Справа №477/797/17 07.06.2018
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження: № 11-кп/784/247/18 Головуючий суду першої інстанції:
Категорія: ч.2 ст.286 КК України ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду:
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши матеріали кримінального провадження №0000113 за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_6 , прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 та захисника обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 1 листопада 2017 року відносно
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Поріччя Веселинівського району Миколаївської області, громадянки України, з вищою освітою, заміжньої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , працюючої у ВАТ «Сандора», несудимої,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

учасники судового провадження
прокурор: ОСОБА_7

обвинувачена: ОСОБА_9

захисник: ОСОБА_8

потерпілий ОСОБА_6

представник потерпілого ОСОБА_10

представник цивільного

відповідача ОСОБА_11

В с т а н о в и в :

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції та вимог апеляційної скарги.

Вироком суду ОСОБА_9 визнано винною в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено їй покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України засуджену ОСОБА_9 від відбування призначеного основного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.
На підставі ч.1 ст.76 КК України зобов`язано засуджену ОСОБА_9 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Вирішено питання стосовно речових доказів та судових витрат.

В апеляційних скаргах потерпілий та прокурор просять вирок суду в частині звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням положень ст. 75 КК України скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Захисник обвинуваченої в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України.

Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі потерпілий зазначає, що при ухваленні вироку судом призначено покарання, що не є достатнім для виправлення ОСОБА_9 та попередження вчинення нею нових злочинів, а тому застосування статей 75,76 КК України протирічить самій поведінці засудженої. При призначенні покарання суд обрав обвинуваченій покарання у виді 4 років позбавлення волі, не обґрунтувавши підстав обрання саме цього виду покарання та його строку, а також суд не врахував ані думку потерпілого, ані думку прокурора щодо призначення покарання у вигляді позбавлення волі.

Прокурор не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення та фактичних обставин справи, встановлених судом, вищевказаний вирок вважає незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає у неправильному звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

Суд не надав оцінки та не врахував при призначенні покарання наслідки, що настали від злочинних дій обвинуваченої.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченої зазначає, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду викладеним у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження,
Стверджує, що судом безпідставно було відхилене клопотання сторони захисту про призначення у даному кримінальному провадженні комплексної судово-автотехнічної, фототехнічної експертизи та експертизи відеозапису.
Вказує, що дорогу, по якій рухалась обвинувачена ОСОБА_9 , не можливо визначити, як другорядну, оскільки наявне її бетонне покриття, а знак пріоритету (2.1. «Дати дорогу») був відсутній взагалі. Окрім того, на ділянці дороги, по якій рухався мотоцикл, попереджувальні знаки 1.22, 1.23.1-1.23.4 і 2.3 також відсутні (відповідно до схеми місця ДТП).
Як вбачається зі змісту протоколу огляду місця ДТП від 16.05.2016 року, то останній не відповідає вимогам норм КПК України,
Вказане свідчить про очевидну недопустимість зазначеного доказу, а за такого суд не мав права під час ухвалення обвинувального вироку посилатись на протокол огляду місця ДТІІ від 16.05.2016 разом із додатками до нього (схема, фототаблиця).
Суд першої інстанції не мав права посилатись на протоколи слідчих експериментів за участі свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_9 , виходячи з їхньої недопустимості, оскільки до їх проведення останніх не було залучено ОСОБА_9 , що порушує право останньої на захист,
Судом не було дотримано умов проведення слідчого експерименту.
Так, всі слідчі експерименти від 31.10.2016 року проводились в сезон року, час та погодні умови відмінні від умов скоєння ДТП. Тому є безпідставними обставини визначення відстані видимості транспортних засобів та елементів дороги.
Статистичні транспортні засоби, які використовувались під час проведення слідчих експериментів, суттєво відрізнялись за своїми технічними показниками від тих, які безпосередньо брали участь у події ДТП.
Також, висновки експертів, наявні в матеріалах провадження, є недопустимими доказами, оскільки останні зроблені на підставі вихідних даних, які містяться в протоколі огляду місця ДТП з додатками від 16.05.2016 року.

Встановлені судом першої інстанції обставини.

Судом встановлено, що 16 травня 2016 року близько 17.00 години водій ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «VOLKSWAGEN PASSAT» реєстраційний номер НОМЕР_1 , в світлий час доби, рухалася по сухій бетонній дорозі з боку виїзду з території ВАТ «Сандора» у напрямку виїзду на автодорогу Н-11 «Дніпропетровськ- Миколаїв», яка розташована на 315 км + 201 м даної автодороги у Вітовському районі Миколаївської області, та що є головною дорогою. При цьому на нерегульованому перехресті дороги від ВАТ «Сандора» та автодороги «Дніпропетровськ-Миколаїв» водію ОСОБА_9 необхідно було виконати маневр повороту ліворуч.
В цей же час по сухій асфальтованій проїжджій частині автодороги Н-11 «Дніпропетровськ-Миколаїв» зі сторони м.Миколаєва в напрямку м.Дніпропетровська, рухався технічно справний мотоцикл «НОNDA» без реєстраційного номеру, під керуванням водія ОСОБА_14 , який наближався до вищевказаного нерегульованого перехрестя із другорядною дорогою (заїзд до ВАТ «Сандора»).
Рухаючись у вказаному напрямку, водій ОСОБА_9 перед нерегульованим перехрестям із автодорогою Н-11 «Дніпропетровськ- Миколаїв» в порушення вимог п.п. 2.3 «б», 10.1, 16.11 ПДР України, проявила неуважність до дорожньої обстановки, не стежила за її змінами, проігнорувала вимоги вище вказаних пунктів ПДР, незважаючи на те, що по головній автодорозі «Дніпропетровськ-Миколаїв» рухаються транспортні засоби, які мають перевагу в русі відносно неї, не зупиняючись та не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, почала виїжджати на нерегульоване перехрестя нерівнозначних доріг, не надавши при цьому переваги в русі мотоциклу «НОNDА» під керуванням ОСОБА_14 , який наближався до нерегульованого перехрестя зліва від неї, хоча повинна була надати дорогу та мала об`єктивно таку технічну можливість, внаслідок чого відбулось зіткнення вказаного мотоциклу із лівою боковою частиною автомобіля VOLKSWAGEN PASSAT та від чого водій ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці пригоди.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази. Мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, потерпілого, його представника, захисника обвинуваченої на підтримку своїх апеляційних скарг, пояснення обвинуваченої та представника цивільного відповідача, які вважали вирок суду законним та обґрунтованим та просили залишити його без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, Апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Висновок суду 1 інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 у скоєнні інкримінованого їй кримінального правопорушення, відповідає сукупності зібраних у матеріалах кримінального провадження доказам, яким дана правильна юридична оцінка, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Доводи в апеляційній скарзі захисника обвинуваченої є безпідставними, оскільки незважаючи на лише часткове визнання вини у вчиненні ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, винуватість обвинуваченої повністю доведена сукупністю досліджених судом доказів.

В суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_9 хоча і визнала свою вину у скоєнні злочину частково, однак не заперечувала, що того дня мала надати перевагу в русі транспортним засобам, що рухались по головній дорозі - автодороги «Дніпропетровськ-Миколаїв». Вказує, що нею були здійснені всі дії для забезпечення безпеки дорожнього руху, вона переконалася у відсутності транспорту на головній дорозі в безпосередній близькості від неї. Бачила, що по головній дорозі рухається легковий автомобіль з невеликою швидкістю та оцінила, що за таких обставин перепон для безперешкодного проїзду перехрестя у неї не було та тільки тоді здійснила маневр виїзду на головну дорогу, але в цей час відчула удар в ліву бокову частину її автомобілю. Після чого вона зупинилася та вийшла з машини, побачила з боку лівої частини її авто на дорозі мотоцикл та біля нього водія, який не подавав ознак життя. Вважає також винним у скоєнні ДТП водія ОСОБА_14 , який рухався з надзвичайно великою швидкістю та до її виїзду на головну дорогу розташовувався поза легковим автомобілем, що унеможливило своєчасне його виявлення нею та надання переваги в русі.

В суді апеляційної інстанції обвинувачена повністю визнала вину у вчиненні злочину.

Вирішуючи питання про доведеність вини обвинуваченої, суд 1 інстанції виходив із сукупності всіх обставин вчинення ним злочинів.

Як вбачається з матеріалів справи, висновки суду про винність ОСОБА_9 підтверджені перевіреними й викладеними у вироку суду доказами, а саме показами свідків, даними, що містяться у протоколі огляду місця події від 16 травня 2016 року, висновком експертиз від 01.06.2016 року та від 02.06.2016 року за № 9-1-368 та № 9-1-367 відповідно, з яких вбачається, що автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT та мотоцикл «НОNDА» не мали технічної несправності, які могли вплинути на ДТП, висновками інженерно-транспортної, комісійної судової авто-технічної та судово-медичної експертиз і протоколами проведення слідчого експерименту.

