АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2018року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва матеріали кримінального провадження №0001990 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Канів, Черкаської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 111, ч.1 ст.408 КК України, за апеляційною скаргою зі змінами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Подільського районного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року,

за участю сторін у кримінальному провадженні:

прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів передбачених ч.1 ст.408, ч.1 ст.111 КК України та призначено йому покарання: за ч.1 ст.408 КК України у виді позбавлення волі на 3 (три) роки, за ч.1 ст.111 КК України у виді 13 ( тринадцяти) років позбавлення волі без конфіскації та відповідно до ст. 54 КК України з позбавленням військового звання - молодший сержант.
На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 покарання за сукупністю злочинів у виді 13 (тринадцяти) років позбавлення волі без конфіскації та відповідно до ст. 54 КК України з позбавленням військового звання - молодший сержант.

Запобіжний захід обраний ОСОБА_6 у виді тримання під вартою-залишено без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з часу фактичного затримання, а саме з 20.11.2016 року, зарахувавши йому строк попереднього ув`язнення, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 20.11.2016 року по день набрання вироком законної сили.
Стягнуто із ОСОБА_6 судові витрати на користь держави.

Вирішено питання речових доказів.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду першої інстанції, провадження закрити.
Вважає вирок суду незаконним та необгрунтованим у зв`язку із неповнотою судового розгляду та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначає, що судом порушено основний принцип судочинства (ст. 22 КПК України) - принцип змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів, залишено поза увагою докази, надані стороною захисту, та не зазначено мотиви їх неприйняття.

Вважає, що суд необгрунтовано відхилив клопотання сторони захисту про допит певних осіб, витребування та дослідження доказів, необхідних для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких могло мати суттєве значення для постановления законного, обгрунтованого та справедливого судового рішення.
Зазначає, що ОСОБА_6 не є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 111 КК України, оскільки на момент вступу на військову службу по контракту до Збройних сил Російської Федерації був лише громадянином Російської Федерації, що підтверджується Указом Президента України від 18 лютого 2014 року про задоволення клопотання ОСОБА_6 про вихід із громадянства України та паспортом громадянина Російської Федерації, виданим ОСОБА_6 ФМС Росії 02 квітня 2014 року.

У період до 18 лютого 2014 року, коли ОСОБА_6 був громадянином України, не здійснив жодних дій (бездіяльності), що свідчать про надання ним іноземній державі, іноземній організації чи їх представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, таким чином захисник вважає, що у діях ОСОБА_6 відсутня як суб`єктивна, так і об`єктивна сторони злочину, передбаченого ст .111 КК України.

Вважає, що ОСОБА_6 не є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 408 КК України у зв`язку із тим, що на момент виводу військової частини НОМЕР_1 з півострова Крим травня (09 квітня 2014 року) і її прибуття у м. Миколаїв (13 травня 2014 року) він не був військовослужбовцем Збройних сил чи інших військових формувань і органів України.
З 18 лютого 2014 року у відповідності до Указу Президента України ОСОБА_6 не був громадянином України. Законодавство України про проходження військової служби, у тому числі Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» та Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, затверджене Указом Президента України від 10 січня 2008 року № 1153/2008, у редакціях, що діяли у лютому-березні 2014 року, не передбачали можливості проходження особами, що не є громадянами України, військової служби. У зв`язку із виходом із громадянства України 18 лютого 2014 року у відповідності до закону ОСОБА_6 не міг здійснювати військову службу та підлягав звільненню з її лав із зазначеної дати.
Вказує на те, що ОСОБА_6 вчинив заходи по звільненню з військової служби у Збройних силах України у відповідності до законодавства України. У період перебування ОСОБА_6 в якості військовослужбовця у нього не було наміру ухилитися від військової служби. ОСОБА_6 не прибув до військової частини тільки після того, як йому стало відомо про видачу наказу Командуючого ВМС ЗСУ про його звільнення з лав Збройних сил України, а також повідомлення цієї інформації командуванню, що свідчить про відсутність у діях ОСОБА_6 як суб`єктивної, так і об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст .408 КК України.
У судовому засідання 04 липня 2018 року захисник ОСОБА_7 подав зміни до апеляційної скарги, в яких просив оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_6 в суді першої інстанції.

