Ухвала
Іменем України
22 жовтня 2018 р.

м. Київ
Провадження № 51-2994 зно 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув заяву засудженого ОСОБА_4 про перегляд вироку Любомльського районного суду Волинської області від 19 липня 2011 року та ухвали Апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2015 року за нововиявленими обставинами.

Суть питання та встановлені судом обставини
Засуджений ОСОБА_4 звернувся до касаційного суду із заявою про перегляд вироку Любомльського районного суду Волинської області від 19 липня 2011 року за нововиявленими обставинами. Свою вимогу обґрунтовував тим, що, на його думку, як судом першої інстанції, так і прокурором були допущені зловживання під час досудового розслідування та в суді. В якості нововиявленої обставини засуджений посилався на повне визнання ним своєї вини.
Крім того, засуджений ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду із пропуском встановленого законом тримісячного строку подання заяв про перегляд судових рішень в порядку глави 34 КПК України.
Разом з цим, ОСОБА_4 у своїй заяві не навів мотивів чому він звернувся саме до суду касаційної інстанції, не обґрунтував, чому Верховний Суд є судом, яким першим допустився помилки внаслідок незнання про існування зазначених ним у заяві обставин, відповідно до ч. 1 ст. 463 КПК України.

Мотиви Суду
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2018 року заяву засудженого ОСОБА_4 залишено без руху, оскільки вона не відповідала вимогам ст. 462 КПК України, та надано п`ятнадцятиденний строк для усунення недоліків заяви.
У межах визначеного ухвалою строку ОСОБА_4 повторно звернувся до суду касаційної інстанції із заявою , проте наведених в ухвалі недоліків не усунув.
Засудженим й цього разу не наведено обґрунтованих підстав для здійснення кримінального провадження за нововиявленими обставинами, передбачених ст. 459 КПК України, а за змістом заяви він висловлює незгоду з постановленим вироком Любомльського районного суду Волинської області від 19 липня 2011 року, вказує, що судом першої інстанції і прокурором були допущені зловживання під час досудового розслідування та судового розгляду. В якості нововиявленої обставини засуджений посилається на повне визнання ним своєї вини. Ця обставина, на його думку, тягне за собою обов`язкове скасування вищезазначеного судового рішення.
ОСОБА_4 у своїй повторній заяві знову не наводить мотивів чому він звернувся саме до суду касаційної інстанції, не обґрунтовує, чому саме Верховний Суд є судом, яким першим допустився помилки внаслідок незнання про існування зазначених ним у заяві обставин, відповідно до ч. 1 ст. 463 КПК України.
Крім того, викладена вимога засудженого ОСОБА_4 не узгоджується з положеннями ст. 467 КПК України, якою визначено, яке саме рішення має постановити суд за наслідками розгляду поданої заяви, оскільки вона є неконкретною.
Таким чином, у наданий строк засуджений ОСОБА_4 недоліки заяви не усунув, а тому відповідно до вимоги, передбаченої п. 1 ч. 3 ст. 429 КПК України, її слід повернути.
З цих підстав та керуючись ст. 429КПК України Суд постановив:
Повернути засудженому ОСОБА_4 його заяву про перегляд вироку Любомльського районного суду Волинської області від 19 липня 2011 року та ухвали Апеляційного суду Волинської області від 29 грудня 2015 року за нововиявленими обставинами.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_5