Так, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснили, що 16 травня 2016 року близько 17 години на автомобілі «Москвич» вони їхали з смт. Воскресенське в напрямку м. Миколаєва зі швидкістю приблизно 60-70 км/год. В лівій смузі у зустрічному напрямку рухався мотоцикл чорного кольору, який від`їжджаючи від кільця почав збільшувати швидкість руху та приблизно через 20-30 секунд почули удар. На відстані його руху та від кільця було добре чути звук руху мотоциклу.

Свої пояснення свідки підтвердили під час досудового розслідування в ході слідчого експерименту за їх участю.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні першої інстанції пояснив, що був свідком ДТП, що сталася в травні 2016 року. Рухався по автодорозі Дніпропетровськ-Миколаїв. Побачив момент удару на перехресті виїзду з «Сандори» на автодорогу. Через неякісне дорожнє покриття, слідкував за дорогою його руху, та по ходу руху мотоциклу інших транспортних засобів не бачив. На його відео реєстраторі було зафіксовано дане ДТП, яке він передав працівникам поліції. Від учасників ДТП в момент удару він знаходився близько в 300 м. Мотоцикл рухався в бік м. Миколаєва.

Згідно висновків інженерно-транспортної експертизи від 07.06.2016 року № 09-1-369 місце зіткнення мотоцикла та автомобілю сталося між двома смугами руху напрямку до м. Дніпропетровськ, від 3,1 до 3,8м. від краю проїзної частини, навпроти лівого краю початку дороги, що йде в напрямку підприємства «Сандора».

За даними висновку комісійної судової авто-технічної експертизи від 27.02.2017 року водій автомобіля VOLKSWAGEN мав технічну можливість дати дорогу водієві мотоциклу Хонда, який користувався перевагою проїзду даного перехрестя, й тим самим водій автомобіля VOLKSWAGEN мав технічну можливість запобігти даній ДТП.

В умовах розглянутої події водієві мотоциклу Хонда в частині вибору швидкості руху належало керуватися п. 12.6 (г) ПДР. На розглянутій ділянці дороги дозволяється рух зі швидкістю не більш 110 км/г.

В умовах розглянутої події, при всіх заданих слідством значеннях швидкості мотоцикла (з дослідницької частини така швидкість задавалась від 90 до 120 км/год), водій мотоциклу не мав технічної можливості запобігти цьому зіткненню, та він у даній дорожньо-транспортній обстановці перебував в аварійній ситуації, яку створила саме водій ОСОБА_9 .

Посилання апелянта на те, що суд необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання про призначення комплексної судової авто-технічної, фототехнічної експертиз та експертизи відеозапису для отримання більш детальних відповідей щодо причин скоєння ДТП є безпідставними, оскільки всі питання, поставлені слідчим на вирішення експертів повністю відповідають орієнтовним перелікам вирішуваних питань, передбачених підрозділами 1 (Автотехнічна експертиза) та 2 (Транспортно-трасологічна експертиза) розділу II. Інженерно-транспортні експертизи Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року N 53/5. Необхідність в проведенні додаткових експертиз відсутня.

Як на доказ того, що у скоєнні ДТП винна не лише ОСОБА_9 її захисник посилається на рівнозначність доріг руху ОСОБА_9 та ОСОБА_14 та велику швидкість руху мотоцикла.

Однак, твердження захисника спростовуються вищевказаними доказами, в тому числі даними, що містяться у протоколі огляду місця події та протоколі проведення слідчого експерименту та таблицею зображень до нього.

Протоколом огляду місця події від 16 травня 2016 року зафіксовано характеристики доріг (головної та другорядної) за місцем ДТП, умови огляду (погодні, час доби, тощо), наслідки що настали, розташування транспортних засобів на проїзній частині, тощо.

У разі відсутності дорожніх знаків, таких як «дати дорогу», «Рух без зупинки заборонено», тощо, визначаючи верховенство дороги потрібно брати до уваги її розташування та дорожнє покриття. Якщо асфальтована дорога перетинає ґрунтову проїжджу частину і при цьому відсутні знаки, ґрунтова дорога буде другорядною. Щодо розташування доріг, то якщо дорога являє собою виїзд з населеного пункту або двору, вона буде мати другорядне значення.

В даному випадку ОСОБА_9 рухалась по бетонній дорозі, що є виїздом з території ВАТ «Сандора» на автодорогу Н-11 «Дніпропетровськ-Миколаїв». Враховуючи значення даних доріг, а саме: дороги руху ОСОБА_9 як виїзду з території товариства, та автодороги міжміського сполучення, то саме остання є головною до відношенню до першої, про що було достеменно відомо обвинуваченій, що слідує з її ж пояснень в ході судового слідства.