Захисник зазначив, що зміни до апеляційної скарги стосуються підстав та обґрунтування незаконності оскаржуваного вироку суду та необхідності його скасування через істотні порушення норм кримінального процесуального закону, передбачені ч.1 ст.412 КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Вказуючи на порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального провадження, встановлених статтею 7 КПК України, зазначає, що 08 лютого 2018 року перед початком судового засідання з розгляду кримінального провадження за обвинуваченням громадянина РФ ОСОБА_6 укабінет судді ОСОБА_11 (головуючої по справі), разом із ним зайшов заступник військового прокурора Південного регіону України підполковник юстиції ОСОБА_12 , який повідомив судді про те, що вирок у кримінальному провадженні повинен бути постановлений саме 08 лютого 2018 року, оскільки ОСОБА_6 та ще один громадянин РФ ОСОБА_13 мають бути передані Російській Федерації під час обміну, який відбудеться до 13лютого 2018 року.
Суддя ОСОБА_11 повідомила, що єдиний спосіб, за якого 08 лютого 2018 року може бути ухвалено вирок у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 це відмова прокурора від обвинувачення, на що прокурор категорично не погодився.

Зазначає, що під час судового засідання, після отримання відповідної інформації про те, що представники України зірвали процес перемовин щодо обміну ОСОБА_6 та ОСОБА_13 , він заявив клопотання про виклик та допит свідків, які знаходяться за межами України, у зв`язку з чим суд оголосив перерву в судовому засіданні до 20 лютого 2018 року та видалився із зали суду.

Після десятихвилинної перерви, суд продовжив розгляд кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , під час якого захисник повідомив про непогодження сторони захисту клопотання про виклик та допит свідків з обвинуваченим, після чого суд його зняв його з розгляду, прокурори ОСОБА_14 та ОСОБА_15 заявили про те, що сторона захисту не відкрила їм, здобуті докази (це за наявності розписки прокурора про надання доступу до доказів захисту), суд такі докази визнав недопустимими, після чого провів судові дебати, надав обвинуваченому право на останнє слово та через 15 хвилин ухвалив оскаржуваний вирок суду.

Відтак, захисник вважає, що колегія суддів, постановляючи вирок діяла упереджено через вплив сторони обвинувачення на суд.

Захисник, вказуючи на упередженість колегії суддів при розгляді кримінального провадження посилається на те, що суд виніс вирок 08 лютого 2018 року під впливом сторони обвинувачення, не дослідивши у повному обсязі докази, у тому числі надані стороною захисту.

Прокурор військової прокуратури Миколаївського гарнізону ОСОБА_9 подав заперечення на апеляційну скаргу зі змінами захисника ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_6 та просив залишити вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_6 без змін, апеляційну скаргу зі змінами без задоволення. Вважає, що суд першої інстанції в повному обсязі врахував всі обставини кримінального правопорушення, характер та високу ступінь суспільної небезпеки вчинених ОСОБА_6 злочинів проти основ національної безпеки та порядку несення військової служби, та ухвалив законний та обґрунтований вирок. На думку прокурора, при розгляді вказаного кримінального провадження судом не допущено жодних істотних порушень вимог КПК України, які б були підставами для скасування вироку та призначення нового судового розгляду.

