Справа № 352/150/18
Провадження № 11-кп/779/172/2018
Категорія ч.2 ст. 186 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2018 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря с/з ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Івано-Франківську матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою (далі АС) прокурора Тисменицької місцевої прокуратури ОСОБА_10 , на вирок Тисменицького районного суду від 28 березня 2018 року по кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК),-

в с т а н о в и л а:

Вказаним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Москва Російської Федерації, без постійного місця проживання, без реєстрації місця проживання, з базовою загальною середньою освітою, непрацюючий, неодружений, громадянин України, раніше неодноразово судимий, останній раз: 17.01.2018 р. Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області за ч.1 ст.121 КК на п`ять років позбавлення волі,

визнаний винуватим та засуджений у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим, призначеним за вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2018 року, призначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді п`яти років позбавлення волі, зарахувавши покарання, частково відбуте за попереднім вироком, починаючи з 27 листопада 2017 року.

Долю речових доказів вирішено у відповідності до положень ст.100 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). За вироком суду ОСОБА_8 повторно вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж) .

Так, 12 липня 2017 року близько 16 год. обвинувачений прийшов до господарства Пронюків, що знаходиться по АДРЕСА_1 , щоб поспілкуватися з господарем, який є священнослужителем. На території господарства обвинувачений зустрів дружину власника ОСОБА_11 , поспілкувавшись з якою, направився до виходу в сторону хвіртки, а ОСОБА_11 зайшла у житловий будинок. Проходячи повз криницю, обвинувачений побачив велосипед марки «Ардіс», який належав потерпілій ОСОБА_12 , яким незаконно заволодів та, сівши на який, розпочав рух з подвір`я. У цей момент з будинку вийшла ОСОБА_11 і, побачивши, як обвинувачений втікає на велосипеді її дочки, почала наздоганяти його, просячи повернути викрадений велосипед. Обвинувачений, усвідомлюючи, що його неправомірні дії виявлені ОСОБА_11 , нецензурно виражаючись на її адресу, продовжив реалізацію свого злочинного умислу на викрадення чужого майна, яке переросло у відкрите, та, прискоривши свій рух на велосипеді, втік з місця злочину. У подальшому обвинувачений реалізував викрадений велосипед у м. Івано-Франківську ОСОБА_13 . Своїми злочинними діями обвинувачений спричинив потерпілій ОСОБА_12 майнову шкоду на суму 1600 грн.

У своїй АС прокурор Тисменицької місцевої прокуратури ОСОБА_10 , вказує, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.186 КК 4 роки 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання, призначеного за даним вироком та покарання за вироком Дрогобицького районного суду від 17.01.2018 року, остаточне покарання призначити у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі.

В запереченні на апеляційну скаргу обвинувачений ОСОБА_8 вважає апеляційну скаргу безпідставною і необґрунтованою. Просить її залишити без задоволення, а вирок Тисменицького районного суду від 28 березня 2018 року без змін.

Заслухавши доповідь судді ОСОБА_3 , пояснення прокурора ОСОБА_7 , яка підтримала подану прокурором АС, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, та призначити обвинуваченому більш суворе покарання; пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , які заперечили проти доводів АС прокурора, просять вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи і мотиви АС, колегія суддів приходить до висновку, що АС прокурора підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах АС. Відповідно до ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Таких вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції в повній мірі не дотримався.

Як вбачається із вироку Тисменицького районного суду від 28 березня 2018 року, ОСОБА_8 , в порядку ч.3 ст.349 КПК, правильно зрозумів зміст обставин справи, і у зв`язку із повним визнанням вини, вважав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів, зібраних на досудовому слідстві, і що в подальшому він не матиме права оскаржити фактичні обставини справи в апеляційному порядку. Інші учасники судового розгляду проти цього не заперечили. Колегія суддів не вбачає порушень проведення судом судового розгляду в порядку ч.3 ст.349 КПК, а тому фактичні обставини справи, які ніким з учасників процесу не оспорюються, апеляційним судом не перевірялися.