Що стосується швидкості, на якій їхав ОСОБА_14 , то вирішити експертним шляхом питання про відповідність дій водія мотоцикла Хонда вимогам п.12.6 (г) ПДР не виявилось можливим. Крім того, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії водія мотоциклу щодо перевищення швидкості дорожнього руху не знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із ДТП.

Щодо посилань захисника на недопустимість як доказів протоколів слідчого експерименту із свідками ОСОБА_12 та ОСОБА_13 через відсутність водія ОСОБА_9 , то обов`язковість участі водія учасника ДТП, законодавчо не передбачено та спростовує його посилання щодо порушення права ОСОБА_9 на захист.

Суд першої інстанції також дав належну оцінку доводам захисника, котрий поставив під сумнів висновки експертиз з тих підстав, що під час їх проведення експертами оцінювались дані слідчих експериментів з учасниками ДТП, що проводились не в тих погодних умовах, як під час ДТП, вірно вказавши, що такі доводи захисника позбавлені підґрунтя, оскільки зі змісту вище вказаних слідчих експериментів, останні проведені в світлий час доби, в ясну погоду, що відповідає умовам ДТП. Стосовно температури, то даний фактор не впливає на видимість, оглядовість місця ДТП.

Таким чином, суд 1 інстанції вірно поклав в основу вироку висновки експертиз, покази обвинуваченої ОСОБА_9 , показання свідків при проведенні слідчого експерименту, оскільки вони є послідовними, узгоджуються між собою, що свідчить про їх достовірність.

Тому Апеляційний суд не може погодитися з доводами захисника обвинуваченої щодо постановлення вироку за відсутності достатньо доказів для доведення винуватості ОСОБА_9 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, винуватості обвинуваченої, правильності кваліфікації її дій, передбачених ч.2 ст.286 КК України є правильними.

Наведені вище докази спростовують твердження обвинуваченого про недоведеність винуватості ОСОБА_9 у скоєні вказаного злочину, а тому Апеляційний суд не має підстав для скасування з цих підстав вироку, тим більш, що захисник не навів в своїй апеляційній скарзі жодної переконливої підстави для скасування вироку, або доказів на підтвердження невинуватості обвинуваченої.

Будь-яких істотних порушень вимог матеріального та процесуального закону, зокрема щодо недопустимості досліджених судом доказів та які б давали підстави для скасування вироку саме за відсутністю в діях ОСОБА_9 складу злочину, органами досудового розслідування та судом не допущено, а тому Апеляційний суд вважає, що немає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченої.

Що ж стосується апеляційної скарги потерпілого та прокурора, то вони також не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, районний суд призначаючи ОСОБА_9 вид та розмір покарання врахував особу обвинуваченої, яка позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, скоєне нею кримінальне правопорушення не є умисним, відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Окрім того, як видно з матеріалів провадження, матеріальна шкода повністю відшкодована потерпілому (частково обвинуваченою ОСОБА_9 та ВАТ «Сандора»).

Обвинувачена ОСОБА_9 повністю визнала вину, щиро розкаялася у вчиненому, має сталі соціальні зв`язки, одружена.

Крім того, як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачена має на утриманні хворого чоловіка, інваліда 2 групої.

Також матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_9 на даний час працює на посаді керівника виробничого комплексу № 1 ВАТ «Сандора». Позитивно характеризується за місцем роботи як відповідальний керівник, уважна до проблем, які торкаються людей, порушень трудового розпорядку не має.

Отже, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що виправлення обвинуваченої та попередження скоєння нею інших кримінальних правопорушень можливе без її ізоляції від суспільства із застосуванням ст. 75 КК України, що є необхідним і достатнім для виправлення її та попередження нових злочинів.

За наведених обставин, призначене обвинуваченій покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки із застосуванням ст. 75 КК України, відповідає тяжкості злочину та особі обвинуваченої, з чим погоджується і Апеляційний суд.

З огляду на наведене, відсутні правові підстави вважати призначене ОСОБА_9 покарання таким, що не відповідає вимогам закону.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження й постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення у матеріалах провадження не встановлено, а тому підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора, потерпілого та захисника не вбачається.

Керуючись ст.ст.405, 407,424,532 КПК України, Апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_6 , прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_7 та захисника обвинуваченої ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Жовтневого районного суду Миколаївської області від 1 листопада 2017 року відносно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Головуючий

Судді: