Ухвала

Іменем України

20 липня 2018 року

м. Київ
Справа № 459/1812/17
Провадження № 51-6604 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 23 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 2 квітня 2018 року щодо ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и в:
вироком Сихівського районного суду м. Львова від 23 листопада 2017 року,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Червонограда Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимого,
засуджено за ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією всього особисто належного йому майна.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону України № 838VIII від 26 листопада 2015 року) зараховано ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення, а саме з 17 травня 2017 року до вступу вироку в законну силу включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цивільний позов з уточненням ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в сумі 2664756,2 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.
Цивільний позов з уточненням ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду в сумі 1598853,72 гривень. В решті позовних вимог відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 2 квітня 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без змін.
Згідно з копіями доданих до касаційної скарги судових рішень, за встановлених судом обставин ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він в червні 2010 року, будучи співмешканцем ОСОБА_6 , володіючи інформацією про те, що будинок АДРЕСА_2 не перебуває в продажі, керуючись корисливим мотивом, спрямованим на заволодіння грошовими коштами останньої, запропонував їй придбати вищевказаний будинок. Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_5 повідомив, що процедурою купівлі будинку буде займатись він, тим самим запевнив останню у відсутності будь-якого фінансового ризику, на що ОСОБА_6 погодилась.

В середині червня 2010 року ОСОБА_6 в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 передала ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 100 000 доларів США, які зі слів останнього він мав передати власнику будинку АДРЕСА_2 . Однак ОСОБА_5 , переслідуючи свій злочинний умисел незаконного збагачення за рахунок протиправних дій, зловживаючи довірою своєї співмешканки ОСОБА_6 , заволодів її грошовими коштами в сумі 100 000 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на 01 червня 2010 року становило 792 510 грн., спричинивши потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму, що становить особливо великі розміри.
Крім цього, ОСОБА_5 , будучи знайомим із ОСОБА_7 , достовірно володіючи інформацією про те, що останній має намір придбати для себе будинок на території міста Червонограда Львівської області, в продовження своїх злочинних дій, вирішив шахрайським способом заволодіти його грошовими коштами.
Так, ОСОБА_5 в квітні 2010 року, при розмові з ОСОБА_7 , повідомив останньому вигадану ним інформацію, а саме те, що знайшов будинок по АДРЕСА_2 вартістю 60 000 доларів США, який запропонував ОСОБА_7 придбати, проте усі дії, спрямовані на купівлю вказаного будинку виконуватиме він, на що ОСОБА_7 погодився.
В кінці травня 2010 року ОСОБА_5 , розуміючи, що ОСОБА_7 не сумнівається в його надійності та відсутності будь-якого фінансового ризику, керуючись корисливим мотивом, спрямованим на заволодіння грошовими коштами останнього, в присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 отримав від ОСОБА_7 грошові кошти в сумі 60 000 доларів США, які зі слів останнього він мав передати власнику будинку АДРЕСА_2 . Однак ОСОБА_5 , переслідуючи свій злочинний умисел незаконного збагачення за рахунок протиправних дій, зловживаючи довірою ОСОБА_7 , заволодів його грошовими коштами в сумі 60 000 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на 30 травня 2010 року становило 475 200 грн., спричинивши потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму, що становить особливо великі розміри.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_5 та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Так, захисник вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке полягає у використанні судами недопустимих доказів, а саме листів обвинуваченого ОСОБА_5 до потерпілої ОСОБА_6 , на які послався суд першої інстанції, оскільки вони не є процесуальним джерелом доказів та, які не були відкрито, стороні захисту відповідно до вимог ст. 290 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Також ставить під сумнів покази свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на які також необґрунтовано послався у вироку місцевий суд, оскільки вважає їх неналежними та недопустимими доказами. Захисник наголошує на тому, що оскаржуваний вирок не відповідає вимогам ст. 370 КПК, судове рішення не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, а тому його слід вважати таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження. Крім того зазначає, що судом апеляційної інстанції безпідставно відхилено клопотання обвинуваченого про дослідження в судовому засіданні доказів, якими підтверджуються отримання у банку потерпілою та свідком ОСОБА_8 коштів у розмірі 100 000 доларів США. Захисник також наводить у скарзі доводи щодо неправильного, на його думку, визнання потерпілою ОСОБА_6 і вказує на те, що ця потерпіла звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про порушення її цивільних прав поза межами позовної давності.
Окрім того, захисник ОСОБА_4 вказує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваження лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_4 вбачається, що він, надаючи власну оцінку доказам, по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірка в силу ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.

