Дата документу Справа № 317/573/18
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 317/573/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/778/1097/18 Доповідач в 2 інст. - ОСОБА_2
Категорія: ст. 81 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 22 березня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення,

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів справи, 28 лютого 2018 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Своє рішення про відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений за період відбування покарання має 4 стягнення, одне з яких не зняте та не погашене у встановленому законом порядку, має 3 заохочення, на виробництві установи не працевлаштований, а також взяв до уваги характеристику засудженого та думку представника адміністрації установи відбування покарань про те, що засуджений не довів свого виправлення.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що поведінка засудженого ОСОБА_7 за весь час відбування покарання не була стабільно позитивною та активною, підстави для умовно-дострокового звільнення відсутні, а встановлені в судовому засіданні обставини не свідчать про його виправлення та перевиховання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та застосувати до нього умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, не зазначаючи жодних доводів в обґрунтування своїх вимог.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, який ухвалу суду вважав законною та обґрунтованою, був проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Чернігівка Запорізької області, громадянин України, маючий середню освіту, розлучений, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , відбуває покарання у Державній установі «Біленьківська виправна колонія (№ 99)» за вироком Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 25 вересня 2015 року за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України у вигляді 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 2 березня 2016 року зараховано строк попереднього ув`язнення з 23 квітня 2014 року по 24 травня 2014 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Таким чином, на час звернення з клопотанням до суду першої інстанції відбута частина строку призначеного ОСОБА_7 покарання становила більше 2/3 строку, призначеного судом за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 71 КК України.

У відповідності до ч. 2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

При цьому, сумлінна поведінка полягає у зразковому дотриманні вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

При застосуванні умовно-дострокового звільнення від відбування покарання повинні враховуватися поведінка засудженого за весь період відбування ним покарання, а також дані про його попередні судимості та відшкодування матеріальних збитків.

Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання повинно сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України - виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 18 грудня 2015 року.

Під час тримання в слідчому ізоляторі з 18 грудня 2015 року характеризувався посередньо, порушень вимог режиму тримання не допускав, стягнень і заохочень не мав.

У Біленьківській виправній колонії № 99 відбуває покарання з 10 січня 2016 року, за період відбування покарання допустив 4 порушення вимог режиму відбування покарання, одне з яких не зняте та не погашене у встановленому законом порядку, має 3 заохочення.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання в Біленьківській виправної колонії № 99, засуджений в цілому характеризується посередньо.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики, засуджений ОСОБА_7 на виробництві установи не працевлаштований. За характером врівноважений, з іншими засудженими підтримує стосунки позитивної спрямованості. У відношенні до персоналу установи намагається дотримуватися правомірних та ввічливих взаємовідносин, виконує передбачені законом вимоги персоналу установи під наглядом. Дотримується вимог санітарії та гігієни, спальне місце та приліжкову тумбочку утримує у чистоті та порядку, має охайний зовнішній вигляд. Намагається виконувати роботи із самообслуговування самостійно, достатніх навичок для їх виконання не має. До виконання робіт з благоустрою установи ставиться не завжди сумлінно. Дотримується вимог пожежної безпеки і безпеки праці. Приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, участі у реалізації програм диференційованого виховного впливу не приймає. Прагне до підвищення наявного загальноосвітнього рівня, навчається у школі при установі. Участі у роботі самодіяльних організацій засуджених не приймає. За час відбування покарання на профілактичному обліку засуджений не перебуває, підстав для постановки на профілактичний облік не має. За вироком суду позову не має (а.с. 8).
Разом з тим, засудженому ОСОБА_7 10 листопада 2016 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України, у вигляді переведення до дільниці соціальної реабілітації, 26 травня 2017 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми у виді заміни покарання більш м`яким, 9 листопада 2017 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми у вигляді умовно-дострокового звільнення (а.с. 8).

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС на ОСОБА_7 під час відбування покарання було накладено 4 стягнення за порушення режиму відбування покарання, останнє з яких було накладене 8 лютого 2018 року, тобто безпосередньо перед зверненням до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення, яке у встановленому законом порядку не зняте та не погашене, має 3 заохочення за сумлінну поведінку, ставлення до праці та виконання покладених обов`язків (а.с. 9).

Вказані стягнення, їх вид та кількість, останнє з яких було накладено безпосередньо перед зверненням до суду з вказаним клопотанням, а також факт їх накладення свідчить про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про отриману заробітну плату та норми виробітку вбачається, що ОСОБА_7 за період з вересня 2016 року по лютий 2018 року працював епізодично, лише протягом 5 місяців з лютого 2017 по червень 2017 року, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 10).

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини по справі та надавши їм належну оцінку, прийшов до обґрунтованого висновку, що засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення та перевиховання і не підлягає умовно-достроковому звільненню від відбування покарання, тому судова колегія вважає, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, а ухвала Запорізького районного суду Запорізької області від 22 березня 2018 року підлягає залишенню без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, ст. 81 КК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 22 березня 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4