АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/1110/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції № 617/1228/17
Категорія: ч.3 ст.15 ч.1 ст.185 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0000742 за апеляційною скаргою представника потерпілого ДП «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України» ОСОБА_8 на вирок Вовчанського районного суду Харківської області від 07 грудня 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вовчанська Харківської області, громадянина України, неодруженого, який має професійно-технічну освіту, працюючого трактористом ДП ДГ «Гонтарівка», відповідно до норм ст. 89 КК України раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 15 ч.1 ст.185 КК України, і призначено покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян що становить 1 700 грн.

Згідно вироку, 28 серпня 2017 року близько 18 год. 00 хв. ОСОБА_7 , який перебував на своєму робочому місці, а саме працював на тракторі МТЗ - 92 П «Амкадор», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що знаходиться на балансі ДП ДГ «Гонтарівка», біля лісопосадки, неподалік від с. Радянське Вовчанського району Харківської області, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливого мотиву, переконавшись, що його дії не будуть помічені сторонніми особами, шляхом вільного доступу, почав за допомогою шланги вчиняти крадіжку дизельного палива із баку вказаного трактору. Зливши з баку 20 літрів дизельного палива, ОСОБА_7 почав зливати ще 10 літрів дизельного палива, чим намагався скоїти крадіжку дизельного палива, загальною ємністю 30 літрів, що належать ДП ДГ «Гонтарівка», чим намагався спричинити матеріальну шкоду ДП ДГ «Гонтарівка», згідно з висновком судово-товарознавчої експертизи № 200 від 30 серпня 2017 року на загальну суму 564 грн. 90 коп. З причин, що не залежали від його волі, не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця у зв`язку з тим, що був затриманий директором ДП ДГ «Гонтарівка» ОСОБА_8 на місці вчинення кримінального правопорушення, біля лісопосадки, неподалік від с. Радькове Вовчанського району Харківської області.

В апеляційній скарзі представник потерпілого ОСОБА_8 , не оспорюючи висновки суду щодо фактичних обставин злочину, що викладені у вироку, та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок районного суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити покарання ОСОБА_7 за ч.3 ст. 15 ч.1 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 роки із застосуванням положень ст. 75 КК України. Своє апеляційне прохання апелянт обґрунтовує тим, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості злочину та даним про особу обвинуваченого, оскільки, на його думку, суд призначаючи обвинуваченому покарання у виді штрафу, жодним чином не врахував, що таке покарання не відповідає досягненню цілей та завдань покарання згідно ст. ст. 50, 65 КК України. Крім того, апелянт вказує, що суд, не в достатній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, який характеризується за місцем роботи негативно. Отже, на підставі викладеного, апелянт просить врахувати всі зазначені обставини і ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, та на підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, а також пояснення обвинуваченого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України. Сторони не заперечували проти такого розгляду, їм було з достатньою повнотою роз`яснено суть та наслідки розгляду кримінального провадження у скороченому порядку, тому суд обґрунтовано визнав недоцільним дослідження інших доказів, крім показань обвинуваченого та дослідження даних про його особу.

Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення злочину, що викладені у вироку, та кваліфікація дій обвинуваченого за ч.3 ст. 15 ч.1 ст. 185 КК України у апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, ці обставини у апеляційному порядку не перевіряються.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України та роз`яснень, наведених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання, призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Колегія суддів не може погодитись зі слушністю апеляційних доводів представника потерпілого ОСОБА_8 , про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та даним про особу обвинуваченого ОСОБА_7 ..

Як вбачається зі змісту оскаржуваного вироку, суд першої інстанції призначив ОСОБА_7 покарання за вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.15 ч.1 ст. 185 КК України, у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян що становить 1 700 грн. Таке покарання суд першої інстанції мотивував ступенем тяжкості вчиненого ним злочину, даними про особу обвинуваченого, який щиро розкаявся та наявністю у нього постійного джерела доходу.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений повідомив про те, що він зробив належні висновки для себе, щодо неприпустимості будь яких злочинних дій в майбутньому, його бажання виправитись, працює офіційно. За час, що минув з моменту вчинення злочину обвинувачений не притягувався до адміністративної або кримінальної відповідальності, що об`єктивно свідчить про щирість його каяття та наміру виправитися.

Вищезазначені об`єктивні дані, що стали підставою для обрання судом першої інстанції покарання у виді штрафу, серед інших альтернативних видів покарання, передбачених санкцією ч.1 ст. 185 КК України, апелянтом спростовані не були.

Стосовно можливості та наявності повноважень суду щодо обрання того чи іншого виду покарання, в тому числі і в межах санкції закону про кримінальну відповідальність, колегія суддів, на підставі ст.458 КПК України, керується висновками Верховного Суду України, зазначеними у постанові № 5-48к-13 від 23 січня 2014 року, які в силу зазначеної норми кримінального процесуального закону є обов`язковими.

Зокрема в ній Верховним Судом України сформульовано висновок щодо реалізації в судовій практиці поняття судової дискреції (судового розсуду), яке у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (його права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судової дискреції (судового розсуду) при призначенні покарання виступають: кримінально-правові відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який в своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

За таких обставин, зі змісту апеляційної скарги представника потерпілого, вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законодавством вимог, що стосуються конкретної винної особи і пов`язані із суддівським розсудом дискреційними повноваженнями.

Отже, на думку колегії суддів, вирок в частині обрання судом виду та міри покарання, а саме штрафу є вмотивованим та обґрунтованим, оскільки у суду першої інстанції, з урахуванням даних про щире каяття обвинуваченого, визнання вини, сприяння своїми показаннями встановленню об`єктивному встановленню фактичних обставин злочину,бажання виправитися та усвідомлення ним невідворотності покарання у випадку вчинення нового злочину не було об`єктивних підстав призначати більш суворе покарання у виді обмеження чи позбавлення волі.

За таких обставин доводи апеляційної скарги представника потерпілого про невиправдану м`якість призначеного остаточного покарання обвинуваченому - є безпідставними. З огляду на викладене, у суду першої інстанції були законні підстави для обрання такого виду і міри покарання як штраф в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян що становить 1 700 грн. Такий вид і міра покарання, на думку колегії суддів, будуть достатніми для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

При цьому належить врахувати те, що при апеляційному перегляді кримінального провадження стороною обвинувачення не оспорювався той факт, що обвинувачений ОСОБА_7 щиро розкаявся у скоєному злочині та визнав свою вину, сприяв розкриттю злочину, що фактично підтверджується сукупністю висновків суду наведених у вироку щодо доцільності призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу.

Крім того суд першої інстанції у відповідності до положень ст. 53 КК України дослідив матеріальний стан обвинуваченого, а саме те, що він працює та має змогу сплатити штраф, про що слушно зазначено у мотивувальній частині оскаржуваного вироку.

Що стосується тверджень апелянта, про неналежне врахування судом першої інстанції негативної характеристики обвинуваченого ОСОБА_7 з місця роботи, то цей факт, на думку колегії суддів, сам по собі не може бути підставою для призначення обвинуваченому більш суворого покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, оскільки таке покарання не буде відповідати положенням ст.ст. 50, 65 КК України.

З огляду на викладене, колегією суддів під час апеляційного розгляду не встановлено підстав, які свідчать на користь апеляційних доводів представника потерпілого ОСОБА_8 , щодо необхідності скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, що унеможливлює задоволення його апеляційних вимог.

Крім того, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого вироку, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника потерпілого ДП «Дослідне господарство «Гонтарівка» Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України» ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Вовчанського районного суду Харківської області від 07 грудня 2017 року, ухвалений стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

________________ ______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4