Справа № 457/1485/13-к
провадження №1-кп/457/1/18
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2018 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області
у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Трускавці матеріали кримінального провадження № 0000284 про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Стебник Львівської області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

за участю: прокурорів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_13 ,
потерпілого ОСОБА_14 ,-

в с т а н о в и в :

Органом досудового слідства ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України умисному нанесенні легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_7 24 травня 2013 року о 06 год. 00 хв., знаходячись на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту, який виник на грунті особистих неприязних відносин, умисно здійснив один постріл в ділянку лівою клубної кістки з пристрою для відстрілу гумовими кулями «Вій» кал. 9 мм № НОМЕР_1 своєму двоюрідному брату ОСОБА_14 , внаслідок чого заподіяв останньому тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці лівої клубної кістки, які згідно з висновком судово-медичної експертизи № 288 від 31 травня 2013 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що викликають короткочасний розлад здоров`я.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 не визнав вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та відмовився надавати суду покази на підставі ст. 63 Конституції України.
Потерпілий ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснив, що раніше неодноразово в його адресу лунали з боку ОСОБА_15 погрози вбивства, йому було відомо, що його двоюрідний брат носив з собою зброю. У будинку є три квартири, в одній з яких проживає ОСОБА_7 , а ще в одній він. За тривалий час між ними склалися неприязні відносини, не зважаючи на те, що вони є родичами. 23 травня 2013 року ОСОБА_16 (його родич, священик) залишив свою машину в ремонті і попросив його відвезти до церкви на 07 год. 50 хв. Десь о шостій ранку ОСОБА_17 подзвонив та розбудив його. Близько опів на сьому він вийшов з хати, а перед будинком стояв ОСОБА_18 з сокирою біля зламаної сливки і кричав до нього: «Ти де машину поставив? Я тебе вб`ю!» Раніше між ними неодноразово виникали спори з приводу користування спільним доїздом до будинковолодіння. Ших ОСОБА_19 переклав сокиру з правої руки в ліву і витягнув пістолет. Він розвернувся тікати, і ОСОБА_18 вистрелив в нього. У момент пострілу він знаходився на відстані 3-5 м від обвинуваченого. Він обернувся і почав тікати, тому обвинувачений поранив його в спину. Куля попала в кістку. Якби він, на його думку, вчасно не обернувся і стояв обличчям до ОСОБА_7 , то куля й справді потрапила би в живіт. У хаті мама спитала, що сталося. Вони підійшли до вікна, а ОСОБА_7 у той момент ішов до хати. Від мами він в поліцію не телефонував. Після пострілу була відкрита рана, текла кров. Коли він вдруге вийшов до машини, щоб підвезти ОСОБА_20 до церкви, вийшов на подвір`я, знову вийшов ОСОБА_7 з погрозами «Я тебе вб`ю!» і почав стріляти. ОСОБА_7 вибіг з пістолетом в руці. Він почав тікати в бік сусіда ОСОБА_21 , чиє подвір`я знаходися на відстані від його повір`я близько 100 м. З телефона ОСОБА_22 він викликав поліцію. Коли приїхала поліція, обвинувачений був на подвір`ї. Якби ОСОБА_7 вдруге не вистрелив, він би поїхав по священика. Гільзу поліція не шукала. Коли він проходив судмедекспертизу, то експерт сказав, що в ньому «сидить куля». Травматолог підтвердив наявність кулі. Кулю витягнули у першій міській лікарні. Раніше він не знав, що в обвинуваченого є пістолет. Після тих подій обвинувачений вибачення у нього не просив. Цивільний позов просив задовольнити в межах заяви про збільшення позовних вимог, моральну шкоду обґрунтовує стражданнями, а також незручностями, які виникли у зв`язку з тим, що йому довелося ходити в поліцію, суд, що суттєво порушило його звичний ритм життя.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_23 дала покази, що вона є матір`ю потерпілого ОСОБА_14 та тіткою обвинуваченого ОСОБА_7 . До подій, які мали місце 24 травня 2013 року, року ОСОБА_7 неодноразово принижував її та погрожував їй. 23 травня 2013 року отець ОСОБА_17 попросив її сина привезти зі ОСОБА_24 до ОСОБА_25 . Пізніше, ніж шоста година ранку, вона не прокидається, тому їй відомо події того ранку. Близько 07:00-07:30 год. 24 травня 2013 року ОСОБА_14 вбіг до хати, весь окровавлений з лівого боку. Вона в цей час була на кухні. Він їй показував місце, в яке стріляли, однак він свого светра не піднімав і рани на оголеному тілі не показував. ОСОБА_14 був одягнений в сірий светр і світлі штани. Вони пішли разом в кімнату. У відповідь на питання, що сталося, син відповів, що в нього стріляв ОСОБА_7 . Вони підійшли з сином до вікна у кімнаті, і вона побачила ОСОБА_7 на їхньому подвір`ї біля криниці з сокирою в лівій руці і пістолетом у правій біля сливки. Він порубав її сливку і малинові кущі. Свого сина біля машини вона не бачила. Раніше до описаних подій конфлікти між нею та ОСОБА_7 , її сином та ОСОБА_7 виникали неодноразово, з приводу чого зверталися до правоохоронних органів. Безпосередньо моменту пострілу в її сина вона не бачила.
