Провадження № 11-кп/4823/53/18
Категорія - ч.1 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14 травня 2015 року за № 0003387 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 , прокурора Чернігівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_11 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 березня 2018 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Козилівка, Корюківського р-ну, Чернігівської обл., мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньо-спеціальною освітою, військовослужбовця за контрактом в окремому загоні спеціального призначення «Азов» військової частини НОМЕР_1 АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 березня 2018 року ОСОБА_7 визнано винуватим за ч. 1 ст. 121 КК України та із застосуванням ст. 69 КК України призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з часу його фактичного затримання.

Цивільний позов прокурора задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Чернігівського обласного бюджету (р/р 0001 ГУ ДКСУ в Чернігівської області, МФО 853592, ) витрати на лікування потерпілого ОСОБА_11 в сумі 4 880 грн. 04 коп.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 до ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

При розгляді кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що 14 травня 2015 року, близько 14 год. 30 хв., неповнолітній ОСОБА_7 , знаходячись на зупинці громадського транспорту «вулиця Грибоєдова» біля будинку № 134 по вул. 1-го Травня в м. Чернігові, в ході конфлікту, що виник на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, умисно наніс потерпілому ОСОБА_11 два удари, а саме: один удар рукою, стиснутою в кулак, в область щелепи, та один удар ногою в область голови, чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми з переломом скроневої кістки справа, епідуральною гематомою над правою скроневою долею головного мозку, забиттям головного мозку, субарахноїдальним крововиливом, перелому кісток носа зі зміщенням, наскрізно-забійно-рваної рани верхньої губи та травматичним невритом правого слухового нерву, які згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи № 182 від 10.08.2015 року, відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння.

На даний вирок прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок стосовно неповнолітнього ОСОБА_7 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, звільнити неповнолітнього від призначеного покарання на підставі ст. 86 КК України, ст. 2 Закону України Про амністію у 2016 році. Стягнути з неповнолітнього ОСОБА_7 на користь Чернігівського обласного бюджету витрати на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_11 на суму 9647 грн. 66 коп. Також просить дослідити відомості, що характеризують особу ОСОБА_7 , у тому числі копії документів щодо статусу ОСОБА_7 та його участі у проведенні АТО, документи про вартість лікування потерпілого ОСОБА_11 .

В решті вирок залишити без змін.

Вказує, що в порушення вимог Закону України Про амністію у 2016 році судом при ухваленні вироку було надано неправильну оцінку доказам по справі, у задоволенні клопотання сторони захисту про застосування амністії до обвинуваченого відмовлено, тим самим не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Зауважує, що судом першої інстанції не було враховано всіх витрат, понесених закладом охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї потерпілий ОСОБА_11 просить вирок суду в частині призначення покарання ОСОБА_7 та залишення без розгляду цивільного позову потерпілого ОСОБА_11 скасувати, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 задовольнити, стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_11 матеріальну шкоду у розмірі 11639 грн.17 коп., моральну шкоду у розмірі 250 000 грн., а всього 261 639 грн. 17 коп. В решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим, та постановленим з порушенням вимог КПК України. Вказує на порушення судом вимог ст. ст. 50,65 КК України, не врахування ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення. Вважає висновок суду про можливість застосування до ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України необґрунтованим і належним чином не вмотивованим, а призначене покарання таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а тому за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість. Зазначає, що не було враховано, що одразу після вчинення злочину ОСОБА_7 зник та переховувався з метою уникнення відповідальності, тривалий час знаходився у розшуку, і з`явився до правоохоронних органів лише 23.10.2017 року, відмовившись від надання показань, а тому вважає необґрунтованим зазначення у вироку про зізнання та щире каяття ОСОБА_7 . Зауважує, що в судовому засіданні останній визнав вину лише частково, у нього відсутня критична оцінка своєї поведінки, що, на думку апелянта, свідчить про відсутність щирого каяття. Також не було враховано позицію прокурора та думку потерпілого стосовно призначення ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі. Вказує, що судом не прийнято до уваги обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, а саме тяжкі наслідки, завдані злочином, значна шкода здоров`ю, оскільки потерпілого визнано інвалідом 3 групи, наявність значної майнової і моральної шкоди, відсутність у обвинуваченого каяття, істотне порушення прав людини, вчинення злочину з прямим умислом та особливою жорстокістю, небажання обвинуваченого відшкодувати заподіяну шкоду. Наголошує, що позов про стягнення з ОСОБА_7 матеріальної і моральної шкоди безпідставно судом залишено без розгляду, та вважає, що завдана матеріальна та моральна шкода потерпілому підлягає до відшкодування у повному обсязі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, яким змінити кваліфікацію його дій з ч. 1 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 128 КК України, та звільнити його від кримінальної відповідальності, застосувавши акт амністії.

