Справа № 297/228/18
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и

04.07.2018 м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі суддів :
ОСОБА_1 ( головуючої),
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_8 на вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 березня 2018 року у кримінальному провадженні № 11- кп/ 777/395/ 18, внесеному до ЄРДР за № 0000904 від 27.11.2017 щодо ОСОБА_6 .
Цим вироком:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Ракошино, Мукачівського району, мешканка АДРЕСА_1 , громадянка України, українка, розлучена, пенсіонерка, раніше не судима -
визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі без позбавленням права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з іспитовим строком в 1 (один) рік.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових автотехнічних експертиз в сумі 2360 (дві тисячі триста шістдесят) грн. 00 копійок.
ОСОБА_6 визнана винуватою у тому, що 27 листопада 2017 року біля 12.00 години, у м. Берегово по вул. Мужайській, керуючи автомобілем марки «CHERY SQR7130S21», реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухаючись в напрямку с. Мужієво Берегівського району, наближаючись до перехрестя з другорядною дорогою вулиці Фізкультурна, що розташована зліва по ходу її руху, не врахувавши дорожню обстановку, під час виконання маневру об`їзду велосипедиста ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що рухався правим краєм проїзної частини дороги, в попутному їй напрямку, та не вживши заходів до своєчасного застосування екстреного гальмування, переднім правим крилом свого автомобіля, скоїла зіткнення з вищевказаним велосипедистом.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді: «закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку важкого ступеню, внутрішньошлуночкової та оболонкової гематоми, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент виникнення», що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №239 від 15.12.2017 року.
Причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди є факт не відповідності дій водія ОСОБА_6 Правилам дорожнього руху, а саме:
- п. 1.5 «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків…»;
- п. 12.3. «у разі виникнення перешкоди для руху або небезпеки для руху, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».
В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини провадження та правильності кваліфікації дій ОСОБА_6 , посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі, яка обвинувачується, внаслідок м`якості, просить вирок суду щодо ОСОБА_6 скасувати в частині призначення їй покарання за ч.2 ст. 286 КК України, вважаючи неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді 3-х років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування основного покарання із встановленням іспитового строку терміном 2 роки і покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України .В решті вирок прокурор просить залишити без змін. В обґрунтування своїх доводів вважає, що суд при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_6 безпідставно не застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, та не навів у вироку жодних підстав такого рішення. Тому, на його думку, призначене покарання не відповідає вимогам ст.50 КК України, згідно якої покарання має на меті не тільки кару і виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. А згідно ст. 65 КК України суд при призначенні покарання має враховути ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Водночас вказує, що п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 « Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2003, якою передбачено, що питання доцільності застосування до винного додаткового покарання необхідно обговорювати у кожному випадку призначення покарання за ч.2 ст. 286 КК України, а також згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду висновки судів з усіх питань пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироці. Стверджує, що суд першої інстанції не дотримався вказаних вимог закону, та крім цього звільняючи обвинувачену ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, в порушення вимог ч.3 ст. 75 КК України не поклав на обвинувачену відповідні обов`язки передбачені ст. 76 КК України.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області залишити без задоволення, а вирок щодо ОСОБА_6 залишити без змін. Вважає апеляційну скаргу прокурора безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення, обгрунтовуючи тим, що суд в повній мірі дотримав вимоги закону призначаючи покарання, в тому числі положення п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 « Про практику призначення судами кримінального покарання», в якому зазначено, що суди повинні призначати покарання менш суворе особам, які вперше вчинили злочини, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки. Та, що згідно до п.3 цієї Постанови при дослідженні даних про особу, суд повинен з`ясувати вік особи, її стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину, як у побуті, так і за місцем роботи, що суд першої інстанції і врахував. Зокрема, характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого з необережності злочину і особу обвинуваченої, яка визнала вину та щиросердечно розкаялася, відшкодувала моральну та матеріальну шкоди в повному обсязі, суд також врахував позитивну характеристику обвинуваченої ОСОБА_6 . Вважає доводи прокурора в апеляційній скарзі щодо незастосування до ОСОБА_6 додаткового покарання та покладення на неї обов`язків передбачених п. 2, 3 ч.1 ст.76 КК України є не аргументованими та безпідставними, оскільки у матеріалах справи відсутні обтяжуючі дані щодо обвинуваченої ОСОБА_6 .
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити з наведених в апеляційній скарзі підстав, пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , які висловилися проти доводів апеляційної скарги та про залишення вироку без зміни, дослідивши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи сторін, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Кваліфікація діяння обвинуваченої ОСОБА_6 , доведеність вини за ч.2 ст. 286 КК України та фактичні обставини кримінального правопорушення апелянтом не оспорюються, як і іншими учасниками судового розгляду, тому на підставі ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційний суд перевіряє вирок в межах доводів апеляційної скарги щодо правильності призначеного покарання.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з дотриманням вимог КПК України розглянув кримінальне провадження, призначив ОСОБА_6 за ч.2 ст. 286 КК України покарання з урахуванням ст. 65 та ст. 50 КК України, врахував, обставини, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення її від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Проте, слушними є доводи прокурора у тому, що суд, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, не застосував положення ст. 76 КК України, як цього вимагає ч.3 ст. 75 КК України. Відповідно до якої, у випадках, передбачених частиною першою та другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засуджену особу від відбування призначеного покарання, якщо вона протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на неї обов`язки.

