Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5539/18 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.539 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2018 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретар ОСОБА_5 ,

за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
засудженого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі провадження №295/5539/18 за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 30 серпня 2018 року,

в с т а н о в и в :
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нове рішення, яким звільнити його від подальшого відбування покарання. При цьому, посилаючись на положення ст.25 КК України (в ред.1960), якими визначалось довічне покарання, як вид покарання на визначений строк, зазначає, що цей строк не може перевищувати 25 років позбавлення волі. Також, вважає, що строк відбутого ним покарання та його строк перебування під вартою, з огляду на ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII від 26.11.2015 року), значно перевищують 25 років. Наголошує, що норми ст.87 КК України обтяжують його правове положення, хоча нормами ст.6 КК України (в ред.1960), визначено те, що закон про кримінальну відповідальність не має зворотної дії в часі, якщо він обтяжує відповідальність. Посилаючись на наведене та практику ЄСПЛ, вважає, що він підлягає звільненню від відбування покарання, оскільки відбув майже 25 років позбавлення волі.

Згідно ухвали Богунського районного суду м.Житомира від 30 серпня 2018 року, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про звільнення від подальшого відбування покарання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи засудженого та його захисника в підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо апеляційних доводів засудженого, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, а також ухвалу суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга засудженого не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів провадження №295/5539/18, ОСОБА_8 вироком судової колегії Одеського обласного суду від 19 лютого 1997 року визнано винним та засуджено за ч.2 ст.141, ч.3 ст.142, ч.2 ст.145, п.п. «а,г» ст.93, ст.42 КК України до смертної кари, з конфіскацією майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 10 липня 1997 року вирок суду від 19 лютого 1997 року залишено без змін.

Рішенням Конституційного суду України від 29.12.1999 року у справі № 1-33/99 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення ст.24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кодексу 1960 р., які передбачали смертну кару як вид покарання.

Ухвалою Одеського обласного суду від 04 жовтня 2000 року вирок суду від 19 лютого 1997 року відносно ОСОБА_8 приведено у відповідність до Закону України від 22.02.2000 року і замінено покарання у виді смертної кари на довічне позбавлення волі в тюрмі суворого режиму.

При цьому, законом України №1483 від 22.02.2000 Кримінальний кодекс 1960 року приведено у відповідність з вищевказаним рішенням. Кодекс 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання довічне позбавлення волі.

У розділі другому цього Закону передбачено, що перегляд вироків у справах щодо осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано, здійснюється судом, який постановив вирок.

Крім того, цим Законом внесено зміни і до другого речення ч.1 ст. 25 КК України, зокрема слова «смертна кара» замінено словами «довічне позбавлення волі», слово «двадцяти» замінено словами «двадцяти п`яти».

Крім того, Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 справа № 1-5/2011 у пункті четвертому зазначив, що рішення КСУ від 29 грудня 1999 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки КСУ повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. При цьому, виключно кримінальними Законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Як вбачається з положень п.6 зазначеного рішення КСУ, новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом №1483, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою, яка була передбачена Кодексом 1960 року та положення цього Кодексу із змінами внесеними Законом № 1483, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом. На підставі ч.1 ст. 58 Конституції України, ч.2 ст. 6 Кодексу 1960 року, ч.1 ст. 5 Кодексу 2001 року положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483, мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили передбачені Кодексом 1960 року особливо тяжкі злочини до набрання чинності зазначеним законом, у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим Законом не було виконано. Крім того, зазначеним Законом засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк (частина перша ст. 25 Кодексу 1960 року та частина друга ст. 87 Кодексу 2001 року).

Крім того, Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях визнавав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів не є порушенням ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справі «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

Тобто, Кримінальній кодекс України 1960 року після його приведення у відповідність з Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року № 11-рп/99 передбачав максимальне покарання у виді довічного позбавлення волі.

З огляду на зазначене, як вважає апеляційний суд, доводи засудженого викладені в апеляційній скарзі з приводу застосування до нього вимог ст.25 Кодексу 1960 року, є безпідставними, оскільки призначене йому покарання за вироком суду у вигляді смертної кари, на підставі ст. 25-2 зазначеного Кодексу замінено на довічне позбавлення волі, яке не є строковим покаранням.

Крім того, є безпідставними і апеляційні посилання засудженого щодо звільнення його від подальшого відбування покарання, з врахуванням вимог ч.1 ст.25 КК України (1960р.), оскільки, як вірно зазначено судом першої інстанції, ці норми застосовується виключно в порядку помилування.

Згідно ж норм ст.106 Конституції України, ст.25 Кодексу 1960 року та ст.87 Кодексу 2001 року, виключно Президент України здійснює помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд не вбачає порушень кримінального закону при винесенні оскаржуваної ухвали, яка по суті прийнятого рішення є законною.

Керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 30 серпня 2018 року, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про його звільнення від подальшого відбування покарання без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :