Дата документу Справа № 328/501/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №328/501/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/267/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з Токмацьким районним судом Запорізької області,

ВСТАНОВИЛА:

прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 25 липня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді штрафу розміром 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 1700 грн. Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи обставин справи, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченої ОСОБА_6 , просить вищевказаний вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді громадських робіт строком 150 годин. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що у вироку суду відсутнє посилання на докази, які підтверджують наявність самостійного доходу у неповнолітньої ОСОБА_6 , власних коштів або майна, на яке може бути звернене стягнення, як того вимагає ст.99 КК України, та матеріали справи таких доказів не містять. Тому, на думку апелянта, суд не повинен був призначати обвинуваченій покарання у виді штрафу.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 визнано винною та засуджено за те, що вона 13 листопада 2016 року близько 18 години 10 хвилин, знаходячись біля автобусної зупинки навпроти будинку АДРЕСА_2 , між нею та ОСОБА_10 виник конфлікт на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, під час якого ОСОБА_6 , маючи злочинний умисел на спричинення тілесних ушкоджень, штовхнула ОСОБА_10 від чого остання впала і вдарилася нижньою лівою кінцівкою, та нанесла п`ять ударів руками, і п`ять ударів ногами в обличчя, спричинивши потерпілій тілесні ушкодження.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу частково, просила скасувати оскаржуваний вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченій ОСОБА_6 покарання у виді громадських робіт на строк 120 годин, та звільнити останню від відбування вказаного покарання за амністією; обвинувачену ОСОБА_6 та її захисника-адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили застосувати відносно обвинуваченої Закон України «Про амністію у 2016 році», перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, переглядаючи вирок суду в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати ним відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався при розгляді даного провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаного правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченої за ч.2 ст.125 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється.

Покарання обвинуваченій ОСОБА_6 суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення. При цьому суд врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до злочинів невеликої тяжкості, дані про особу обвинуваченої, яка вчинила злочин будучи неповнолітньою, раніше не судима, за місцем проживання характеризується позитивно, за місцем навчання - негативно, добровільно відшкодувала матеріальну та моральну шкоду, також суд врахував стан здоров`я обвинуваченої. Обставинами, що пом`якшують покарання, суд визнав визнання вини, щире каяття обвинуваченої та добровільне відшкодування завданої шкоди. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, а також фактичних обставин кримінального провадження, відомостей про особу обвинуваченої, яка вчинила злочин будучи неповнолітньою, раніше не судима, завдану шкоду потерпілій добровільно відшкодувала, як встановлено при апеляційному розгляді зі слів обвинуваченої та ніким не спростовано, остання має на утриманні малолітню дитину, яку вона народила після ухвалення вироку, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про можливість призначення ОСОБА_6 самого м`якого покарання з передбачених санкцією ч.1 ст.125 КК України - у виді штрафу.

Сама обвинувачена вказала на те, що змогла би виплатити суму штрафу, оскільки, хоч на цей час і не працює, оскільки доглядає за дитиною, проте, отримує соціальну допомогу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України.

Призначене покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, правильність вказаних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування або зміну оскаржуваного вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Разом з цим, колегія суддів, заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали провадження, вважає, що заявлене захисником - адвокатом ОСОБА_8 клопотання, підтримане обвинуваченою ОСОБА_6 , про застосування до останньої п. «а» с.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення від відбування покарання, підлягає задоволенню через наступне.

Відповідно до вимог п.«а» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році», підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, які на момент вчинення злочину були неповнолітніми.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачена ОСОБА_6 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , вчинила злочин 13 листопада 2016 року, тобто на момент вчинення злочину вона була неповнолітньою.

Обставин, які виключають застосування до обвинуваченої ОСОБА_6 амністії, не встановлено.

У зв`язку із викладеним, колегія суддів вважає за можливе задовольнити клопотання захисника - адвоката ОСОБА_8 , підтримане обвинуваченою ОСОБА_6 , про застосування щодо останньої Закону України «Про амністію у 2016 році», застосувати положення п. «а» ст.1 вказаного Закону, та обвинувачену ОСОБА_6 звільнити від відбування покарання, призначеного за даним вироком суду.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407 КПК України, п. «а» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIІI від 22 грудня 2016 року, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Токмацького районного суду Запорізької області від 25 липня 2017 року, яким ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.125 КК України, - без змін.

Клопотання захисника-адвоката ОСОБА_8 про звільнення обвинуваченої ОСОБА_6 від відбування призначеного за вищевказаним вироком суду покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIІI від 22 грудня 2016 року задовольнити.

На підставі п. «а» ст.1 Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810-VIІI від 22 грудня 2016 року, звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання, призначеного за даним вироком суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4