Свідок ОСОБА_26 у судовому засіданні дав покази, що він є сусідом обвинуваченого і потерпілого. 24 травня 2013 року близько сьомої години ранку хтось постукав у двері. Він вже не спав, просто лежав у ліжку. У дверях стояв ОСОБА_27 , який сказав, що у нього стріляли. ОСОБА_14 попросив у нього телефон, щоб подзвонити ОСОБА_28 і в поліцію. На ОСОБА_14 була запечена засохла кров, з якого боку він точно не пригадує. Від крові була одна пляма. ОСОБА_14 був схвильований, з приводу того, що куля залишилася всередині, не казав нічого. Він не бачив, як в ОСОБА_14 стріляли. Светра ОСОБА_14 не піднімав, безпосередньо рани він не бачив, тільки дірку на джинсах зліва (свідок рухом показав у судовому засіданні). Чи була дірка і на светрі, він не звернув увагу.
Свідок ОСОБА_29 у судовому засіданні дав покази, що він проживає неподалік обвинуваченого та потерпілого у будинку АДРЕСА_2 . 24 травня 2013 року він прокинувся між шостою-сьомою годиною ранку. Він проходив через кухню, поки йшов в туалет. Він підійшов до вікна кухні, яке виходить на подвір`я ОСОБА_7 . Він почув один чи два постріли, скільки точно не пам`ятає, однак точно пострілів було не більше, ніж два. Яка різниця в часі була між пострілами, він не пригадує. Хто в кого стріляв, він не бачив. Подивився у вікно і побачив авто марки Audi зеленого кольору, яка належить сину ОСОБА_14 , брама ОСОБА_7 була відчинена. По його подвір`ю пробіг швидко ОСОБА_30 , який тримався за бік лівий чи правий він не пригадує. Він набрав ОСОБА_14 і спитав, як справи, що сталося, а ОСОБА_31 сказав, що все нормально і потім поговоримо. Між моментом пострілу і тим моментом, коли пробіг ОСОБА_14 , пройшло хвилина-дві. Коли він вмився, то побачив, що приїхали авто працівників ДАІ. Про існування конфліктних ситуацій між потерпілим та обвинуваченим йому було частково відомо. У подальшому зі слів сусідів йому стало відомо, що ОСОБА_14 прооперували, а стріляв в нього ОСОБА_7 .
Свідок ОСОБА_32 у судовому засіданні дав покази, що 24 травня 2013 року він в складі оперативної групи виїхав на виклик, який здійснив ОСОБА_14 . На місці події за адресою: АДРЕСА_2 , він бачив потерпілого та його маму. Він знав раніше ОСОБА_14 , оскільки той часто викликав міліцію з приводу конфліктів щодо парковки автомобіля. Він не пригадує, чи на потерпілому була кров і чи приїжджала швидка. Гільзу на місці події шукали, але не знайшли. У подальшому з бази АРМОР було встановлено, що ОСОБА_33 являвся власником пістолета, однак для огляду чи вилучення ОСОБА_7 відмовився його надавати працівникам міліції.
Свідок ОСОБА_34 у судовому засіданні дав покази, що він працює слідчим Трускавецького ВП Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області, виїжджав на місце події в складі слідчо-оперативної групи у кримінальному провадженні за заявою ОСОБА_14 . До поліції поступили заява від останнього, що в нього стріляли. По приїзді на подвір`ї були ОСОБА_14 та ОСОБА_7 , а ОСОБА_23 була в будинку. Які саме пояснення давали особи того дня він на даний час не пригадує. Потерпілий був одягнений у світло-коричневий светр, на светрі була пляма від крові.
