Справа № 171/757/18
1-кп/171/138/18
УХВАЛА
Іменем України
16 травня 2018 року Апостолівський районний суд Дніпропетровської області під головуванням судді ОСОБА_1 за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілої ОСОБА_4 , законного представника ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 , особи, стосовно якої внесено подання ОСОБА_7 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що народився та проживає в АДРЕСА_1 , не працюючого, інваліда 2-ї групи,

встановив:
ОСОБА_7 02 березня 2018 року близько 16 год. знаходився на території подвір`я будинку АДРЕСА_2 , де спілкувався з ОСОБА_4 , яка тримала в руках мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 4A 2/16».
В цей час ОСОБА_7 шляхом ривку з рук потерпілої ОСОБА_4 здійснив відкрите заволодіння вищевказаним мобільним телефоном, заволодівши таким чином майном потерпілої ОСОБА_4 , після чого зі вказаного місця зник, розпорядившись викраденим телефоном на власний розсуд, завдавши своїми діями потерпілій майнову шкоду на суму 3335 грн.
Прокурор, вважаючи доведеною винуватість ОСОБА_7 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.186 КК України, у зв`язку зі встановленням того факту, що за висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 83 від 27.03.2018 року підозрюваний у вчиненні суспільно-небезпечного діяння ОСОБА_7 виявляє легку розумову відсталість у ступені помірно вираженої дебільності з поведінковими розладами та за своїм психічним станом не був здатен повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними, підтримав клопотання слідчого про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку.
Захисник заперечував проти задоволення клопотання слідчого, посилаючись на те, що органом досудового слідства встановлено та підтверджено в судовому засіданні, що ОСОБА_7 дійсно вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.186 КК України, але в судовому засіданні не найшов підтвердження той факт, що ОСОБА_7 потребує примусового лікування. Натомість в судовому засіданні встановлено та підтверджено доказами, що ОСОБА_7 після вчинення суспільного-небезпечного діяння в добровільному порядку проходить лікування у психіатра.
Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_4 пояснила суду, що вона познайомилася з ОСОБА_7 по інтернету та деякий час з ним листувалася. 02 березня 2018 року, приблизно о 16 год., вона знаходилася дома в АДРЕСА_2 . У будинку пропало освітлення, тому вона вийшла у двір, де побачила ОСОБА_8 . Вона з ним поспілкувалася і просила ОСОБА_9 їхати додому, говорила, що відносин між ними не буде, на що ОСОБА_7 вихопив у неї з рук мобільний телефон марки «Xiaomi Redmi 4A 2/16» і побіг. Вона кричала йому, щоб він повернув телефон, але ОСОБА_10 її не слухав. Через декілька днів вона подала заяву в міліцію, у якій вказала, що ОСОБА_10 відкрито викрав у неї мобільний телефон. Через декілька днів телефон їй повернули працівники поліції. Телефон мав пошкодження, але був у робочому стані.
Допитана в судовому засіданні законний представник ОСОБА_7 ОСОБА_5 підтвердила, що її син ОСОБА_7 з 2000 року перебуває на обліку у психіатра, навчався син у допоміжному інтернаті. Сину встановлено другу групу інвалідності в зв`язку з психічним захворюванням. Їй відомо, що син познайомився по інтернету з потерпілою ОСОБА_11 , вони листувалися та спілкувалися по телефону дуже часто. 28 лютого 2018 року син втік з дому. Через декілька днів вона дізналася від ОСОБА_11 , що син викрав у неї мобільний телефон. Син періодично отримує лікування у психіатра, він лікується добровільно та приймає всі призначені йому ліки. У 2018 році вони також відвідали психіатра, який призначив сину лікування. Вважає, що не має підстав для примусового лікування сина, оскільки останній проходить лікування за місцем проживання в добровільному порядку. Вона постійно слідкує за станом здоров`я сина і якщо стан здоров`я сина погіршується, то вона відразу звертається із сином за наданням йому психіатричної допомоги, при цьому син ніколи не суперечить проходженню лікування.
ОСОБА_7 пояснив, що він дійсно познайомився з потерпілою ОСОБА_4 по інтернету, вони спілкувалися і домовилися, що він приїде до неї в гості. 28.02.2018 року він приїхав до ОСОБА_11 в м. Апостолове і проживав у неї 3 дні. Все було добре, а потім він побачив, що ОСОБА_11 листується по інтернету з раніше судимим чоловіком, на що він образився на ОСОБА_11 та приревнував її. Щоб ОСОБА_11 не вела листування, він вихватив у неї з рук мобільний телефон і пішов, на вимогу повернути телефон, він відмовився. Телефон він продав ОСОБА_12 за 250 грн., оскільки йому потрібні були гроші для придбання продуктів харчування. Пізніше йому стало відомо, що потерпілій повернуто викрадений телефон, який дійсно був пошкоджений, так як він впустив телефон на землю. Також пояснив, що він постійно в добровільному порядку отримує психіатричну допомогу, приймає ліки за призначенням, після скоєного він також звернувся до психіатра, який призначив йому ліки. Просить не призначати йому примусового лікування, оскільки він не ухиляється від лікування, коли погіршується стан здоров`я.
З матеріалів кримінального провадження № 0000272 встановлено, що 06.03.2018 року ОСОБА_4 звернулася із усною заявою до Апостолівського ВП про те, що 02.03.2018 року ОСОБА_10 відкрито заволодів належним їй мобільним телефоном (а.с.6), вказана заява внесена до ЄРДР 06.03.2018 року (а.с.1), з протоколу огляду від 07.03.2018 року (а.с.14-18) встановлено, що викрадений у ОСОБА_4 телефон добровільно видав ОСОБА_13 , розпискою ОСОБА_4 від 24.03.2018 року підтверджується отримання останньою викраденого у неї мобільного телефону (а.с.19),
