Постанова
Іменем України
13 вересня 2018 року

м. Київ
справа № 527/1305/16-к

провадження № 51-3226км18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_6 , касаційні скарги прокурора та захисника

ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0000291, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Бориси Глобинського району Полтавської області, жителя

АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , неодноразово судимого, останнього разу 07 вересня

2016 року вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області за:

ч. ч. 2, 3 ст. 185; ст. 70 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеногопокарання звипробуванням ізіспитовим строком на 1 рік.
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Глобинського районного суду Полтавської області від 09 грудня

2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за попереднім вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 07 вересня

2016 рок більш суворим, призначеним за даним вироком, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у тому, що він на початку квітня 2016 року, перебуваючи в селищі Градизьк Глобинського району Полтавської області, шляхом вільного доступу, проник до будинку, розташованого на АДРЕСА_3 , належного ОСОБА_8 , де викрав майно останнього на загальну суму 1026 грн., чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на зазначену суму.
Також 04 вересня 2016 року, близько 04:00 год., ОСОБА_6 , з корисливого мотиву, таємно викрав з приміщення хлібопекарні, розташованої на АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_9 , грошові кошти в сумі 1400 грн., чим спричинив своїми діями потерпілій матеріальні збитки на вказану суму. Викраденим розпорядився на власний розсуд.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2017 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор у звязку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність порушує питання про зміну судових рішень та призначення засудженому мінімального покарання в межах санкції

ч. 3 ст. 185 КК України. При цьому посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій кримінального закону, зокрема ч. 4 ст. 70 КК України. Зазначає, що оскільки засудження за попереднім вироком було умовним, вироки слід виконувати самостійно.

У касаційній скарзі з доповненнями засудженого ОСОБА_6 та касаційній скарзі його захисника ОСОБА_7 , які є аналогічними за змістом, засуджений та його захисник порушують питання про зміну судових рішень у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.
Стверджують, що місцевим судом порушено загальні засади призначення покарання внаслідок чого призначено ОСОБА_6 занадто суворе покарання. Апеляційний суд не дав належної оцінки таким порушенням та залишив вирок місцевого суду без зміни. Свої доводи мотивують тим, що судами не враховано конкретні обставини справи та особу засудженого ОСОБА_6 , що в сукупності давало суду, на їх думку, підстави для призначення покарання із застосуванням положень статей 69, 75 КК України.
Позиції інших учасників судового провадження
Від учасників судового провадження заперечення на касаційні скарги не подавалися.
У судовому засіданні прокурор частково підтримав касаційну скаргу і заперечував проти задоволення скарги з доповненнями засудженого та захисника. Засуджений підтримав подану скаргу з доповненнями і скаргу захисника та заперечував проти задоволення скарги прокурора.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження колегія суддів дійшла висновку, що скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину і особі засудженого.

Згідно зі ст. 434 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Висновки суду про винність ОСОБА_6 та кваліфікація його дій у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення в касаційних скаргах не оспорюються, судовий розгляд кримінального провадження проведений у порядку

ч. 3 ст. 349 КПК України у зв`язку з чим судові рішення в цих частинах колегією суддів не перевіряється.
При перевірці матеріалів провадження касаційним судом встановлено, що доводи прокурора про невідповідність призначеного ОСОБА_6 покарання вимогам кримінального закону є такими, що не заслуговують на увагу.

За змістом статей 408, 420 КПК України погіршення становища обвинуваченого можливе лише при ухваленні судом апеляційної інстанції свого вироку, а при постановленні ухвали не допускається.

Згідно з пунктами 3, 4 ч. 1 ст. 420 цього Кодексу апеляційний суд має скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання чи неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Частина 1 ст. 421 КПК України передбачає, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання лише у разі, якщо на цих підставах апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, вироком Кременчуцького районного суду Полтавської області від 07 вересня 2016 року ОСОБА_6 засуджено за ч. ч. 2, 3 ст. 185 , ч.1 ст. 70 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням із іспитовим строком терміном на 1 рік.

Разом з тим, злочин, що інкримінується ОСОБА_6 в даному кримінальному провадженні був вчинений до постановлення вказаного вище вироку, а тому остаточне покарання призначене за правилом ч. 4 ст. 70 КК України.
Прокурор, не погодившись із цим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування місцевим судом кримінального закону, зокрема ч. 4 ст. 70 КК України, ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції, а саме: виключення з резолютивної частини вироку місцевого суду рішення про призначення ОСОБА_6 покарання за

ч. 4 ст. 70 КК України та необхідність виконання вироку Кременчуцького районного суду Полтавської області від 07 вересня 2016 року самостійно.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та вправі вийти за межі апеляційних вимог, лише якщо цим не погіршується становище обвинуваченого .
Так, апеляційний суд розглядаючи скаргу прокурора в якій останній просив змінити судове рішення та, не ставив питання про постановлення вироку, був позбавлений можливості погіршити правове становище засудженого та у зв`язку з чим залишив скаргу прокурора без задоволення, а рішення місцевого суду без зміни.
За таких обставин доводи касаційної скарги прокурора про зміну судових рішень у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність не ґрунтуються на вимогах процесуального Закону.
Крім того, доводи прокурора, засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 щодо суворості покарання призначеного ОСОБА_6 без застосування статей 69, 75 КК України, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 69 КК України за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті Особливої частини цього кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
З мотивувальної частині вироку місцевого суду слідує, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, при обранні виду та розміру покарання ОСОБА_6 суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, зокрема, позитивну характеристику за місцем проживання, те, що він на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що вчинив злочин не вперше, повністю визнав вину, щиро розкаявся в скоєному та активно сприяв розкриттю злочину. Обставину, яка обтяжує покарання судом не встановлено.

Врахувавши всі зазначені обставини в сукупності, суд обґрунтовано призначив засудженому покарання в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України.
Колегія суддів вважає, щопризначене ОСОБА_6 покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. Воно відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст.ст. 50, 65 КК України.
Таким чином, переконливих доводів для пом`якшення засудженому

ОСОБА_6 покарання та застосування положень статей 69, 75 КК України з касаційних скарг не вбачається.
Доводи касаційних скарг та матеріали кримінального провадження не містять достатніх даних про порушення судом першої або апеляційної інстанцій при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, касаційні скарги прокурора, засудженого та його захисника мають бути залишені без задоволення, а вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду без зміни.
Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, Суд
ухвалив:
Вирок Глобинського районного суду Полтавської області від 09 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу з доповненнями засудженого ОСОБА_6 , касаційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3