Судом визнано доведеним за обставин, викладених у вироку, що ОСОБА_6 , будучи відповідно до положень ст. 13 Закону України "Про громадянство України" громадянином України, являючись військовослужбовцем та проходячи військову службу за контрактом на посаді планшетиста командного пункту військової частини НОМЕР_2 , яка дислокувалась в АДРЕСА_1 , в порушення ст. ст. 65, 68 Конституції України, ст. ст. 11, 16, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ст. ст. 1, 6, 23, 24 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно - небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, знаходячись на території військової частини НОМЕР_2 , яка дислокувалась в АДРЕСА_1 , в один із днів другої декади березня 2014 року, вчинив державну зраду, тобто діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України: перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, що виразилося: - у відмові в один із днів третьої декади березня 2014 року на загальному шикуванні особового складу військової частини НОМЕР_2 виконувати обов`язки несення військової служби у Збройних Силах України та заяві про намір проходити службу в Збройних Силах Російської Федерації; - в укладанні в один із днів третьої декади березня 2014 року контракту про проходження військової служби та зарахування в списки особового складу Збройних Сил Російської Федерації під особистим номером НОМЕР_3 та проходженні військової служби на посаді механіка літака військової частини НОМЕР_4 Збройних Сил Російської Федерації; - в отриманні 02 квітня 2014 року паспорта громадянина Російської Федерації № НОМЕР_5 , виданого Федеральною міграційною службою.

Крім того, ОСОБА_6 діючи умисно, 13 травня 2014 року, не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків військової служби, з метою ухилитися від військової служби назавжди, не з`явився на службу у визначений наказом від 12 травня 2014 року №01 Командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України та директиві Міністра оборони України та Генерального штабу ЗС України від ЗО квітня 2014 року №Д-322/1/05 "Про передислокацію військових частин (підрозділів), установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя" строк, до військової частини НОМЕР_6 , яка дислокується за адресою: АДРЕСА_2 , та є правонаступником військової частини НОМЕР_2 та ухилявся від військової служби, слідства та суду, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам, як про військовослужбовця, що не з`явився на службу до 20 листопада 2016 року.
Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу зі змінами та просили її задовольнити, думку прокурорів, які вважають вирок суду законним, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі зі змінами доводи, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга зі змінами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, «кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом».
Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Зважаючи на те, що захисник подав зміни до апеляційної скарги, які прийняті до розгляду, колегія суддів перевірила оскаржуваний вирок суду в межах доводів зміненої апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто вирок має грунтуватися на зібраних фактах, повністю та всебічно досліджених та правильно оцінених судом, а висновки про подію кримінального правопорушення, про винуватість або невинуватість обвинуваченого у вчиненні злочину та інші істотні питання, які виникли у кримінальному провадженні, мають з достовірністю випливати з матеріалів провадження.

Згідно ст. 84 КПК України доказами у кримінальній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність суспільно-небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до положень ст. 94 КПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні дезертирства, тобто нез`явленні з метою ухилитися від військової служби на службу у разі переведення, за ч.1 ст.408 КК України, та у державній зраді, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальної цілісності, обороноздатності державній, економічній та інформаційній безпеці України: переходом на бік ворога в період збройного конфлікту, за ч.1 ст.111 КК України.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, оскільки вважає, що судом правильно встановлено фактичні обставини справи, які підтверджено належними та допустимими доказами, які обґрунтовано покладено в основу вироку.
На підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, суд обгрунтовано послався на показання свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , з яких вбачається, що після захоплення 22 березня 2014 року військової частини НОМЕР_2 , яка дислокувалася в АДРЕСА_3 , кожен день проходили шикування особового складу військової частини НОМЕР_2 , несення військової служби в Збройних Силах України, на яких ОСОБА_6 був відсутній. В строк до 09 квітня 2014 року, до виходу військової частини на територію АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 не з`явився, ті військовослужбовці, що залишилися нести військову службу РФ, написали рапорти на отримання паспортів громадян Російської Федерації.