Також просить повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, провести судове слідство та дослідити докази в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, кваліфікація його дій є невірною, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосований закон України про кримінальну відповідальність. Вказує, що суд необґрунтовано визнав доведеною форму вини у виді умислу, після спричинених ударів потерпілий втратив рівновагу та впав на асфальт правою стороною голови, та після падіння останнього він більше ударів не спричиняв, а навпаки, надав первинну медичну допомогу. Вказує, що суд не надав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_12 та не об`єктивно сприйняв показання потерпілого. Вважає, що результати слідчого експерименту не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку через свою недостовірність. Також судом не надано належної оцінки висновкам судово-медичної експертизи № 523 від 16.06.2015 року. Наголошує, що тяжке тілесне ушкодження ним було заподіяно внаслідок неумисних дій, так як він не бажав таких наслідків, а тому його дії слід кваліфікувати за ч.1 ст. 128 КК України. На думку апелянта, рішення суду про відмову в застосуванні амністії є безпідставним, адже він являється учасником бойових дій і має відповідне посвідчення, а отже, є суб`єктом, стосовно якого потрібно застосувати законодавство про амністію.

В своєму запереченні на апеляційну скаргу прокурор Чернігівської місцевої прокуратури ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.03.2018 року щодо нього - без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку прокурора, який просив змінити оскаржуваний вирок суду та звільнити обвинуваченого на підставі акту амністії, стягнувши з нього витрати на лікування потерпілого на користь бюджету області, позицію представника потерпілого, який заперечував проти апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого, а підтримав подану скаргу потерпілого, наполягав на постановленні нового вироку про необхідність посилення покарання обвинуваченому, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення встановлена на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими відповідно до ст. 94 КПК України.

Факт спричинення ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_11 тяжкого тілесного ушкодження внаслідок нанесення двох ударів ніким із учасників провадження не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про вчинення злочину з необережності є непереконливими.

Як правильно встановив суд, спочатку конфлікт виник між обвинуваченим та водієм маршрутного автобуса щодо вартості проїзду та в подальшому перейшов в конфлікт з даного питання з власником маршрутних перевезень, а саме потерпілим ОСОБА_11 , що свідчить про виникнення конфлікту на грунті раптово виниклих особистих неприязних відносин та жодним чином не вказує на необережність з боку обвинуваченого, оскільки ОСОБА_7 мав стійкий намір розвитку конфлікту спочатку зі свідком ОСОБА_13 в автобусі, а в подальшому з потерпілим як в автобусі, так і продовжив на зупинці, перейшовши зі словесного невдоволення в нанесення ударів ОСОБА_11 , що вказує на наявність прямого умислу щодо заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.

Більше того, як вірно встановив місцевий суд, з чим погоджується і колегія суддів, не свідчать про вчинення злочину з необережності показання свідка ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_11 , якими спростовуються показання обвинуваченого, щодо відсутності прямого умислу та утворення тяжких тілесних ушкоджень внаслідок падіння та удару потерпілого головою об асфальт. Дані показання узгоджуються між собою та підтверджуються висновками комісійної судово-медичної експертизи №182,

Всупереч твердженням обвинуваченого в апеляційній скарзі, показання потерпілого були перевірені під час слідчого експерименту від 06.07.2015 року за участю свідка ОСОБА_12 , який зафіксований на відео та був переглянутий в ході судового розгляду, а також підтверджуються протоколом слідчого експерименту від 10.07.2015 року за участю потерпілого ОСОБА_11 , який вказав на місце розташування учасників конфлікту та транспортних засобів, а також за допомогою макету продемонстрував механізм нанесення йому ударів. А те, що ОСОБА_7 стверджує про недостовірність та не інформативність проведеного слідчого експерименту, то це лише його позиція, спрямована на уникнення відповідальності. Враховуючи характер і розташування тілесних ушкоджень, кількість нанесених ударів та наслідки їх завдання, а також висновки комісійної судово-медичної експертизи № 182, згідно якої не виключається можливість утворення тілесних ушкоджень у потерпілого за обставин, на які вказує свідок ОСОБА_13 , а також можливість їх утворення у потерпілого внаслідок бокового удару рукою, стиснутою в кулак, та нанесення удару ногою, безпідставно наполягати на необережності з боку обвинуваченого.

Не заслуговує на увагу і твердження обвинуваченого про залишення поза увагою висновку судово-медичної експертизи №523 від 19.06.2015 року, адже суд прийшов до висновку про відсутність розбіжностей між висновком судово-медичної експертизи №523 та комісійної судово-медичної експертизи №182, вказавши, що такий висновок мав місце оскільки не були враховані висновки мультиспіральної комп`ютерної томографії №2948 від 14.07.2015 року.

Таким чином, суд правильно встановив наявність умислу обвинуваченого щодо заподіяння тілесних ушкоджень. ОСОБА_7 усвідомлював, що може заподіяти тяжку шкоду здоров`ю потерпілого і бажав або свідомо припускав її настання, а тому відсутні підстави стверджувати про вчинення ним злочину з необережності.

Доводи обвинуваченого про неправильну кваліфікацію судом першої інстанції його дій за ч.1 ст. 121 КК України, оскільки його дії слід кваліфікувати як перевищення меж необхідної оборони є безпідставними, які не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст. 121 КК України та належним чином мотивував своє рішення.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, в оскаржуваному вироку зазначив, про те, що відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує характер та ступінь суспільної небезпечності скоєного кримінального правопорушення, особу винного, який на час вчинення злочину був неповнолітнім, що є обставиною, яка пом`якшує покарання, врахував щире каяття обвинуваченого та його зізнавальні свідчення, відсутність обставин, які обтяжують покарання, позитивні характеристики за місцем проживання та військової служби, висновок досудової доповіді про низький рівень вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення, який на даний час є військовослужбовцем та проходить службу у зоні проведення антитерористичної операції, суд визнав вказані обставини такими, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому визнав можливим призначити покарання з урахуванням положень ст. 69 КК України. При цьому колегія суддів не вважає, що перебування в зоні проведення АТО і участь в ній може оцінюватись як втеча від слідства. Щодо часткового визнання вини, то це є частиною права обвинуваченого на захист, якого він не може бути позбавлений.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

На переконання судової колегії, саме таке покарання є необхідним, достатнім, справедливим для виправлення ОСОБА_7 , запобігання вчинення нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами, забезпечує співрозмірність діяння та кари, відповідає таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню апеляційна скарга потерпілого.

Що стосується вимоги апеляційної скарги потерпілого з приводу задоволення цивільного позову про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_7 матеріальної шкоди у розмірі 11639 грн. та моральної шкоди у розмірі 250 000 грн., то місцевим судом позов залишений без розгляду, що не позбавляє потерпілого ОСОБА_11 звернутися до суду в порядку цивільного судочинства.

Разом з тим заслуговують на увагу, доводи апеляційної скарги прокурора та обвинуваченого в частині незастосування судом Закону України «Про амністію у 2016 році», апеляційний суд вважає слушними, оскільки відповідно до ст.2 Закону України "Про амністію в 2016 році" звільняються від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також особи, визнані винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 КК України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та статті 9 цього Закону).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення № НОМЕР_2 , яка міститься в матеріалах справи (а.с.239) та довідкою про безпосередню участь особи в антитерористичній операції №796 від 16.03.2018 року (а.с.238), тобто він є суб`єктом Закону України «Про амністію в 2016 році» та підлягає звільненню від відбування призначеного покарання.

Крім того, ухвалюючи рішення про часткове задоволення цивільного позову прокурора, суд першої інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило цьому суду ухвалити законний, вмотивований та обґрунтований вирок, що відповідно до ч.1 ст.409 і ч.1 ст.412 КПК України є підставою для зміни судового рішення в цій частині.

Згідно п.1 і п.3 ст.1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я у розмірі фактичних витрат на лікування потерпілого від цього злочину, які зараховуються до відповідного бюджету, з якого фінансується лікувальний заклад (постанова КМУ від 16.07.1993 № 545).

Відповідно до довідки-розрахунку КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня» сума витрат на його стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_11 становить 9647,66 грн.

Приймаючи рішення про часткове стягнення вказаної суми з обвинуваченого, місцевий суд хоча і керувався Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння…, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 р., проте безпідставно виключив видатки на заробітну плату, нарахування на оплату праці, відрядження та ін.

У відповідності до вказаного нормативного документа, кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину, стягуються в розмірі фактичних витрат цього закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентарю та обладнання.

Вказані витрати, понесені закладом охорони здоров`я по факту знаходження та лікування в стаціонарі потерпілого повністю підтверджуються наявним розрахунком наданим комунальним лікувально-профілактичним закладом «Чернігівська обласна лікарня».

Колегія суддів апеляційного суду вважає помилковим висновок місцевого суду щодо безпідставності зарахування до суми на відшкодування витрат лікарні заробітної плати медичних працівників, оскільки вбачається неможливим організувати лікувальний процес без участі в ньому лікарів та іншого медичного персоналу, чия праця у відповідності до ст. 43 Конституції України повинна оплачуватись.

Відповідно до довідки-розрахунку КЛПЗ «Чернігівська обласна лікарня» сума витрат на його стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_11 становить 9647,66 грн., а тому на підставі ст.128 КПК України і ст. 1206 ЦК України вказана сума і підлягає стягненню із обвинуваченого ОСОБА_7 на користь Чернігівського обласного бюджету.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду першої інстанції також змінити і в частині вирішення цивільного позову прокурора, задовольнивши таким чином апеляційну скаргу прокурора.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.405, 407, 417, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити, апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково, апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 16 березня 2018 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про амністію в 2016 році" (№1810 -VIII від 22.12.2016 р.) звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь Чернігівського обласного бюджету витрати на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_11 на суму 9647 грн. 66 копійок.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3