Ухвала
Іменем України

28 серпня 2018 року
м. Київ
Провадження № 51-8288 ск 18
Верховний суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 6 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 6 червня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001368,
встановив:
Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 6 вересня 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Ковель, зареєстрованого по АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2012 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 187, ч. 2 ст. 190 КК України на 5 років позбавлення волі, звільнений 30 березня 2017 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,
засуджено за ч. 2 ст. 190 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 6 червня 2018 року цей вирок залишено без зміни.
За вироком суду, ОСОБА_4 визнаний винуватим у тому, що він 11 червня 2017 року приблизно о 21 год. 00 хв. перебуваючи на території кладовища по вул. Незалежності в м. Ковелі Волинської області, повторно, умисно, шляхом обману громадянина Республіки Польща ОСОБА_5 , під приводом здійснення фотографування останнього поблизу пам`ятників, взяв у нього фотоапарат та пішов з кладовища, нічого не повідомивши потерпілому, внаслідок чого заволодів його майном, заподіявши майнову шкоду на суму 1582 грн.
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на суворість призначеного покарання, ставить питання про скасування постановлених судових рішень. Стверджує, що судом не враховано обставини, що пом`якшують покарання щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей. Вказує, що суд призначаючи покарання не врахував, що його родина буде позбавлена матеріальної підтримки. Зазначає, що не мав реальної можливості розпорядитися майном, яке в подальшому повернув потерпілому, а тому його дії мають бути кваліфіковані, як замах на вчинення шахрайства.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Шахрайство - це форма заволодіння майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. При цьому шахрайство - це злочин з матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання суспільно небезпечних наслідків у вигляді заподіяної шкоди, внаслідок заволодіння майном або придбання права на нього у відповідний спосіб.
Шахрайство вважається закінченим злочином, якщо винний заволодіває предметом злочину винятково за допомогою обману або зловживання довірою і після цього має реальну можливість розпорядитися ним як своїм. Це означає, що шахрайство передбачає такий перехід певного предмета у володіння винного, який дозволяє йому реально здійснити хоча б первісне розпорядження.
Як убачається із судових рішень і не заперечується самим засудженим, ОСОБА_4 під приводом здійснення фотографування потерпілого, взяв у нього фотоапарат та пішов. Тобто, ОСОБА_4 шляхом обману заволодів майном потерпілого та з місця вчинення злочину зник, таким чином мав реальну можливість розпорядитися ним як своїм. Таким чином, доводи засудженого про необхідність перекваліфікації його дій, безпідставні.
Більше того, фотоапарат було повернуто потерпілому вже в ході досудового розслідування, що враховано судом при призначенні покарання.
Слід зазначити, що ОСОБА_4 в судовому засіданні суду першої інстанції вину визнав повністю, щиро розкаявся, підтвердив викладені у вироку обставини. Також, в апеляційному порядку засудженим вирок оскаржувався виключно з підстав суворості призначеного покарання.
Що стосується доводів ОСОБА_4 про суворість призначеного покарання, то колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Судом при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 ці вимоги закону дотримані.
Зокрема, судом враховано ступінь тяжкості умисного корисливого злочину, дані про особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні двох малолітніх дітей.
Також взято до уваги обставини, що пом`якшують покарання визнання вини та щире каяття і не встановлено, тих, що його обтяжують.
Судом обґрунтовано зазначено, що ОСОБА_4 раніше неодноразово судимий, через нетривалий період після звільнення з місць позбавлення волі, знову вчинив умисний корисливий злочин.
З урахуванням всіх обставин справи, в тому числі й тих, на які посилається засуджений у скарзі, суд визнав неможливим виправлення та перевиховання ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, призначив йому покарання в межах санкції статті обвинувачення, зазначивши, що за таких обставин буде досягнута мета покарання.
Рішення про призначення ОСОБА_4 покарання належним чином умотивовано, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових правопорушень. Підстав для його пом`якшення або призначення іншого, більш м`якого покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 190 КК України, суд не вбачає.

Доводи засудженого про суворість призначеного покарання, які аналогічні доводам його касації, належно перевірені і апеляційною інстанцією, на них надано обґрунтовані відповіді. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Враховуючи викладене, касаційні вимоги засудженого безпідставні.
Інших доводів, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень, у касаційній скарзі не наведено.
Враховуючи зазначене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та вважає, що у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 6 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 6 червня 2018 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6