Частиною 1 ст. 76 КК України передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням, суд покладає на засуджену особу такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання , роботи або навчання.

Оскільки вказана норма носить імперативний характер, то застосування обов`язків передбачених ч.1 ст. 76 КК України при звільненні обвинувачених від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України є обов`язковим. Суд же зазначив у вироку застосування до ОСОБА_6 лише ст. 75 КК України без застосування ст. 76 КК України.

За таких обставин доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону про кримінальну відповідальність, а саме: незастосування положень ст.76 КК України щодо обвинуваченої ОСОБА_6 у відповідності до норми закону, є обґрунтованими, що зумовлює скасування вироку суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченій покарання та ухвалення судом апеляційної інстанції нового вироку.

Згідно п.2 ч.1 ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання, коли це погіршує становище обвинуваченого.

Частиною 1 ст. 421 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати більш суворіше покарання , коли це погіршує становище обвинуваченого, лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Щодо апеляційних доводів прокурора про безпідставність незастосування до обвинуваченої додаткового покарання, тобто позбавлення прав керування, то апеляційний суд враховує доводи сторони захисту, викладені в письмових запереченнях на апеляційну скаргу та висловлених в суді апеляційної інстанції, в тому числі і про те, що обвинувачена має тривалий стаж водіння, вперше притягається за порушення правил дорожнього руху, враховує і те, що потерпілий також не дотримав правил дорожнього руху, що в свою чергу також слугувало вчиненням дорожньо-транспортної пригоди та вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано не позбавив прав керування обвинувачену.

Посилання апелянта на недотриманням судом щодо цього положень ст. 50 КК України та рекомендацій Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 « Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2003, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки власне суд в повній мірі ці обставини врахував вирішуючи яке саме покарання слід було призначити обвинуваченій ОСОБА_6 .

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок частковому скасуванню на підставі п. 4 ч.1 ст. 409, п.1 ч.1 ст. 413 КПК України у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, тобто незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 413, 420, 421 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 12 березня 2018 року щодо ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок.

Вважати ОСОБА_6 засуджену за ч.2 ст. 286 КК України на три роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на один рік, якщо вона протягом цього строку не вчинить новий злочин та виконає обов`язки, передбачені ч.1 ст. 76 КК України.

На підставі ч. 1 ст. 76 КК України покласти на засуджену ОСОБА_6 обов`язки : 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи чи навчання.

В решті вирок залишити без зміни.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

На нього може бути подана касаційна скарга до Касаційного Кримінального Суду у складі Верховного суду протягом 3-х місяців з дня його проголошення.

Копію вироку невідкладно надати засудженій ОСОБА_6 та прокурору.

Судді :