Провадження № 1-кп/761/381/2018
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 червня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
судді ОСОБА_2 ,
присяжних ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
запасних присяжних: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
за участі:
секретаря судового засідання ОСОБА_8 ,
прокурорів ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
представника потерпілих ОСОБА_14 ,
представника цивільного
позивача ОСОБА_15 ,
обвинувачених ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,
захисників ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні у залі Шевченківського районного суду м. Києва кримінальне провадження № 120 150 000 000 00613, у якому
гр. ОСОБА_16 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342 КК України;
та
гр. ОСОБА_17 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 258 КК України,
у с т а н о в и в :
Шевченківським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_16 за ч. 3 ст. 258, ч. 1 ст. 263, ч. 2 ст. 342 КК України та ОСОБА_17 за ч. 3 ст. 258 КК України.
Рішенням суду від 19.04.2018 продовжений строк тримання обвинувачених під вартою по 19.06.2018, однак завершити судовий розгляд цього кримінального провадження до зазначеної дати не є можливим.
У зв`язку з цим судом відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України поставлено на обговорення сторін судового провадження питання доцільності продовження застосованого до обвинувачених запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Прокурор наполягав на необхідності продовження тримання обвинувачених під вартою, оскільки, на його думку, продовжує існувати суттєва ймовірність непроцесуальної поведінки обвинувачених, яка унеможливить подальший розгляд справи та винесення остаточного рішення у ній.

Обґрунтовуючи свою позицію, державний обвинувач наполягав на наявності ризиків переховування обвинувачених від суду, з огляду на суворість покарання, що загрожує обвинуваченим, вчиненні іншого злочину чи продовженні злочинної діяльності.

Потерпілі, їх представник та представник цивільного позивача вважали за необхідне продовжити строк тримання обвинувачених під вартою, погодившись з доводами прокурора.

Обвинувачені та їх захисники заперечували проти продовження строку тримання ОСОБА_16 та ОСОБА_17 під вартою, оскільки вважали, що позиція прокурора належним чином необґрунтована. Просили врахувати тривалість перебування обвинувачених під вартою, що, на їх думку, свідчить про мінімізацію заявлених прокурором ризиків та наявність підстав для застосування до ОСОБА_16 та ОСОБА_17 більш м`якого запобіжного заходу.

Захисник ОСОБА_18 просив змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_17 на особисте зобов`язання, виходячи з вищевикладених доводів.

Суд, заслухавши доводи сторони обвинувачення та сторони захисту, дослідивши наявні матеріали судового провадження, дійшов висновку про таке.

Частиною 3 статті 331 КПК на суд покладений обов`язок повторно розглянути питання доцільності тримання обвинуваченого під вартою до спливу продовженого двомісячного строку дії цього запобіжного заходу.

За наслідками розгляду цього питання суд своєю вмотивованою ухвалою має право скасувати, змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжити його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Під час досудового розслідування відповідно до ст. 194 КПК у разі вирішення питання продовження строку дії запобіжного заходу має бути встановлено, чи є обґрунтованою підозра; чи наявні достатні підстави вважати, що існує хоча б один з передбачених ст. 177 КПК ризиків, на які вказує прокурор; чи може запобігти існуючим ризикам застосування до підозрюваного менш суворого запобіжного заходу.

Як неодноразово зазначалося судом у попередніх рішеннях, на стадії судового розгляду кримінального провадження під час вирішення питання про продовження строку тримання обвинувачених під вартою оцінка обґрунтованості підозри виключається, оскільки суд за наслідками дослідження наданих сторонами доказів має встановити, чи доведена поза розумним сумнівом винуватість притягнутої до кримінальної відповідальності особи.

Таким чином, вирішуючи доцільність подальшого утримання особи під вартою, суд має встановити існування ризиків неправомірної процесуальної поведінки цієї особи та можливість запобігти цим ризикам шляхом застосування менш суворого запобіжного заходу.