На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна.
Згідно довідки з КЗ «Центральна міська лікарня м. Покров» ДОР № 717 від 13.03.2018 року ОСОБА_7 перебуває на обліку у лікаря-психіатра.
Довідкою Покровського МВК від 13.03.2018 року (а.с.53) підтверджено факт виключення ОСОБА_7 з військового обліку, як такого, що визнаний військово-лікарською комісією непридатним до військової служби.
Згідно висновку амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 83 від 27.03.2018 року (а.с.40-45) ОСОБА_7 у період часу вчинення інкримінованого йому правопорушення страждав і на теперішній час яким-небудь хронічним психічним захворюванням не страждав і не страждає, виявляє легку розумову відсталість у ступені помірно вираженої дебільності з поведінковими розладами, за своїм психічним станом не здатен повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом в теперішній час ОСОБА_7 потребує застосування щодо нього примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Згідно довідки з КЗ «Центральна міська лікарня м. Покров» ДОР № 1380 від 15.05.2018 року ОСОБА_7 перебуває на обліку у лікаря-психіатра з 1991 року з діагнозом «Помірна розумова відсталість». У 2018 році ОСОБА_7 звертався за наданням психіатричної допомоги, на даний час добровільно отримує амбулаторне лікування.
На підставі викладеного суд приходить до висновку, що скоєне кримінальне правопорушення вчинено ОСОБА_7 у стані обмеженої осудності.
Відповідно до положень ст.20 КК України особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення злочину, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними, підлягає кримінальній відповідальності. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.
Пунктом 6 Постанови Пленуму ВСУ від 03.06.2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» визначено, що, враховуючи те, що згідно зі ст.20 КК України особа,
визнана обмежено осудною, підлягає кримінальній відповідальності,
слід визнати, що справу щодо такої особи необхідно направляти до
суду з обвинувальним висновком, в якому мають міститися дані про
психічне захворювання цієї особи. Пленум вказав, що слід визнати правильною практику тих судів, які, отримавши на розгляд кримінальну справу з обвинувальним висновком та визнавши під час судового розгляду, що злочин вчинено в стані обмеженої
осудності особою, яка в наслідок загострення наявного у неї психічного розладу потребує застосування примусових заходів медичного характеру, постановляють обвинувальний вирок і при призначенні засудженому покарання враховують його психічний стан як пом`якшуючу покарання обставину з одночасним застосуванням примусового заходу медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання. Примусові заходи медичного характеру можуть застосовуватися до засудженої обмежено осудної особи також при звільненні її від покарання в разі, коли вона під час його відбування захворіла на психічну хворобу, що позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними (ч.1 ст.84 КК). Роз`яснити судам, що обмежено осудна особа може бути звільнена від кримінальної відповідальності чи покарання або від його подальшого відбування у випадках, передбачених законом, у
тому числі на підставі акта амністії.
Оскільки слідчий ОСОБА_14 звернулася у даному кримінальному провадженні з клопотанням, погодженим прокурором Апостолівського відділу Нікопольської місцевої прокуратури ОСОБА_15 , про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 на підставі ст.511 КПК України, обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 до суду не надходив, тому суд розглядає лише дане клопотання, так як відповідно до частини 1 та частини 3 статті 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що: 1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; 2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.
Відповідно до ч.2 ст.513 КПК України, визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.
Оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст.186 КК України, у стані обмеженої осудності, а також враховуючи, що прокурором не доведено, що ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворів на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання про застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру.
Враховуючи відсутність підстав для застосування щодо ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру, суд на підставі ч.6 ст.94 КК України вважає за можливе передати ОСОБА_7 на піклування законному представнику ОСОБА_5 з обов`язковим лікарським наглядом, а матеріали кримінального провадження № 0000272 стосовно ОСОБА_7 повернути прокурору.
Керуючись ст.ст.20,94 КК України, ст.ст.110, 292, 369-372, 503, 512-513 КПК України, суд

постановив:

У задоволенні клопотання слідчого про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_7 відмовити.
Передати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на піклування законному представнику ОСОБА_5 з обов`язковим лікарським наглядом.
Матеріали кримінального провадження № 0000272 стосовно ОСОБА_7 повернути прокурору.
На ухвалу можуть бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня її проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Апостолівський районний суд Дніпропетровської області.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.
Повний текст ухвали оголошено 21 травня 2018 року о 10-30 год.

Суддя: ОСОБА_1