Покази зазначених свідків є послідовними, логічними, такими, що узгоджуються з іншими доказами, у тому числі письмовими:
даними витягу з кримінального провадження № 0001990 від 22 листопада 2016 року;
даними списку військовослужбовців військової частини НОМЕР_2 , які не прибули до визначених пунктів у визначений строк;
даними протоколу затримання від 20 листопада 2016 року, відповідно до якого біля пункту пропуску ВПС «Чонгар» Херсонська область затримано ОСОБА_6 ;
даними указу Президента України від 24 березня 2014 року про введення в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23 березня 2014 року «Про передислокацію військових частин, установ та організацій ЗСУ, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АРК та міста Севастополя в інші регіони України»;
даними рішення Ради Національної безпеки і оборони України від 23 березня 2014 року про визнання доцільним передислокації військових частин, установ та організацій ЗСУ, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території АРК та міста Севастополя в інші регіони України;
даними протоколів огляду речових доказів від 20 грудня 2016 року, відповідно до якого оглянуті речі, які були вилучені у ОСОБА_6 при затриманні 20 листопада 2016 року, а саме: копія паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_7 , виданого Сакським МРВ ГУ МВС України в Криму; копія ідентифікаційного номера НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_6 ; паспорт громадянина Російської Федерації на ім`я ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , номер паспорту НОМЕР_9 , аркуш паперу формату А4, з особистими записами, ікона «Крещение господне», ключі автомобільні з брелком, ключі 12 штук та 1 бірка; обкладинка для паспорту «Россия паспорт», військовий жетон « НОМЕР_10 »;
даними витягу з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 25 листопада 2016 перетинав державний кордон України 20 листопада 2016 року на пункті пропуску «КПВВ Чонгар»;
даними протоколу про результати зняття інформації з електронних інформаційний систем від 22 листопада 2016 року були здійснені вхід на сайти « ІНФОРМАЦІЯ_2 », «MK.RU», « ІНФОРМАЦІЯ_3 », « ІНФОРМАЦІЯ_4 », «Интерфакс», « ІНФОРМАЦІЯ_5 », «Regions.ru», « ІНФОРМАЦІЯ_6 », «Новости Крыма», з яких вони чітко вказують, що затримані ОСОБА_13 та ОСОБА_6 являються військовослужбовцями Російської Федерації;
даними протоколу огляду документів від 06 грудня 2016 року, відповідно до якого оглянуто комп`ютер ноутбук Леново з встановленою на ньому операційною системою Віндовс лазерний принтер Самсунг;
даними наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 05 травня 2014 року № 85, відповідно до якого ОСОБА_6 не прибув для проходження служби в місто Миколаїв;
даними наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 02.06.2014 року № 104, відповідно до якого ОСОБА_6 звільнено від займаної посади планшетиста командного пункту та виведено з розпорядження командувача ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Наведені докази перевірені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону та їх обґрунтовано покладено в основу вироку, оскільки вони є належними, допустимими та достатніми.
Колегія суддів погоджується із висновком суду щодо безпідставності твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_6 не був громадянином України, та відповідно військовослужбовцем Збройних сил України на момент захоплення штабу військової частини, оскільки вони спростовуються зазначеними доказами, які враховано судом.
Суд першої інстанції обгрунтовано врахував практику Європейського суду з прав людини пославшись на рішеннях «Ірландія проти проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, де зазначено, що при оцінці доказі, як правило, застосовується критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.
Матеріали кримінального провадження свідчать про те, що суд першої інстанції у повному обсязі дослідив усі обставини, які мали значення для прийняття рішення в справі, повно та всебічно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази й дав їм у сукупності належну оцінку, на що вказує наведений у вироку аналіз доказів, з яким погоджується і колегія суддів.
Щодо доводів захисника ОСОБА_7 про допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону відповідно до ч.1 ст.412 КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, то слід зазначити, що перевіркою матеріалів кримінального провадження такі не знайшли свого підтвердження.
Доводи захисника в інтересах ОСОБА_6 про упередженість складу суду, який ухвалив обвинувальний вирок, після ретельної їх перевірки, колегією суддів під час апеляційного розгляду не знайшла свого підтвердження.
Як указав Європейський суд у справах «Мироненко і Мартенко проти України» (рішення від 10 грудня 2009 року), «Білуха проти України» ( рішення від 09 листопада 2006 року), наявність безсторонності має визначатися, для цілей п. 1 ст. 6 Конвенції, за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв. За суб`єктивним критерієм оцінюється особисте переконання та поведінка конкретного судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у цій справі. Відповідно до об`єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності.
Перевіркою перебігу судового засідання у даному кримінальному провадженні шляхом відтворення журналу судового засідання Подільського районного суду м. Києва від 08 лютого 2018 року на підставі технічного запису вказаного судового засідання (т.3 а.п.119-122) встановлено, що захисник ОСОБА_7 заявив клопотання про допит в режимі відеоконференції з компетентним органом Російської Федерації Московського обласного суду чотирьох свідків, а саме Президента України ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , військовослужбовців ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , а також ОСОБА_24 , які виявили бажання надати покази у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 . Колегія суддів, обговоривши питання щодо задоволення вказаного клопотання, оголосила перерву для надання прокурору часу для ознайомлення з ним. Після оголошеної перерви суд продовжив розгляд, де захисник ОСОБА_7 зазначив про непогодження позиції з обвинуваченим відносно заявленого клопотання, а тому просив заявлене ним клопотання щодо виклику свідків не розглядати та відкликав його, заперечень від інших учасників не поступило.
Після цього колегія суддів ухвалила повернути вказане клопотання та перейшла до судових дебатів. Виходячи з наведеного, порушень встановленого КПК України порядку проведення судом першої інстанції судового розгляду, колегією суддів не встановлено.
При таких обставинах, підстав вважати, що суд діяв упереджено під тиском сторони обвинувачення під час судового розгляду при винесенні вироку та допустив неповноту судового розгляду у кримінальному провадженні у колегії суддів не має, оскільки згідно ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.
Окрім того, слід зазначити, що захисник ОСОБА_7 , стверджуючи про наявність обставин, які викликали сумніви у неупередженості суддів, відповідної заяви про відвід суддям, у тому числі головуючій судді ОСОБА_11 , в порядку ст.80 КПК України не заявив, про що він підтвердив у суді апеляційної інстанції.
Не знайшли свого підтвердження і доводи захисника в апеляційній скарзі зі змінами щодо здійснення прокурором тиску на суддю, оскільки з повідомленням про здійснення тиску та втручання у діяльність судових органів з боку прокуратури відповідно до положень ст. 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» у вказаному кримінальному провадженні до Вищої ради правосуддя та Генеральної прокуратури України головуюча суддя ОСОБА_11 та судді члени колегії, не зверталися.
Відтак, його доводи щодо допущених істотних порушень КПК України про необ`єктивність та упередженість суду, що могло перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення, є безпідставними.
Інших істотних порушень, передбачених ст.412 КПК України, за наявності яких судове рішення підлягає безумовному скасуванню, захисником в зміненій апеляційній скарзі не зазначено і колегією суддів не встановлено.
Порушень вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині розгляду справи незалежним і безстороннім судом (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Хаушильд проти Данії»), колегією суддів не встановлено.
При призначенні ОСОБА_6 покарання судом першої інстанції враховано ст. 65 КК України, а саме ступінь тяжкості вчиненого злочину проти основ національної безпеки України та проти встановленого порядку несення військової служби, особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягується вперше, свою вину у вчиненні злочинів, які йому інкриміновано не визнав, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, не одружений.

Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання ОСОБА_6 судом не встановлено.

Із таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки судом першої інстанції при винесенні вироку ОСОБА_6 дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та призначено покарання, яке на думку колегії суддів, відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». А у справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16 жовтня 2008 року) суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити «особистий і надмірний тягар для особи.»
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність позбавлення обвинуваченого військового звання - молодший сержант на підставі ст.54 КК України, оскільки ОСОБА_6 вчинив інкриміновані йому злочини, використовуючи своє військове звання та незастосування додаткового покарання у виді конфіскації майна, оскільки його дії не містять корисливого умислу, що є обов`язковим для призначення даного виду.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно й всебічно розглянути справу і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, а також істотних порушень, які є безумовною підставою для скасування вироку суду колегією суддів не встановлено.
Вирок суду відносно ОСОБА_6 є законним та обґрунтованим, а тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу зі змінами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, вирок Подільського районного суду міста Києва від 08 лютого 2018 року щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа №11кп/796/1044/2018 Категорія КК: ч.1 ст.111
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_11 Доповідач: ОСОБА_1