УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 липня 2018 року

м. Київ
справа № 658/1533/17
провадження № 51-5743ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 20 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 06 лютого 2018 року в межах кримінального провадження № 0002672 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Каховка, Херсонської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК.
Суть питання
За вироком Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 20 жовтня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 286 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього обов`язки передбачені ст. 76 КК.
Постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 2 935,19 грн, моральної шкоди 35 000 грн.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 28 листопада 2016 року приблизно о 09:30, керуючи автомобілем марки «DAEWOO» моделі «Nexia» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) рухаючись по вул. Мелітопільській в м. Каховка Херсонської області, біля будівлі АТП, порушив вимоги пунктів 2.3 (б), 12.4 та 18.4 Правил дорожнього руху, не врахував дорожньої обстановки і допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , яка перетинала проїзну частину дороги в межах пішохідного переходу. В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_5 отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, які потягли за собою тривалий розлад здоров`я.
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 06 лютого 2018 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного йому додаткового покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, а також на неправильне, на його думку, вирішення судом цивільного позову, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення, призначити йому додаткове покарання на строк не більше 1 року та відмовити в задоволенні цивільного позову ОСОБА_5 про стягнення з нього на її користь матеріальної і моральної шкоди.
На обґрунтування своїх вимог засуджений указує на те, що призначене йому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки є занадто суворим, для його виправлення буде достатнім строк такого додаткового покарання не більше ніж 1 рік. Також засуджений зазначає, що цивільним позивачем ОСОБА_5 не сплачений судовий збір за подання цивільного позову щодо відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються лише позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення, однак, вказана норма Закону, на думку ОСОБА_4 , не звільняє позивача від сплати судового збору у разі пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні щодо відшкодування моральної шкоди. Крім того, засуджений вказує, що позивач ОСОБА_5 не надала жодного доказу на обґрунтування моральних страждань та відповідного грошового еквівалента, а заподіяння їй злочином матеріальної та моральної шкоди, на думку засудженого, є лише підставою для подання позову, а не доказом розміру спричиненої шкоди. При цьому засуджений звертає увагу касаційного суду на те, що суд не є спеціалістом в галузі медицини та не може визначити ступінь психічної (моральної) шкоди, якої зазнала особа внаслідок вчинення злочину. Також ОСОБА_4 зазначає про те, що ОСОБА_5 всупереч вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не зверталась до страхової компанії із заявою про відшкодування їй завданої матеріальної шкоди в межах ліміту, встановленого страховим полісом.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Доведеності винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, кримінально-правової оцінки його дій за ч. 1 ст. 286 КК та законність призначення основного покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК, відповідно до вимог ст. 433 КПК Верховний Суд не перевіряв, оскільки законність та обґрунтованість судових рішень у цій частині засудженим не оскаржуються.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Санкція ч. 1 ст. 286 КК, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і є правом суду.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 основного покарання і вирішені питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами врахував: характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу засудженого, котрий визнав свою вину, щиро розкаявся, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, вперше притягується до кримінальної відповідальності. При цьому суд відніс щире каяття ОСОБА_4 , визнання ним своєї вини та притягнення до кримінальної відповідальності вперше до обставин, що пом`якшують покарання, та не встановив обставин, що його обтяжують.
З урахуванням наведеного суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов правильного висновку про необхідність призначення засудженому окрім основного покарання ще й додаткового, розмір якого суд визначив в межах санкції статті, за якою засуджено ОСОБА_4 . Своє рішення місцевий суд належним чином мотивував.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником засудженого ОСОБА_4 адвокатом ОСОБА_6 у апеляційній скарзі щодо можливості виправлення засудженого без призначення додаткового покарання, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог в цій частині, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
Зокрема апеляційний суд, встановивши, що робота ОСОБА_4 будь-яким чином не пов`язана з керуванням транспортними засобами, оскільки стороною захисту не надано жодних доказів на підтвердження цього, а навпаки в матеріалах провадження наявні відомості про те, що ОСОБА_4 не працює,правильно відзначив, що характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину, конкретна обстановка його скоєння, а саме здійснення наїзду на потерпілу у світлу пору доби на пішохідному переході, порушення водієм одночасно декількох положень Правил дорожнього руху, свідчить про неможливість виправлення обвинуваченого без застосування до нього додаткового виду покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.
З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині призначення засудженому додаткового покарання і визначення його розміру є правильним, а саме покарання відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому підстав вважати таке покарання явно несправедливим унаслідок суворості Верховний Суд не вбачає.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 129, абз. 7 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому, про що у вироку зазначаються відповідні підстави.
З долученої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду вбачається, що розмір заподіяної ОСОБА_4 матеріальної шкоди в сумі 2 935,19 грн, яку складають витрати ОСОБА_5 на лікування і яка підлягає відшкодуванню на користь потерпілої, підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження і перевіреними судом доказами, а саме оригіналами чеків на придбання ліків та випискою з медичної карти стаціонарного хворого про призначення лікування.
За таких обставин, а також, враховуючи, що ОСОБА_4 в судовому засіданні не заперечував проти стягнення з нього матеріальної шкоди в повному обсязі, суд обґрунтовано стягнув із засудженого витрати, пов`язані із лікуванням потерпілої в сумі 2935,19 грн.
Відповідно до ст. 23 ЦК розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
При цьому, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Таким чином, указана норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.
Як убачається з долучених до касаційної скарги копій судових рішень, потерпілою ОСОБА_5 заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_4 на її користь 90 000 грн у рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Розглядаючи вимоги цивільного позову в цій частині, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність будь-яких сумнівів у наявності моральних страждань потерпілої, оскільки внаслідок спричинення ОСОБА_5 тілесних ушкоджень вона зазнала фізичного болю, була вимушена тривалий час лікуватися і витрачати додаткові зусилля для відновлення звичайного стану життя. При цьому, місцевий суд правильно зауважив на тому, що не може залишитися поза увагою й поведінка ОСОБА_4 , який не зважаючи на похилий вік потерпілої, жодним чином, з моменту скоєння злочину до закінчення судового розгляду в суді першої інстанції не прийняв ніяких заходів щодо відшкодування заподіяного збитку та компенсації моральних страждань.
Разом з тим, виходячи із принципів розумності та справедливості місцевий суд дійшов правильного висновку, що заявлена потерпілою сума моральної шкоди є завищеною і обґрунтовано зменшив її до 35 000 грн.
З огляду на викладене висновок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру та обсягу моральних страждань потерпілої, встановлених судом при дослідженні всіх обставин справи. З вказаним висновком погодився апеляційний суд, правильним його вважає й Верховний Суд.
Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Доводи засудженого ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_5 всупереч вимогам Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не зверталась до страхової компанії із завою про відшкодування їй завданої матеріальної шкоди в межах ліміту встановленому страховим полісом, Верховний Суд вважає безпідставними, оскільки право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Така позиція ґрунтується на правових висновках Верховного Суду України, викладених у справах № 6-2808цс15 та № 6-954цс16, а також Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладених, зокрема, у справах № 750/9590/16-ц, № 274/882/15-ц, № 501/1793/14-ц та № 405/8517/15-ц.
Положеннями ст. 88 ЦПК, в редакції, яка діяла на момент вчинення злочину, визначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Верховний Суд відхиляє посилання засудженого на те, що цивільним позивачем ОСОБА_5 не сплачений судовий збір за подання цивільного позову в частині відшкодування завданої моральної шкоди, як на підставу для скасування постановлених щодо нього судових рішень, оскільки це не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні ст. 412 КПК, адже сама по собі несплата позивачем судового збору за подання позову про стягнення моральної шкоди не свідчить про незаконність вироку в частині вирішення цивільного позову. У такому разі при постановлені вироку суду належало стягнути судовий збір з цивільного відповідача не на користь позивача, а безпосередньо на користь держави (що відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній у справі № 182/2766/16-к).
Однак, хоча суд першої інстанції не прийняв указаного рішення, суд касаційної інстанції не може в силу положень ст. 437 КПК змінити вирок у частині розподілу судових витрат шляхом покладення їх на цивільного відповідача, оскільки це призвело б до погіршення становища засудженого, тоді як прокурор, потерпілий або його представник не подали касаційних скарг з цього приводу.
Зі змісту касаційної скарги та долученої до неї копії ухвали апеляційного суду вбачається, що, захисник засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_6 не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав апеляційну скаргу, в якій наводив доводи щодо на невідповідність призначеного засудженому додаткового покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, а також щодо неправильного вирішення цивільного позову, які за змістом та суттю є аналогічні доводам, викладеним засудженим у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником у згаданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність постановлених у кримінальному провадженні судових рішень, вмотивованість висновків як суду першої так і апеляційної інстанцій, викладених у їх рішеннях, засуджений у касаційній скарзі не навів.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 20 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 06 лютого 2018 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3