Разом із тим, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК, зроблено з дотриманням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено і перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст. 94 цього Кодексу та яким надана правильна юридична оцінка.

Зокрема, висновкущодо вини засудженого ОСОБА_5 у вчиненні шахрайства в особливо великих розмірах суд першої інстанції дійшов на підставі аналізу показань потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які ствердили, що перебували з обвинуваченим в довірливих відносинах, передавали гроші обвинуваченому для придбання будинку в присутності свідків, проте останній їх обманув; показань свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , які підтвердили, що бачили як ОСОБА_5 отримав від потерпілої ОСОБА_6 100 000 доларів США для придбання будинку АДРЕСА_2 , а показаннями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 також підтверджено отримання засудженим грошей від потерпілого ОСОБА_7 в сумі 60 000 доларів США для придбання вищевказаного будинку; показань свідка ОСОБА_11 , який показав, що свого будинку не продавав і не мав наміру продавати, а ОСОБА_5 лише тимчасово проживав в його будинку; розписки на ім`я ОСОБА_6 про отримання 100 000 доларів США від ОСОБА_6 на придбання будинку АДРЕСА_2 , даних інформаційних довідок з реєстру прав на нерухоме майно, змісту листів ОСОБА_5 , в яких останній просить вибачення у ОСОБА_6 за вчинення злочину.
Вказані в судовому рішенні докази в їх сукупності безперечно доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненому злочині й об`єктивних підстав недовіряти їм немає.
Таким чином, касаційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що дії обвинуваченого ОСОБА_5 кваліфіковані правильно за ч. 4 ст. 190 КК.

Крім того, аналогічні за змістом доводи засудженого ОСОБА_5 , в частині доведеності винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину та недопустимості доказів, переглядалися в апеляційному порядку. Апеляційна інстанція обґрунтовано зазначила, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190 КК, за обставин, зазначених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами і є обґрунтованим.

Призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а саме вчинення обвинуваченим особливо тяжкого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, має двох малолітніх дітей, та обрав таке покарання, яке за своїм видом і мірою є необхідним та достатнім для виправлення особи винного й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень.
Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, який надав мотивовану відповідь на доводи засудженого ОСОБА_5 щодо недопустимих, на його думку, доказів, якими обґрунтовує своє рішення суд першої інстанції.
Так, апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції у повній мірі дотримався вимог закону, передбачених ст. ст. 84, 8690, 94 КПК. В основу вироку та доведеності вини ОСОБА_5 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні суд поклав докази, які одержані в установленому законом порядку, перевірені і досліджені безпосередньо судом, таким надано оцінку їх належності, допустимості, достовірності й достатності.
Твердження обвинуваченого ОСОБА_5 про неврахування судом першої інстанції позиції сторони захисту щодо недопустимості доказів, на яких ґрунтується обвинувачення, позбавлені підстав, оскільки спростовуються доказами, які покладені в основу вироку, детальний зміст яких викладений у судовому рішенні. Судом першої інстанції надано належну оцінку твердженням обвинуваченого, які також були покладені в основу обґрунтування апеляційних вимог, в частині недопустимості такого доказу як розписка від 23 липня 2010 року. Як встановлено місцевим судом та підтверджено у суді апеляційної інстанції, вказану розписку обвинувачений в присутності свідків написав власноручно, доказів того, що дана розписка написана під тиском судом не встановлено. Крім того, судами встановлено, що ОСОБА_5 з жодними скаргами щодо погроз та тиску на нього в правоохоронні органи не звертався, чим додатково спростовуються твердження обвинуваченого.
Доводи засудженого про те, що показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є неналежними доказами, оскільки з приводу правопорушень не надали ґрунтовних пояснень, також є безпідставними, адже вони прямо вказують на факт передачі потерпілим ОСОБА_7 засудженому ОСОБА_5 грошових коштів у сумі 60 000 доларів США для придбання останнім будинку АДРЕСА_2 .

