Справа №201/1142/18
Провадження № 1-кс/201/1920/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2018 року Жовтневий районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1 , з секретарем судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши за участю скаржника та прокурора в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпрі скаргу ОСОБА_3 на постанову про закриття кримінального провадження, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська зі скаргою в порядку ст. 303 КПК України, в якій просить скасувати постанову слідчого першого слідчого відділу СУ прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 про закриття кримінального провадження № 0001190 від 25 вересня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України, а також постанову прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 від 21 листопада 2017 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0001190 від 25 вересня 2017 року; також просив дати розпорядження прокурору в порядку ст. 56 КПК України про доступ до матеріалів кримінального провадження для ознайомлення і зняття копій.
В обґрунтування скарги зазначив, що досудове розслідування у кримінальному провадженню № 0001190 від 25 вересня 2017 року було проведено неповно, постанова про закриття кримінального провадження була винесена без проведення необхідних на його думку слідчих (розшукових) та процесуальних дій, у зв`язку з чим, є передчасною та підлягає скасуванню.

У судовому засіданні заявник в режимі відеоконференції скаргу підтримав, наполягав на її задоволенні з підстав у ній викладених.

Прокурор ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечував проти задоволення скарги, посилаючись на те, що оскаржувані ОСОБА_3 постанови винесені законно з дотриманням діючих норм кримінального процесуального законодавства.

Вислухавши заявника і представника прокуратури Дніпропетровської області, дослідивши матеріали скарги та матеріали кримінального провадження № 0001190 від 25 вересня 2017 року, суд приходить до наступного.

Завданнями кримінального провадження, відповідно до ст.2 КПК України, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

На підставі ч.2 ст.9 КПК України керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Згідно із ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених випадках, - на потерпілого.

Статтею 93 КПК України встановлено, що сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.94 чинного кримінального процесуального закону України слідчий за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, в провадженні слідчого першого слідчого відділу СУ прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 перебувало кримінальне провадження № 0001190 від 25 вересня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.
В даному кримінальному провадженні прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих регіональної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_5 21 листопада 2017 року винесена постанова про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим.
За результатами проведення досудового розслідування слідчий першого слідчого відділу СУ прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_4 30 листопада 2017 рокуприйняв рішення про закриття кримінального провадження № 0001190 від 25 вересня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України щодо можливого зловживання службовим становищем суддями апеляційного суду Дніпропетровської області та прокурором відділу прокуратури області під час розгляду апеляційних скарг на вирок Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2013 року, у зв`язку з відсутністю в діях останніх складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 364 КК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлено відсутність події кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог п.2 ч.5 ст.110 КПК України постанова слідчого повинна бути вмотивованою та містити відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення КПК України.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, суд приходить до висновку, що органом досудового розслідування було дотримано вимог ст. ст. 9, 91, 110 КПК України, зокрема слідчим з`ясовані всі обставини, що мають значення для повного розслідування кримінального провадження. На виконання вимог ч.2 ст.9 КПК України слідчим всебічно, повно досліджено обставини кримінального провадження, та відповідно до вимог п.2 ч.5 ст.110 КПК України постанова слідчого є вмотивованою та містить відомості про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення КПК України.

Отже, судом встановлено та підтверджено відповідними доказами, що слідчим були вжиті всі необхідні процесуальні дії для всебічного повного і об`єктивного дослідження обставин у даному кримінальному провадженні, тому оцінюючи критично, у сукупності з іншими доказами у справі доводи скаржника про безпідставність закриття провадження, суд приходить до висновку про їх необґрунтованість, оскільки посилання скаржника носять загальний, неконкретний та оціночний характер, доказів того, що слідчим не досліджено фактичних обставин справи скаржником не надано, а судом не встановлено, доводи скаржника не дають підстав для скасування постанови про закриття кримінального провадження та відновлення досудового слідства, а зводяться до переоцінки скаржником доказів у вказаному кримінальному провадженні.

Аналізуючи вимоги скарги та наведені у ній обгрунтування, суд приходить до висновку про те, що скаржник шляхом звернення з заявами про злочин від 10.08.2017 року (вих. № 5550, 5551) намагається у позапроцесуальний спосіб вплинути на судове рішення винесене суддями апеляційного суду ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 щодо нього, за участю прокурора ОСОБА_10 (ухвалу від 01.11.2016 року).

Європейській Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях, в тому числі щодо України, констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. п.46 рішення у справі «Устименко проти України», п.п.51,52 рішення у справі «Рябих проти Росії», п.31 рішення у справі «Марушин проти Росії», п.61 рішення у справі «Брумареску проти Румунії»).

У справах щодо України Європейський Суд неодноразово відзначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках необхідності при обставинах істотного і непереборного характеру (справи: Салов проти України, п.93, Проценко проти України, п.26, Кравченко проти Росії, п.45). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (рішення у справі Сутяжник проти Росії, п.38).

Тому звернення скаржника з заявами про нібито вчинення на його думку суддями та прокурором злочинів з метою домогтися скасування винесенного проти нього рішення (ухвали, вироку тощо), є фактично порушенням принципу правової визначеності, що передбачає дотримання принципу res judicata принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна із сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.

Крім того, при вирішенні даної справи по суті, суд враховує, що при розгляді заяв і звернень щодо суддів про вчинення кримінального правопорушення органам національної поліції України та прокуратури при вирішенні питання про наявність в діях судді ознак складу злочину слід брати до уваги і роз`яснення, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», якою визначено, що відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Згідно з вимогами чинного законодавства, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися поза межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських судів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб, повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

У пункті 25 Київських рекомендацій ОБСЄ щодо незалежності судової системи в країнах Східної Європи, Південного Кавказу та у Середній Азії (від 23-25 червня 2010 року) зазначено, що процедура притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності повинна стосуватися підтверджених випадків порушення правил професійної поведінки, які є значними, неприпустимими та, окрім цього, ганьблять репутацію суддівства. Дисциплінарна відповідальність суддів не може бути наслідком змісту їхніх рішень або вироків, включаючи відмінності в юридичному тлумаченні між судами; наслідком прикладів суддівських помилок чи критики суддів.

Крім того, матеріалами кримінального провадження № 0001190не містять достатніх даних на підтвердження доводів заявника щодо незаконності винесення постанови про відмову визнанні його потерпілим у зазначеному кримінальному провадженні, оскільки належних та достатніх доказів спричинення заявнику шкоди сторонами суду не надано, а судом не встановлено.

Щодо вимог заявника про надання розпорядження прокурору в порядку ст.56 КПК України про доступ до матеріалів кримінального провадження для ознайомлення і зняття копій, такі вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки стаття 56 КПК передбачає права потерпілого, яким не є ОСОБА_3 , крім того до повноважень слідчого судді не входить надання розпоряджень прокурору.

Відповідно до ч.2 ст.307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність та необгрунтованність скарги у повному обсязі, тому у її задоволенні слід відмовити.
Керуючись ст.ст. 303 307 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
В задоволенні скарги відмовити у повному обсязі.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду протягом 10 днів з моменту отримання повного тексту.

Головуючий: слідчий суддя ОСОБА_1