Постанова
Іменем України
27 вересня 2018 року

м. Київ
справа № 313|290|16-к
провадження № 51-130км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 08 серпня 2017 року в кримінальному провадженні № 0000069 за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя Запорізької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

та
ОСОБА_8 ,громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Костянтинівка Мелітопольського району Запорізької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винуватими та засуджено за ч. 2 ст. 187 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку тривалістю 2роки і покладенням на них обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.
Згідно з вироком місцевого суду встановлено, що 14 січня 2012 року приблизно о 02:40 год. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , попередньо домовившись, діючи з прямим умислом, спрямованим на заволодіння чужим майном, поєднане з насильством, яке є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, з корисливих мотивів, перебуваючи біля домоволодіння № 196 на вул. Фрунзе в с. Костянтинівці, завдали ударів руками та ногами по голові й тулубу потерпілого ОСОБА_9 , чим заподіяли останньому легких тілесних ушкоджень, і заволоділи мобільним телефоном «Nokiа-1616» чорного кольору вартістю 200 грн із sім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 10 грн, на рахунку якої було 20 грн, і таким чином нападники відкрито заволоділи вказаним мобільним телефоном, завдавши матеріального збитку потерпілому ОСОБА_9 на загальну суму 230 грн.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись нанеправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особам засуджених через м`якість, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.
Доводи, наведені в касаційній скарзі, прокурор обґрунтовує тим, що місцевий суд не повною мірою врахував те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнали свою вину, розкаялись у вчиненому злочині та відшкодували збитки потерпілому лише після допиту в суді потерпілого та свідків. Тому прокурор вважає, що призначене засудженим покарання із застосуванням статей 69, 75 КК України не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особам засуджених через м`якість. Окрім того, скаржник указує на те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників процесу заперечень на касаційну скаргу не надходило.
Прокурор ОСОБА_5 вважала касаційну скаргу обґрунтованою, просила її задовольнити та скасувати судові рішення.
Мотиви Суду
Згідно з вимогами ст. 433 КПК Українисудкасаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187КК України, та правильність кваліфікації їх дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
При перевірці кримінального провадження касаційний суд встановив, що твердження прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання вимогам кримінального закону через м`якість призначеного покарання заслуговують на увагу.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України при призначенні покарання суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Доводи касаційної скарги прокурора про відсутність підстав застосування ст. 69 КК України є безпідставними.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, призначаючи засудженим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 121 КК України, із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді позбавлення волі на строк 5 років, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про осіб засуджених, які раніше не були судимі, на спеціальних обліках не перебувають, за місцем проживання характеризуються задовільно, кожен із них має на утриманні малолітню дитину, відшкодували завдані потерпілому збитки, щиро розкаялися та визнали свою вину у вчиненому злочині, що обґрунтовано суд визнав обставинами, що пом`якшують покарання. Зважив суд і на відсутність обтяжуючих покарання обставин.
Врахувавши наведене, відсутність обтяжуючих покарання обставин, наявність обставин, що пом`якшують покарання, суд фактично дійшов висновку, що все це у поєднанні та взаємозв`язку істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину та слугує підставою для призначення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 більш м`якого за розміром покарання, ніж передбачено законом. Такий висновок суду щодо можливості застосування ст. 69 КК України вмотивований, а переконливих аргументів, які б доводили зворотне, касаційна скарга прокурора не містить.
Що стосується доводів прокурора про безпідставне звільнення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то вони заслуговують на увагу.
Згідно з вимогами ст. 75 КК України звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням може бути застосовано в тому разі, коли суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання.
Як убачається з апеляційної скарги, прокурор просив скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, оскільки місцевий суд не в достатній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину та те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнали свою вину, розкаялись у вчиненому злочині та відшкодували збитки потерпілому лише після допиту в суді потерпілого та свідків.Прокурор зазначав також про те, що призначення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України є безпідставним та надто м`яким.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи провадження за апеляційною скаргою прокурора та відмовляючи прокурору в задоволенні його апеляційної скарги,не в достатній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину та особи засуджених.
При цьому суд апеляційної інстанції у своїй ухвалі не навів переконливих доводів того, що призначене ОСОБА_7 та ОСОБА_8 покарання з випробуванням на підставі ст. 75 ККУкраїни буде сприяти виправленню засуджених і попередженню вчинення ними нових злочинів.
Таким чином, звільнивши ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі ст. 75 ККУкраїни від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

Апеляційний суд, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою прокурора, усупереч вимогам ст. 419 КПК України доводів апеляційної скарги прокурора належним чином не перевірив і безпідставно залишив вирок місцевого суду без змін.

Ураховуючи наведене, колегія суддів уважає, що рішення суду про звільнення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням не відповідає вимогам статей 65, 75 КК України. Таке покарання не є достатнім і необхідним для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

З огляду на викладене ухвалу суду апеляційної інстанції не можна вважати законною та обґрунтованою, а тому вона підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду провадження в суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно врахувати наведене та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Тому, зважаючи на доводи та вимоги у касаційній скарзі, її слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, Суд

ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 08 серпня 2017 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3