Апеляційний суд Житомирської області
Категорія ч.1 ст.286 КК України Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 серпня 2018 року м. Житомир
Апеляційний суд Житомирської області в складі суддів:
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі кримінальне провадження № 0005660 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_6 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 11 червня 2018 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Житомира, не працюючого, не судимого відповідно до ст.89 КК України, проживаючого в АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого за ч.1 ст.286 КК України,

за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_9 ,
потерпілих ОСОБА_10 ,
представника потерпілого ОСОБА_11 - ОСОБА_12

в с т а н о в и в:
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок Богунського районного суду м. Житомира від 11 червня 2018 в частині призначеного ОСОБА_7 покарання. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначити покарання у виді штрафу у розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки. У решті вирок суду залишити без змін.
Вказує, що вирок є незаконним з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Зазначив, що суд, призначаючи обвинуваченому основне покарання, не застосував додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортним засобом, належним чином не вмотивувавши таке рішення, не дивлячись на те, що потерпілі наполягали на додатковому покаранні.
Посилається на те, що у відповідності до п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст.287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно, що судом не було дотримано в повній мірі.
Крім того, зазначив, що обвинувачений залишив місце події, що позбавило орган досудового розслідування можливості направити ОСОБА_7 до медичного закладу для проведення огляду на предмет встановлення наявності (відсутності) ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння. Натомість, відповідно до п. 9 Порядку направлення водіїв транспортних засобів для проведення огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, і проведення такого огляду, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів № 1103 від 17.12.2008 обов`язковим є проведення огляду водіїв транспортних засобів - учасників дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої є постраждалі.
Вказав, що призначене обвинуваченому покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, за своїм видом і розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості, і воно є недостатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Зазначив, що будь-якої матеріальної допомоги з моменту вчинення ДТП до постановлення судом першої інстанції обвинувального вироку обвинувачений потерпілим не надавав.
Вироком Богунського районного суду міста Житомира від 11.06.2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) грн., без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_11 на відшкодування матеріальної шкоди 73366 (сімдесят три тисячі триста шістдесят шість) грн. 72 коп. та на відшкодування моральної шкоди 150000 (сто п`ятдесят тисяч) грн. В решті позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_7 процесуальні витрати, пов`язані з залученням експертів для проведення експертизи, в сумі 2571 (дві тисячі п`ятсот сімдесят одна) грн. 92 коп.
Речові докази: автомобіль MAZDA 6, д.н.з. НОМЕР_1 , який повернуто на відповідальне зберігання ОСОБА_7 , залишено в користуванні його володільця.
Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 26 жовтня 2017 року на автомобіль MAZDA 6, д.н.з. НОМЕР_1 , скасовано після повного відшкодування заподіяної матеріальної і моральної шкоди потерпілому ОСОБА_11 .
За обставин, встановлених судом першої інстанції та детально наведених у вироку, 24 жовтня 2017 року близько 16 години 30 хвилин, ОСОБА_7 , керуючи технічно-справним автомобілем MAZDA 6, д.н.з. НОМЕР_1 , рухався по проспекту Незалежності, зі сторони вул. Покровської, в напрямку вул. І. Мазепи в м. Житомирі.
Наближаючись до нерегульованого перехрестя, проспекту Незалежності та вул. І. Мазепи в м. Житомирі, у вище зазначений день та час, ОСОБА_7 , керуючи технічно-справним автомобілем MAZDA 6, д.н.з. НОМЕР_1 , в порушення вимог п.2.3.б) Правил дорожнього руху України проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, порушуючи вимоги п.13.1 зазначених Правил, у даній дорожній обстановці не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, як наслідок, допустив наїзд на пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які перебували в нерухомому стані на проїзній частині проспекту Незалежності у правій смузі руху.