У відповідності до положень ст.65 КК, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 цього ж Кодексу, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Як зазначено у вироку, обставинами, що пом`якшують ОСОБА_8 покарання, суд визнав його щире каяття. Обставин, які обтяжують обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, судом першої інстанції та апеляційною інстанцією не встановлено.

Покликання прокурора на незаконність вироку щодо ОСОБА_8 в частині невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то вони є слушними. У п.п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року зі змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК, стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У п.3 вказаної Постанови, зазначено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину та обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). У п. 8 вказаної вище Постанови зазначено, що у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання. У відповідності до п. 21 зазначеної Постанови, при вирішенні питання про те, який із передбачених ст. 70 КК принципів необхідно застосувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен врахувати, крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна) тощо. Призначаючи покарання ОСОБА_8 за ч.2 ст. 186 КК, Тисменицьким районним судом, не було враховано в повній мірі ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а також те, що обвинувачений раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення тяжких злочинів і йому було призначено реальне покарання у виді позбавлення волі. Крім цього, суд не врахував, що він ніде не працює, постійного джерела доходів не має, без постійного місця реєстрації та проживання, характеризується негативно, злочини вчинено з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення.

На думку колегії суддів, характеристика обвинуваченого ОСОБА_8 та обставини вчинення ним злочину свідчать про його злочинну спрямованість, а тому призначення йому мінімального строку покарання, встановленої в санкції ч.2 ст. 186 КК, є несправедливим та таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і даних про його особу. Крім цього, колегія суддів вважає, що таке остаточне покарання, призначене ОСОБА_8 у виді 5 років позбавлення волі, є явно несправедливим, оскільки не відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним правопорушення та його особі через м`якість. Відповідно до положень п.3 ч.1 ст.407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок, зокрема, з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що передбачено п.4 ч.1 ст.409 цього ж Кодексу, а також з підстав невідповідності призначеного обвинуваченому покарання через його м`якість. З наведених вище обставин, вирок суду щодо ОСОБА_8 , слід скасувати з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , апеляційний суд враховує тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, який відповідно до положень ст.12 цього ж Кодексу є тяжким злочином, а тому вид і строк покарання повинні призначатися в межах санкцій за вказаний злочин.

Поряд з вищенаведеним, колегія суддів враховує обставини, які пом`якшують ОСОБА_8 , покарання та дані про його особу, зокрема: щире каяття, визнання ним своєї вини, думку потерпілої, яка не має до нього матеріальних претензій, оскільки викрадене майно повернуто їй, а також те, що він неодноразово судимий, за місцем проживання характеризується негативно, щиро покаявся у вчиненому. За таких обставин і даних про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає за можливе призначити ОСОБА_8 строк позбавлення волі за ч. 2 ст. 186 КК, встановлений санкцією за даний злочин. Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, прийшла до переконання, що таке покарання, буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів та досягне мети кримінального провадження, і буде справедливим для особи обвинуваченого. Відповідно до положень ст. 420 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

З урахуванням вищевикладеного, АС прокурора підлягає до часткового задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 412, 413, 414, 420 КПК колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Тисменицької місцевої прокуратури ОСОБА_10 , задовольнити частково.

Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2018 року щодо ОСОБА_8 скасувати за м`якістю призначеного йому покарання та постановити новий вирок в цій частині.

Визнати ОСОБА_8 винуватим за ч.2 ст. 186 КК, і призначити йому покарання 4 (чотири) роки 6 місяців позбавлення волі. На підставі ч.4 ст.70 КК за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарання, призначеного за даним вироком та покарання за вироком Дрогобицького міськрайонного суду від 17.01.2018 року, остаточне покарання визначити у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

В решті вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 28 березня 2018 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим в той же термін з часу вручення йому копії вироку.

Копію вироку негайно, після його проголошення, вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий ОСОБА_3

Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5