Свідок ОСОБА_35 у судовому засіданні дав покази, що 24 травня 2013 року він в складі слідчо-оперативної групи виїжджав на місце події. На місці події були ОСОБА_14 та ОСОБА_7 . Його колеги відібрали пояснення в осіб, чи був на подвір`ї ще хтось він не пригадує. У ОСОБА_7 на момент їхнього приїзду у руках нічого не було. Гільзи на подвір`ї працівники внутрішніх органів не знайшли.
На підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину передбаченого за ч. 2 ст. 125 КК України, як заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я, сторона обвинувачення в ході судового розгляду посилалася на наступні дані:
- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 24 травня 2013 року від ОСОБА_14 /арк. справи 7 матеріалів кримінального провадження № 0000284/;
- висновок експерта № 288 від 31 травня 2013 року, відповідно до якого у ОСОБА_14 виявлено тілесне ушкодження у вигляді рани в ділянці лівої клубової кістки; вищевказане тілесне ушкодження могло виникнути незадовго до госпіталізації, можливо, і внаслідок пострілу зі зброї /арк. справи 13 матеріалів кримінального провадження № 0000284/;
- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20 травня 2013 року від ОСОБА_7 та долученими в ході розгляду цієї заяви документами /арк. справи 15-17 матеріалів кримінального провадження № 0000284/;
- протокол обшуку від 30 травня 2018 року /арк. справи 44-47 матеріалів кримінального провадження № 0000284/;
- висновком судово-балістичної експертизи № 5/529 від 19 серпня 2013 року /арк. справи 55-57 матеріалів кримінального провадження № 0000284/;
- протокол огляду предмету від 22 серпня 2013 року /арк. справи 55-57 матеріалів кримінального провадження № 0000284/;
- протокол огляду місця події від 03 червня 2013 року /арк. справи 71-73 матеріалів кримінального провадження № 0000284/;
- протокол огляду предмету від 03 червня 2013 року /арк. справи 74/77 матеріалів кримінального провадження № 0000284/;
- протокол проведення слідчого експерименту від 06 червня 2013 року /арк. справи 81-87 матеріалів кримінального провадження № 0000284/;
- протокол огляду місця події від 12 липня 2013 року /арк. справи 96-97 матеріалів кримінального провадження № 0000284/;
- протокол огляду предмету від 12 липня 2013 року /арк. справи 100-102 матеріалів кримінального провадження № 0000284/.
Відповідно до ст.129 Конституції України та ст.7 КПК України, основними засадами судочинства в Україні є верховенство права, законність, рівність усіх учасників судового розгляду перед законом і судом; повага до людської гідності.
Ухвалення судом вироку іменем України є свідченням того, що саме держава Україна в особі суду надає правову оцінку особі та вчиненому нею діянню; вирок суду повинен бути ухвалений судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими та оціненими під час судового розгляду з точки зору їх належності, допустимості і достовірності; cукупність доказів повинна бути достатньою та взаємозв`язаною для прийняття законного, обґрунтованого вмотивованого судового рішення.
Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.
При цьому, суд виходить із положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України, від 17 липня 1997 року, норм Конституції України та КПК України, які визначають права і свободи кожного, хто перебуває під юрисдикцією членів Ради Європи, які підписали заначену конвенцію, держави, яка ратифікувала її у встановленому Законом порядку, та гарантують кожному на права і свободи, визначені в розділі 1 Конвенції та розділу VIII Конституції України.
З врахуванням норм ст. ст. 368, 370 КПК України, що регулюють застосування норм матеріального та процесуального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом, суд, ухвалюючи вирок в даній справі, безпосередньо дослідивши під час судового розгляду та оцінивши з точки зору належності, допустимості і достовірності доказів, прийшов до висновку про невинуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені інкримінованого правопорушення.
Під час судового розгляду даного кримінального провадження пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125КК України, не знайшло свого підтвердження, оскільки дослідженими в судовому засіданні доказами не було доведено, що в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України.
Зокрема, пояснення потерпілого та його матері ОСОБА_23 , свідків ОСОБА_29 та ОСОБА_26 про одні і ті ж обставини є суперечливими, непослідовними.
Суд критично ставиться до пояснень свідка ОСОБА_23 , оскільки між нею як матір`ю потерпілого та обвинуваченим існують неприязні відносини, що викликає сумнів у їх достовірності.
Відсутні належні докази того, що виявлені у потерпілого тілесні ушкодження у вигляді рани в ділянці лівої клубової кістки, які згідно висновку експерта № 288 від 31 травня 2013 року відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, утворилися саме в результаті протиправних і умисних дій ОСОБА_7 (тобто, що саме такі наслідки перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із діями обвинуваченого), так само як і не доведено його умисел на спричинення саме таких тілесних ушкоджень потерпілому.
За ч.2 ст.125 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності.
Частиною 3 ст.373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Однак, вказані фактичні дані підтверджують лише факт тілесних ушкоджень у ОСОБА_14 та їх тяжкість, проте безпосередньо не підтверджують винність обвинуваченого ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.
Не підтверджують винність обвинуваченого та спрямованість його умислу завдати тілесні ушкодження ОСОБА_14 представлені стороною обвинувачення інші письмові докази.
Зокрема, суд приходить до переконання, що речовий доказ пістолет «Вій» - є недопустимим, оскільки порушено порядок вилучення такого речового доказу. Ухвалою слідчого судді від 27 травня 2013 року надано дозвіл на обшук житла ОСОБА_7 з метою відшукання і вилучення знаряддя кримінального правопорушення /арк. справи 38 матеріалів кримінального провадження № 0000284/. Відповідно до протоколу обшуку від 30 травня 2013 року у ході проведення обшуку виявлено ряд речей, серед яких були спецзасіб марки «Вій» з восьма кулями, чотири з яких темно-сірого кольору, а чотири світло сірого. У подальшому постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 27 травня 2013 року сокиру з дерев`яною ручкою та дозвіл на зброю визнано речовими доказами та передано на зберігання. Постановою про визнання речових доказів та передачу їх на зберігання від 22 серпня 2013 року пістолет моделі «Вій» визнано речовим доказом та передано на зберігання. Суд приходить до переконання, що орган досудового слідства порушив порядок визнання предметів речовими доказами та долучення їх до матеріалів кримінального провадження. Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового слідства з таким клопотанням до слідчого судді не звертався. Порушення порядку, встановленого кримінальним процесуальним законодавства, вилучення предметів в особи в порядку здійснення обшуку та доручення їх в якості речових доказів тягне за собою як наслідок визнання таких доказів неналежними.
Отже, з наведеного слідує, що інші докази, здобуті завдяки порушеному порядку доручення до матеріалів кримінального провадження, також слід вважати недопустимими. Зробити такий висновок суду дозволило те, що у вирішенні питання про справедливий судовий розгляд Європейський суд з прав людини, застосовує концепцію «плодів отруєного дерева», тобто оцінку допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно. Зокрема, у рішенні Європеського суду з прав людини у справі «Яременко проти України» Суд виходить з того, що при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому.
Суд вважає, що як сам протокол обшуку, порядок долучення речового доказу до матеріалів справи, так само як і висновки експерта, здійснені за результатами дослідження відповідного доказа є недопустимим доказом, оскільки процедура отримання такого доказа, була проведена із порушенням вимог Закону, а тому такий доказ не може бути покладений в основу обвинувального вироку.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини неодноразово застосовував у своїй практиці у справах «Балицький проти України», «Тейксейра де Кастро проти Португалії», «Шабельник проти України» різновид доктрини «плодів отруєного дерева»: коли визнаються недопустимими не лише докази, які безпосередньо отримані внаслідок порушення, а також і ті докази, які не були б отримані, якби не були отримані першими. Таким чином, допустимі самі по собі докази, отримані за допомогою відомостей, джерелом яких є недопустимі докази, стають недопустими.

Крім цього, проаналізувавши в сукупності фактичні дані, які містяться у висновку експерта судово-балістичної експертизи № 5/529 від 19 серпня 2013 року, протоколі огляду предмета (пістолета) від 22 серпня 2013 року та протоколі огляду предмета (кулі) від 12 липня 2013 року, суд приходить до переконання, що у своїй сукупності ці докази не можуть свідчити про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Як зазначено вище, у ході проведення обшуку 30 травня 2013 року в житлі ОСОБА_7 виявлено ряд речей, серед яких були спецзасіб марки «Вій» з восьма кулями, чотири з яких темно-сірого кольору, а чотири світло сірого. Натомість з протоколу огляду предмету від 12 липня 2013 року, об`єктом якого є предмет круглої форми, зверху якого маються нарости світло-коричневого кольору, а подекуди мається чорний колір. Даний об`єкт знаходиться у марлевій тканині, на якій мається речовина у висушеному вигляді світло-коричневого кольору. Отже, з даних документів, на які посилається як докази сторона обвинувачення, неможливо зробити однозначний висновок, що куля, яка була предметом огляду 12 липня 2013 року, була випущена саме з пістолета «Вій», вилученого в ОСОБА_7 . Слід наголосити на тому, що у висновку експерта судово-балістичної експертизи № 5/529 від 19 серпня 2013 року немає жодного твердження про те, що з пістолета нещодавно стріляли, що залишилися будь-які фізичні сліди пострілу у його стволі чи інших механічних частинах. На думку суду, вищевказаний висновок експерта носить виключно інформативний характер з огляду на питання, які ставилися перед експертом, та не може бути джерелом об`єктивних, однозначних, неспростованих та беззаперечних доказів вини обвинуваченого та не придатний для ідентифікації певних обставин, що підлягають доказуванню в цьому кримінальному провадженні.