Статтею 9 КПК на суд покладений обов`язок під час розгляду кримінального провадження керуватися рішеннями Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), оскільки з моменту ратифікації Законом України від 17.07.1997 Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини, керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

Отже, вирішуючи питання існування зазначених у попередній ухвалі ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинувачених, суд приймає до уваги, що у рішенні «Тірон проти Румунії» ЄСПЛ вказав, що прецедентне право Конвенції сформувало такі підстави утримання особи під вартою: обвинувачений не з`явиться до суду; вчинить дії, які перешкоджають правосуддю; скоїть інше кримінальне правопорушення; стане причиною громадських заворушень.

Суд погоджується з позицією сторони захисту, що у більшості випадків ризики позапроцесуальної поведінки обвинувачених з тривалістю перебування особи під вартою втрачають свою актуальність як і розумність утримання особи в умовах несвободи.

Водночас, з практики Європейського суду вбачається, що питання розумності терміну тримання під вартою не може бути оцінене абстрактно, але повинне оцінюватися у кожному конкретному випадку відповідно до його особливостей.

Також ЄСПЛ неодноразово у своїх рішення зазначав, що не викликає протиріч те, що у деяких особливих випадках позбавлення свободи може бути єдиним засобом, який дає змогу гарантувати явку обвинуваченого до суду, зокрема, з урахуванням його особистості, характеру злочину, а також тяжкості ймовірного покарання.

Так, «особливими випадками» відповідно до позицій ЄСПЛ є справи, у яких існують конкретні вказівки на справжні інтереси суспільства, які, попри презумпцію невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи та виправдовують тримання особи під вартою.

Для цього суд має вивчити всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи.

З наведеного вбачається, що оцінюючи реальність існування ризику переховування від суду, крім суворості покарання, суд має врахувати також складності обставин справи і судового розгляду, оскільки інкриміновані обвинуваченим дії пов`язані, зокрема, з діяннями, які кваліфіковане, як особливо тяжкий злочин, що спричинив загибель людей та страждання потерпілих.

Отже, з огляду на викладене, врахуванню підлягають характер обвинувачених, їх моральні принципи та наявність інших чинників, що зможуть стримати останніх від позапроцесуальної поведінки: наявність місця мешкання, роботи, сімейних зв`язків та будь-яких інших зв`язків з країною, у якій ведеться їх переслідування

З огляду на суспільну небезпечність, характер та масштабність наслідків інкримінованих обвинуваченим дій, суд вважає не безпідставним висновок щодо критичної оцінки моральних якостей обвинувачених та наявність високої ймовірності вчинення останніми позапроцесуальних дій з метою створення перешкод судовому розгляду або ж загрози суспільству.

На користь існування вказаного ризику слід також віднести відсутність у обвинувачених достатніх вагомих стримуючих чинників, які б мінімізували ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання.

Суд враховує наявність у обвинувачених сімейних зв`язків, постійного місця реєстрації, однак вважає, що ці чинники не переважують вищевикладеного ризику до такого ступеню, щоб повністю виключити його.

На теперішній час будь-які обставини, які б спростували попередні висновки суду, не наведені.

Наявність у обвинувачених сімейних зв`язків та постійного місця реєстрації не переважують вищевикладених ризиків до такого ступеню, щоб повністю виключити ризик переховування обвинувачених від суду.

Співставлення негативних для обвинувачених наслідків переховування доводить, що ризик переховування залишається достатньо високим.

За результатами встановлених у судовому засіданні обставин, з урахуванням доводів сторін кримінального провадження, суд дійшов висновку про наявність факторів, які передбачені ч.1 ст. 194 КПК, що дає підстави для визнання доцільним продовження строку тримання обвинувачених під вартою.

З вказаних підстав суд вважає, що не підлягає задоволенню клопотання захисника ОСОБА_18 про зміну запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_17 .

Враховуючи викладене, керуючись ст. 177, 178, 180, 194, 331 КПК України, суд

у х в а л и в :
Продовжити дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_16 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 06 серпня 2018 року включно.

Продовжити дію застосованого до обвинуваченого ОСОБА_17 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по 06 серпня 2018 року включно.

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_18 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_20 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2

Присяжні:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5