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 наголошує на тому, що апеляційний суд безпідставно послався як на докази на листи ОСОБА_5 , які були надані потерпілою ОСОБА_6 у судовому засіданні, оскільки відповідно до вимог ст. 290 КПК на стадії досудового розслідування їх не було відкрито стороні захисту, а тому, на думку захисника, не можна вважати ці докази допустимими.
Однак ці твердження є безпідставними, оскільки згадані листи були надані суду потерпілою, яка є самостійним суб`єктом кримінального процесуального доказування з власною правовою позицією, і від неї не можна вимагати її визначеності.
Так, згідно з п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК потерпілий, його представник та законний представник віднесені до сторони обвинувачення лише у випадках, установлених цим Кодексом (зокрема, у разі зміни прокурором обвинувачення в суді або при його відмові від обвинувачення; у разі здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення). І лише у таких випадках обов`язок відкриття матеріалів відповідно до положень ст. 290 КПК може покладатися на потерпілого.
А тому суди першої та апеляційної інстанцій правильно визнали допустимими доказами листи ОСОБА_5 до потерпілої ОСОБА_6 , які місцевий суд обґрунтовано поклав в основу вироку.
Крім того, не вбачається й порушень апеляційним судом вимог ст. 404 КПК, про що посилається у касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 .
Так, у ч. 3 ст. 404 КПК встановлений обов`язок суду апеляційної інстанції повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, якщо про це надійшло клопотання учасників судового провадження. Цією ж нормою передбачена можливість апеляційного суду дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Водночас, недослідження в судовому засіданні обставин отримання у банку потерпілою та свідком ОСОБА_8 коштів у розмірі 100 000 доларів США не може вплинути на спростування сукупності наведених у судових рішеннях доказів, якими підтверджується факт передачі засудженому ОСОБА_5 вказаних коштів для придбання останнім будинку АДРЕСА_2 .

Тому колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про невстановлення ним даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом першої інстанції обставин, що могли б мати значення для справи.
Що стосується доводів захисника про звернення потерпілої ОСОБА_6 до суду з цивільним позовом до ОСОБА_5 поза межами позовної давності, то колегія суддів вважає їх безпідставними та погоджується з висновком апеляційного суду, який дав відповідь на аналогічні доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 з цього приводу, керуючись ч. 1 ст. 128 КПК та ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України.
Не заслуговують на увагу й доводи захисника щодо неправильного визнання потерпілою ОСОБА_6 . Як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, саме щодо потерпілої ОСОБА_6 вчинив шахрайські ОСОБА_5 , саме ця потерпіла в присутності свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_8 передавала ОСОБА_5 грошові кошти. Крім того, ці кошти мали бути використані для набуття у власність потерпілою ОСОБА_6 будинку АДРЕСА_2 .
На переконання суду касаційної інстанції апеляційний суд, розглядаючи матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_5 , дотримався вимог ст. 419 КПК, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги засудженого, дав на них мотивовану відповідь і обґрунтовано залишив апеляційну скаргу без задоволення.

Підстав для сумніву в правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, у касаційній скарзі захисника ОСОБА_4 не наведено.
З огляду на викладене, Суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
п о с т а н о в и в:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 23 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 2 квітня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3