Отже, орган досудового розслідування не встановив, а прокурор не надав суду беззаперечних належних та допустимих доказів на доведення його винуватості й для цього вичерпано можливості їх отримання. Зокрема, висновок судово-балістичної експертизи, протоколу огляду реченй, суд визнає недопустимими доказами з огляду на суперечливість даних та їх неузгодженість із сукупністю інших доказів у справі.
Докази, надані стороною обвинувачення, не доводять факт вчинення ОСОБА_36 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.
На думку суду, докази свідчать про недоведеність участі обвинуваченого ОСОБА_7 у заподіянні потерпілому ОСОБА_14 умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, а тому за таких обставин обвинуваченого ОСОБА_7 слід виправдати за ч. 2 ст. 125 КК України за недоведеністю його участі у заподіянні потерпілому ОСОБА_14 умисного легкого тілесного ушкодження.
За наведених обставин, докази, на які посилається сторона обвинувачення, не були підтверджені безпосередньо у суді, в зв`язку з чим вони не можуть бути визнані достатніми для доведення обвинувачення, інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України.
У ст.17 КПК України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Згідно ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
У основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Про недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини зазначив, зокрема у справах «Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року, «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства» від 08 лютого 1996 року, «Капо проти Бельгії» від 13 січня 2005 року.
Такий обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст.62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (№ 475/97-ВР). Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Так, у справі «Барбера, Мєсєгуе і Джабардо проти Іспанії» від 06 грудня 1998 року (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, що «принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного. (Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no. 146, p. 33, § 77). Згідно із ст.370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Основною із правових підстав ухвалення виправдувального вироку є недоведеність вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа, тобто, не доказано сам факт кримінального правопорушення.
З урахуванням викладеного, отриманих безпосередньо в суді показань свідків, кожен з яких не надав об`єктивних, конкретних і неоспорюваних показів про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України, оцінюючи в сукупності досліджені під час судового розгляду докази, з точки зору достатності та взаємозв`язку і приймаючи до уваги, що інших доказів, які б беззаперечно доводили вину ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України, надано не було, суд вважає, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення не доведене під час судового розгляду, а тому його необхідно виправдати у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України. Можливості для збору додаткових доказів вичерпано.
Дослідивши матеріали кримінального провадження в їх сукупності, суд вважає, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів причетності обвинуваченого ОСОБА_7 до заподіяння саме умисних легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_14 . Відтак обвинуваченого ОСОБА_7 у відповідності до п.3 ч.1 ст.373 КПК України необхідно визнати невинуватим та виправдати.
Оскільки ОСОБА_7 підлягає виправданню за недоведеністю його участі у заподіянні потерпілому ОСОБА_14 умисного легкого тілесного ушкодження, то підстав для задоволення заявленого потерпілим ОСОБА_14 цивільного позову про стягнення, шкоди заподіяної злочином суд не вбачає.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 100, 368, 370, 374 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_7 визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України та виправдати на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення.
Цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заявлений потерпілим на підставі ч.3 ст. 129 КПК Українизалишити без розгляду.
Речові докази, вилучені під час обшуку: сокиру з дерев`яною ручкою та дозвіл на зброю № НОМЕР_2 , який передано на зберігання в камеру зберігання речових доказів при Трускавецькому МВ ГУ МВС України у Львівській області, повернути ОСОБА_7 .
Речовий доказ, вилучений під час обшуку 30 травня 2013 року пістолет кал. 9 моделі «Вій» № НОМЕР_3 , який передано на зберігання у дозвільну систему Трускавецького МВ ГУ МВС України у Львівській області, повернути ОСОБА_7 .
Речові докази: штани, светр та нижню білизну, надані добровільно ОСОБА_14 , які передано на зберігання в камеру зберігання речових доказів при Трускавецькому МВ ГУ МВС України у Львівській області, повернути ОСОБА_14 .
Речовий доказ об`єкт круглої форми, який передано на зберігання у дозвільну систему Трускавецького МВ ГУ МВС України у Львівській області, знищити.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Львівської області через Трускавецький міський суд Львівської області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Суддя: ОСОБА_1