В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого внутрішньо суглобового чотирьох фрагментарного уламкового перелому голівки лівої плечової кістки з відривом великого вертела та малого горбка, зі зміщенням фрагментів, заднього підвивиху лівого плечового суглобу, які мають ознаки тілесних ушкоджень середньої тяжкості по критерію тривалого розладу здоров`я. Пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці правого колінного суглобу, переломів діалізу правої малогомілкової кістки, зовнішньої кісточки правого гомілково-ступеневого суглобу, розриву дистального міжгомілкового синдесмозу з підвивихом стопи дозовні, які у своїй сукупності відносяться до середнього ступеня тяжкості тілесних ушкоджень по критерію тривалого розладу здоров`я.
Необережні дії, які виразилися в порушенні водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3 б), 13.1. Правил дорожнього руху України затверджених Постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 року, перебувають у прямому причинному зв`язку із створенням аварійної обстановки й виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у вигляді спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .
На апеляційну скаргу прокурора, захисником ОСОБА_9 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подано письмові заперечення, в яких просить апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Богунського районного суду м. Житомира від 11.06.2018 р. без змін.
Заслухавши суддю - доповідача, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, представника потерпілого ОСОБА_11 - ОСОБА_12 , який підтримав апеляційну скаргу прокурора, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та вирок суду в межах ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора ОСОБА_6 підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, допитавши обвинуваченого, визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, роз`яснивши обвинуваченому та іншим учасникам наслідки такого розгляду, зокрема, неможливість надалі оспорювати фактичні обставини в апеляційному порядку, з чим всі учасники судового провадження погодились.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України за обставин, викладених у вироку, по суті не оспорюється і підтверджується сукупністю доказів, досліджених судом у порядку ст.349 КПК. Дії обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України кваліфіковані правильно, що також не оспорюється в апеляційній скарзі.
Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, то воно, на думку колегії суддів, є явно несправедливим через його м`якість.
Обґрунтованими є доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного не застосування судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції вважав за можливе не призначати обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, враховуючи те, що вказаний злочин є необережним, та такий захід примусу відповідатиме меті покарання, є співмірним характеру вчиненого діяння, його наслідками та сприятиме найшвидшому відшкодуванню заподіяної шкоди потерпілому
Однак, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.
Судом встановлено, що порушення Правил дорожнього руху України, допущені обвинуваченим ОСОБА_7 , знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками у вигляді заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень середньої тяжкості.
Скоєне обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, передбачене ст.286 КК України, віднесено до злочинів проти безпеки руху та експлуатації транспорту.
Як вбачається з матеріалів провадження, а саме з допитів потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , обвинуваченого ОСОБА_7 , дослідження протоколу огляду місця події (дорожньо-транспортної пригоди) від 24.10.2017 встановлено, що після вчинення дорожньо-транспортної пригоди обвинувачений ОСОБА_7 місце події залишив, не дочекався прибуття працівників поліції для оформлення дорожньо-транспортної пригоди. Залишення обвинуваченим місці події призвело до порушення п.п. 2.10 а), в), д) Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів № 1306 від 10.10.2001 які зобов`язують водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди: негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди; повідомити про дорожньо - транспортну пригоду уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвище та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських.
Залишення обвинуваченим місця події позбавило орган досудового розслідування можливості направити ОСОБА_7 до медичного закладу для проведення огляду на предмет встановлення наявності (відсутності) ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння.
Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що висновок суду щодо відсутності підстав для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, є недостатньо вмотивованим та не відповідає вимогам ст.50, 65 КК України.
Відповідно до ст.410 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не входить за межі, встановлені відповідною статтею, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора та вважає, що вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання з наведених мотивів підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку в цій частині.
Ухвалюючи новий вирок, колегія суддів враховує дані про особу обвинуваченого, який відповідно до ст.89 КК України раніше не судимий, має неповнолітню доньку, пом`якшуючі покарання обставини, а саме визнання вини, щире каяття, відсутність обтяжуючих обставин, а також думку потерпілих, які наполягали на додатковому покаранні у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а тому призначає йому покарання передбачене санкцією ч.1 ст.286 КК України у виді штрафу з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Керуючись ст. 404,405,407,420 КПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Богунського районного суду м. Житомира від 11 червня 2018 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати і постановити в цій частині новий вирок.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1ст.286 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8 500 грн., з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.
У решті вирок залишити без змін.
Вирок апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: