Провадження № 1-в/127/774/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 листопада 2018 року місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участі секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,

за участю прокурора: ОСОБА_3 ,

засудженого: ОСОБА_4 ,

захисника: ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким за вироком Київського міського суду від 17.02.1999, суд, -
ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно-дострокове звільнення від покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким за вироком Київського міського суду від 17.02.1999.

Клопотання мотивоване тим, що ОСОБА_4 на даний час відбув 20 рік ув`язнення і вважає, що прогрес у напрямку його виправлення, який він зробив, та зміни, яких він зазнав, призводять до невиправданості його подальшого ув`язнення.

Крім того, у своєму клопотанні ОСОБА_4 звертає увагу суду на те, що відповідно до практики ЄСПЛ вбачається, що якщо для продовження довічного ув`язнення особи більше немає обґрунтованих пенологічних підстав то її подальше тримання в установі виконання покарань суперечитиме ст. 3 Конвенцій та ст. 28 Конституції України.

Положення ст. 3 Конвенції знайшли своє відображення в рішеннях ЄСПЛ, які стосуються забезпечення прав довічно ув`язнених осіб. У контексті довічного позбавлення волі ст. 3 Конвенції повинна тлумачитись як така, що вимагає зменшуваності покарання в розумінні перегляду, який дозволяє національній владі вирішити питання про те, чи наявні суттєві зміни довічно ув`язненого і що в ході покарання був зроблений такий прогрес у виправленні, що тривале тримання в ізоляції не може бути виправдане пенологічними підставами (п. 119, справа «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013). В цьому ж рішенні (п. 122) ЄСПЛ зауважив, що кожна особа, довічно позбавлена волі, має право знати, за яких умов може бути переглянутий строк її покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутись. Більше того, згідно з правовою позицією ЄСПЛ довічно ув`язнений має знати чіткі критерії для такого перегляду (п. 137, справа «Трабельсі проти Бельгії» від 04.09.2014).

Також з вказаного клопотання вбачається, що чинна в Україні норма (ч. 2 ст. 87 КК України) про можливість застосування до нього помилування після відбуття 20 років покарання не відповідає вимогам ст. 3 Конвенції. Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що помилування не відповідає вимогам ст. 3 Конвенції. Національне законодавство цієї країни не вимагало від президента оцінювати, чи були обґрунтовані пенологічні підстави для продовження довічного ув`язнення, а також не вимагало надавати мотивацію у разі відмови у помилуванні (п. 57, справа «Лаезло Магіяр проти Угорщини» від 20.05.2014). Через зазначені причини президентське помилування не дотримувалось тієї вимоги, яка витікає зі ст. 3 Конвенції: довічно засуджений має знати, що саме він має зробити для того, аби була розглянута можливість його звільнення (п. 58 зазначеного рішення).

Крім того, ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що існування можливості звільнення з мотивів «милості» не є достатнім для застосування вимог ст. 3 Конвенції (п. 127, справа «Вінтера та інші проти Сполученого Королівства» від 09.07.2013, п. 43, справа «Ханчінсон проти Сполученого Королівства» від 17.01.2017, п. 100, справа «Мюррей проти Нідерландів» від 26.04.2016), оскільки звільнення на підставі «милості» не є реалістичною перспективою звільнення від довічного покарання в розумінні Суду.

Для задоволення вимог ст. 3 Конвенції довічне покарання має бути зменшуваним (п. 98, справа «Кафкаріс проти Кіпру» від 12.02.2008). Щоб встановити, чи було таке покарання зменшуваним, має існувати перспектива звільнення від довічного ув`язнення, яка має бути не тільки де юре, а й де факто реалістичною (п. 196, справа «Окалан проти Туреччини» від 18.03.2014).

Окрім вказаного, засуджений ОСОБА_4 звертає увагу суду, що згідно з п. 9, 12 Резолюції Комітету Міністрів Ради Європи від 17.02.1976 перегляд довічного позбавлення волі має відбуватись після відбуття особою 8-14 років позбавлення волі та повторюватись через регулярні проміжки часу.

У зв`язку з цим засуджений ОСОБА_4 вважає, що відповідно до ст. 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтування неможливості виконання міжнародного договору.

Прокурор ОСОБА_3 вважає, що підстави для задоволення клопотання відсутні, оскільки ОСОБА_4 засуджений до довічного позбавлення волі, яке не є строковим покаранням. Чинне законодавство України не передбачає можливість умовно-дострокового звільнення чи заміну невідбутої частини покарання для осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Натомість такі особи можуть звернутись з клопотанням про помилування.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у клопотанні, або в порядку ч. 5 ст. 80 КК України вирішити питання про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі.

Засуджений ОСОБА_4 у судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених у клопотанні.

Суд вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання та особову справу засудженого ОСОБА_4 приходить до наступного висновку.

Відповідно до п. 2, п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким; Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

На даний час ОСОБА_4 утримується та відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області в УВП № 1 у Вінницькій області.

З матеріалів особової справи вбачається, що ОСОБА_4 засуджений вироком Київського міського суду від 17.02.1999 за п. «г», п. «е» ст. 93 КК України до смертної кари розстрілу, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві особистої власності. Ухвалою Верховного Суду України від 24.06.1999 вирок судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 17.02.1999 відносно ОСОБА_4 залишено без змін. Ухвалою судової колегії в кримінальних справах Київського міського суду від 22.08.2000 ОСОБА_4 замінено смертну кару на довічне позбавлення волі.

Відповідно до ст. 81 та ст. 82 КК України передбачено можливість умовно-дострокового звільнення засудженого від відбування покарання та заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно. Разом з тим, дані правові норми містять посилання на строковий критерій визначення підстав для їх застосування, зокрема: умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 3 ст. 81 КК України) та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання (п. 3 ч. 4 ст. 82 КК України).

Верховним Судом України у постанові від 12.09.2011 (справа № 5-16кс11) зроблено правовий висновок, відповідно до якого кількісні критерії ст. 68 КК України не застосовуються до статей (частин статей) Особливої частини КК України, санкції яких передбачають покарання у виді довічного позбавлення волі, оскільки таке покарання не має строкового виміру. Разом з тим, для застосування положень ст. 81 та ст. 82 КК України необхідно, щоб засуджена особа відбула відповідно не менше трьох чвертей та двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин. Тобто положення даних правових норм вимагають наявності строкового характеру призначеного особі покарання, від тривалості якого й здійснюється розрахунок строку фактично відбутого покарання, що і надає засудженій особі право на звернення з клопотанням про їх застосування.

Разом з тим, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачено механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 87 КК України помилування здійснюється Президентом України стосовно індивідуально визначеної особи. Актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Зі змісту ч. 7 ст. 151 КВК України випливає, що засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше двадцяти років призначеного покарання.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Посилання захисника ОСОБА_5 на ч. 5 ст. 80 КК України як підставу для звільнення ОСОБА_4 від відбуття покарання або заміну на позбавлення волі, суд не приймає до уваги, оскільки вказана стаття застосовуються до осіб відносно яких з дня набрання чинності обвинувальний вирок не було виконано. З матеріалів особової справи вбачається, що вирок Київського міського суду від 17.02.1999 відносно ОСОБА_4 набув законної сили та почав виконуватись з моменту набрання ними чинності, а тому підстав для застосування ч. 5 ст. 80 КК України відносно останнього, суд не вбачає.

З урахування вказаного, суд приходить до висновку, що у клопотанні засудженого ОСОБА_4 про умовно дострокове звільнення його від відбування покарання за вироком Київського міського суду від 17.02.1999,слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 81, ст. 82, ст. 80 КК України, ст. ст. 369-372, 537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про умовно дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким за вироком Київського міського суду від 17.02.1999 - відмовити.
Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення йому копії судового рішення.

Суддя: