчивши в такий штучно спрощений спосіб дослідження доказів. З урахуванням тієї обставини що при апеляційному розгляді потерпіла, обвинувачений та його захисник наполягали на існуванні обставин пов`язаних з версією щодо обставин отримання потерпілою тяжких тілесних ушкоджень, колегія суддів дійшла висновку про передчасність висновків суду в частині перекваліфікації дій обвинуваченого та істотну неповноту, яка була допущена при судовому розгляді.

Більш того, суд, встановлюючи фактично нове обвинувачення, на підставі досліджених під час судового засідання доказів, повинен був не тільки обґрунтувати та зазначити чому він відкидає частину доказів, але зазначити які саме докази на його думку підтверджують винуватість особи у вчиненні злочину за новою кваліфікацією. Проте суд обмежився лише посиланням на те, що кваліфікація за ч.1 ст. 286 КК України підтверджується поясненнями потерпілого та висновками експертиз, без вказівки про які саме експертизи йдеться.

Разом з цим належить врахувати те, що суд у вироку ставить під сумнів показання потерпілої ОСОБА_11 про обставини самої дорожньо-транспортної пригоди , оскільки вона є дружиною обвинуваченого, а тому є зацікавленою особою в результатах розгляду справи. Такі твердження суду першої інстанції містять суттєві суперечності, оскільки не зрозуміло яким чином суд першої інстанції взяв за основу та послався на показання потерпілої обгрутовуючи необхідність перекваліфікації дій обвинуваченого і в той же час відкинув іншу частину цих же показань, що об`єктивно свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що передбачено положеннями п.3 ч.1 ст. 411 КПК України.

Переглядаючи вирок в частині апеляційних доводів потерпілого ОСОБА_7 з приводу необґрунтованого застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України та звільнення його від відбування покарання, колегія суддів погоджується з ними лише в частині необхідності скасування оскаржуваного вироку, внаслідок невідповідності судового рішення вимогам ст. 370 КПК України.

З урахуванням вимог, наведених у ст. 370 КПК України, щодо обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, суд першої інстанції їх не дотримався, про що слушно вказав прокурор під час апеляційного розгляду, вважаючи такі порушення істотними, тобто такими, що перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Відповідно до ст. 75 КК України, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином умотивовано щодо підстав звільнення обвинуваченого від покарання та можливості його виправлення, з урахуванням досягнення мети покарання, передбаченою ст. 50 КК України.
Як вбачається з оскаржуваного вироку (арк.208-214), суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_9 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням, тобто із застосуванням норм ст.ст.75, 76 КК України, фактично не вказав, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що дають суду підстави вважати можливим виправлення ОСОБА_9 без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України.
Суд першої інстанції, обґрунтовуючи необхідність призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України, у вироку послався на відсутність обставин, що пом`якшує чи обтяжує покарання, а також на відомості, що характеризують особу обвинуваченого, а саме те, що він одружений, має на утриманні новонароджену дитину, має постійне місце реєстрації та мешкання в м. Харкові, офіційно не працевлаштований, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Однак, суд, навівши зазначені обставини, не розмежував і не зазначив, які саме з них пом`якшують покарання, для призначення його в межах санкції відповідної статті Особливої частини КК України, а які дають підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням. Саме про цю необґрунтованість та невмотивованість судового рішення слушно зазначив потерпілий ОСОБА_7 в апеляційній скарзі.
З огляду на викладене, суд першої інстанції належним чином не обґрунтував можливості виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства і в оскаржуваному вироку не мотивував, яким чином указані обставини, що слугували підставами для звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, співвідносяться з тяжкістю вчиненого ним злочину та особою обвинуваченого. Колегія суддів вважає слушними доводи потерпілого, які він надавав під час апеляційного розгляду, про необґрунтоване та невмотивоване застосування норм ст. 75 КК України, внаслідок чого судом першої інстанції порушенні вимоги п.2 ч.3 ст.374 та ст. 370 КПК України.

Разом з цим, неналежне та суперечливе обґрунтування призначення покарання свідчить про недотримання судом вимог кримінального процесуального закону, щодо обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, що є обов`язковою вимогою ст.370 КПК України, а тому ці порушення також поряд з іншими, належить вважати істотними.
З огляду на викладене, вирок суду першої інстанції не можна вважати законним, обґрунтованим і вмотивованим, а встановлені під час апеляційного розгляду істотні порушення вимог кримінального процесуального закону є безумовною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення та позбавляють суд апеляційної інстанції процесуальної можливості ухвалювати свій вирок або примати інші рішення окрім скасування оскаржуваного вироку.

Встановлені при апеляційному розгляді обставини, свідчать про наявність істотних порушень КПК України, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, оскільки ці порушення одночасно свідчать про неналежне дотримання вимог ч.3 ст. 370 КПК України, відповідно до якої обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України, а також містяться у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати. Ці вимоги КПК України не дотримані судом першої інстанції при судовому розгляді, що свідчить про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які встановлені при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення.

Реалізуючи та дотримуючись загальних процесуальних засад кримінального провадження, що містяться у главі 2 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність декількох істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, що обумовлює необхідність скасування оскаржуваного вироку та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції, що відповідає нормам ч.1 ст. 412; п. 6 ч. 1 ст. 407; п.п. 1,2, 3 ч. 1 ст. 409; п. 2 ст. 410; п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 411 КПК України.

Вирішуючи питання про подальший рух кримінального провадження після скасування вироку, колегія суддів виходить з наступного. Порушення судом першої інстанції вищезазначених засад кримінального провадження та вимог ст.370 та п.2 ч.3 ст.374 КПК України щодо змісту мотивувальної частини обвинувального вироку не відноситься до передбаченого в ч.1 ст.415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п. 2, 10, 15,16, ч.1 ст.7 КПК України - законність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередність дослідження доказів, а також змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

При новому судовому розгляді суду першої інстанції належить врахувати та ретельно дослідити всі наведені вище обставини, а також окремо та більш детально дослідити версію про обставини отримання потерпілою ОСОБА_11 тілесних ушкоджень 22 травня 2016 року шляхом допиту свідків та призначення додаткових експертиз, з дотриманням вимог чинного КПК України, в тому числі норм ст.415 ч.3 та ст. 416 КПК України.

Оскільки внаслідок скасування оскаржуваного вироку призначається новий судовий розгляд в суді першої інстанції, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості розгляду решти апеляційних доводів апелянтів, що обумовлює часткове задоволення їх апеляційних скарг.

У зв`язку з тим, що сторони при апеляційному розгляді не заявляли будь-яких клопотань про зміну або обрання запобіжного заходу, колегія суддів, відповідно до вимог ч.4 ст.176 КПК України, позбавлена процесуальної можливості вирішувати це питання.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, ст. 407 ч. 1 п. 6; ст. 409 ч. 1 п.п. 1,2,3; 410 п. 2; ст. 411 ч.1 п. 1, 3; ст. 412 ч.1; 418, 419 та главою 2 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_9 , потерпілої ОСОБА_11 та потерпілого ОСОБА_7 - задоволити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 листопада 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_9 скасувати і призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді

________________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4