Справа № 183/2156/18
№ 1-кп/183/775/18
В И Р О К
іменем України

04 червня 2018 рокуНовомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження № 0000129 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Плавське, Генічеського району Херсонської області, громадянина України, не одруженого, з середньо-спеціальною освітою, військовослужбовця за мобілізацією, старшого навідника 1 парашутно-десантної роти 1 парашутно-десантної батальйону військової частини НОМЕР_1 , який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого
у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3

в с т а н о в и в:

24 серпня 2014 року наказом №479 командира (по стройовій частині) військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 старшого солдата ОСОБА_3 було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та призначено на посаду старшого навідника 1 парашутно - десантної роти 1 парашутно-десантного батальйону.
Старший солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.
Однак, 27 жовтня 2014 року старший солдат ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 самовільно залишив розташування вказаної військової частини, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв до 20 березня 2018 року, коли старший солдат ОСОБА_3 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону та заявив про себе.
Таким чином, в період часу з 27 жовтня 2014 року до 20 березня 2018 року старший солдат ОСОБА_3 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 та був незаконно відсутній у вказаній військовій частині, тривалістю понад один місяць.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю підтвердивши, що зазначене в обвинувальному акті повністю відображає обставини скоєного ним злочину та показав, що 24 серпня 2014 року він був зарахований до особового складу військової частини НОМЕР_1 , після чого, був направлений в зону проведення антитерористичної операції, де пробув до 04 жовтня 2014 року. Після повернення з зони проведення АТО, йому була надана відпустка, з якої він повернувся до військової частини, а ввечері 27 жовтня 2014 року йому зателефонувала мати, знаходячись у нервовому стресі, і він прийняв рішення поїхати додому, не ставлячи до відома командування військової частини. Зрозумівши протиправність своїх дій він самостійно з`явився до військової прокуратури із зізнанням. У скоєному щиро кається.

В судовому засіданні сторони не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні ним кримінального правопорушення встановленою і його дії належить кваліфікувати за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишенння військової частини без поважних причин, тривалістю понад один місяць, вчиненому військовослужбовцем (крім строкової служби).
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує, що обставин, що обтяжують його покарання згідно ст. 67 КК України не встановлено.

Крім того, обвинувачений є особою, що раніше не судима, вину визнав повністю, скоєний ним злочин відноситься до категорії середньої тяжкості, на обліку у лікарів не перебуває (а.п.42), за місцем служби характеризується позитивно (а.п.41), приймав участь у проведенні антитерористичної операції (а.п.28).

Щире каяття ОСОБА_3 та з`явлення із зізнанням визнаються обставинами, що пом`якшують його покарання.

Аналізуючи сукупність зазначених обставин, суд вважає можливим виправлення ОСОБА_3 без ізоляції його від суспільства, у зв`язку з чим йому необхідно призначити покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, що буде достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.
На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також всі обставини по справі, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_3 обов`язки не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Копію вироку ОСОБА_3 , вручити негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів лише з підстав, передбачених ч.3 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1