Дата документу Справа № 332/1955/16-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/47/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 332/1955/16-кДоповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.185 ч.3 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (дистанційно),

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з ДУ «Софіївська виправна колонія (№55)», в апеляційному порядку, матеріали кримінальних проваджень, внесених до ЄРДР за № 0001237, № 0001389, які об`єднані судом в одне провадження, за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2016 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 04.11.2009 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі; на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання із встановленням іспитового строку 1 рік;

- 15.11.2010 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 289, ст. 71 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі;

- 08.12.2011 року Заводським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі; звільнився 15.12.2015 року по відбуттю строку покарання;

- 07.04.2016 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі із встановленням на підставі ст.ст. 75, 76 КК України іспитового строку 1 рік;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.04.2016 року більш суворим, призначеним цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.

Відповідно до положень ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання строком на 3 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Початок іспитового строку ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з дня проголошення вироку суду.

У задоволенні цивільного позову потерпілій ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Вирішено долю речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

Згідно зі змістом судового рішення, 03.04.2016 року близько 02.00 год. ОСОБА_7 , реалізуючи злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, пошкодив за допомогою заздалегідь підготовленого будівельного лому бетонні блоки стіни гаражу № НОМЕР_1 , розташованого в районі будинку № 76 по вул. Демократичній у м. Запоріжжі та через зроблений отвір незаконно проник до приміщення вказаного гаражу, де з автомобілю марки «Daewoo Lanos» таємно викрав акумулятор марки «ISTA 60», вартістю 915 грн., який належить ОСОБА_11 .

Заволодівши викраденим майном, ОСОБА_7 з місця скоєння злочину зник, обернувши викрадене в своє повне розпорядження, чим заподіяв потерпілому матеріальний збиток на вищевказану суму.

Крім того, 04.04.2016 року близько 01.00 год. ОСОБА_7 , реалізуючи злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, пошкодив за допомогою заздалегідь підготовленого будівельного лому бетонні блоки стіни гаражу № НОМЕР_1 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та через зроблений отвір незаконно проник до приміщення вказаного гаражу, звідки таємно викрав резиновий надувний човен «KOLIBRI KM-280Д», вартістю 8423 грн., що належить ОСОБА_12 .

Заволодівши викраденим майном, ОСОБА_7 з місця скоєння злочину зник, обернувши викрадене в своє повне розпорядження, чим заподіяв потерпілому матеріальний збиток на вищевказану суму.

Також 04.04.2016 року близько 02.00 год. ОСОБА_7 , реалізуючи злочинний намір, спрямований на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, пошкодив за допомогою заздалегідь підготовленого будівельного лому бетонні блоки стіни гаражу № НОМЕР_1 , розташованого у дворі будинку № 27 по вул. Радіаторній у м. Запоріжжі та через зроблений отвір незаконно проник до приміщення вказаного гаражу, де з автомобілю марки «DAF-400» таємно викрав акумулятор марки «ISTA 7 Series 6CT-60 A-2 H», вартістю 583 грн., який належить ОСОБА_10 .

Заволодівши викраденим майном, ОСОБА_7 з місця скоєння злочину зник, обернувши викрадене в своє повне розпорядження, чим заподіяв потерпілому матеріальний збиток на вищевказану суму.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Запорізької області вважає вирок незаконним та таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного ОСОБА_7 покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом взагалі не надано оцінки тій обставині, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за вчинення умисних, корисливих злочинів, за що відбував покарання у місцях позбавлення волі; до нього вже застосовувались положення ст. 75 КК України, але він не дотримувався покладених на нього обов`язків та знов вчиняв злочини; з місць позбавлення волі обвинувачений звільнився 15.12.2015 року та вже у квітні розпочав свою злочинну діяльність, тобто менше ніж чотири місяці; усі три епізоди злочинної діяльності він вчинив напередодні постановлення відносно нього 07.04.2016 року вироку Заводським районним судом, що характеризує обвинуваченого як особу зі стійкою криміногенною направленістю; також слід зазначити, що свою злочинну діяльність обвинувачений розпочав ще у неповнолітньому віці. За таких обставин висновок суду про те, що ОСОБА_7 не становить загрози для суспільства є хибним.

Враховуючи зазначене, просить вирок суду першої інстанції у частині призначеного покарання та застосування положень ст. 75 КК України скасувати та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України засудити до 4 років позбавлення волі; вирок від 07.04.2016 року відповідно до ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України виконувати самостійно; в іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу; обвинуваченого, зокрема в останньому слові, який заперечував проти апеляційної скарги та його захисника; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора Запорізької області підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку суду першої інстанції, підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому законом порядку, досліджених у судовому засіданні, викладених у вироку і належно оцінених судом. Діям обвинуваченого дана правильна юридична оцінка. Рішення суду в частині доведеності вини ОСОБА_7 та правильності кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 185 КК України сторонами кримінального провадження не оспорюється.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про незаконність призначеного ОСОБА_7 покарання, то вони, на думку колегії суддів, є обгрунтованими.

З вироку суду першої інстанції вбачається, що при призначенні ОСОБА_7 покарання було враховано ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, ступінь суспільної небезпеки, обставини скоєння кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який неофіційно працевлаштований, неодружений, але перебуває у фактичних шлюбних відносинах, неповнолітніх дітей не має, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, але у 2008 році проходив обстеження у експертному відділенні КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня», його молодий вік.

Судом враховано наявність пом`якшуючих покарання ОСОБА_7 обставин, а саме: визнання своєї вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, яке полягає у правдивих показаннях під час досудового розслідування і судового розгляду та критичне ставлення до своєї протиправної поведінки і готовність нести відповідальність за скоєне, добровільне часткове відшкодування потерпілій ОСОБА_10 завданих збитків.

Також судом враховано рецидив злочину, як обставину, яка обтяжує покарання, та думку прокурора і потерпілої ОСОБА_10 , які просили призначити обвинуваченому покарання, не повязане з реальним позбавленням волі.

За сукупністю даних обставин колегія суддів вважає висновок суду щодо виду і розміру покарання за ч. 3 ст. 185 КПК України у виді п`яти років позбавлення волі занадто суворим, а тому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі колегія вважає необхідним і достатнім для його виправлення і попередження скоєння нових злочинів, і таким, що у повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є слушними, оскільки суд, звільняючи його від покарання, не в повній мірі врахував обставини провадження, ступінь тяжкості злочинів та особу обвинуваченого.

Так, відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішуючи питання про можливість звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд недостатньо мотивував своє рішення.

Застосувавши положення зазначеного закону, суд не навів у вироку переконливих мотивів для прийняття такого рішення, перелічив з поміж іншого загальні засади призначення покарання, і з достатнім обґрунтуванням не зазначив, як саме враховані ним обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів та впливають на недоцільність відбування обвинуваченим ОСОБА_7 покарання.

На думку колегії суддів, як окремо, так і у своїй сукупності, враховані судом обставини, не дають підстав вважати можливим виправлення ОСОБА_7 без реального відбування визначеного покарання.

Отже, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд у вироку у достатній мірі не обґрунтував свій висновок про можливість виправлення засудженого без реального відбування ним покарання, не зазначив як саме враховані ним обставини впливають на недоцільність відбування обвинуваченим покарання, та фактично не врахував всіх обставин провадження і не звернув увагу на те, що його дії становили 3 епізода тяжких злочинів і були направлені проти власності, посягали на основи гарантованих конституційних прав громадян, що матеріальна шкода у повному обсязі ним не відшкодована, що обвинувачений неодноразово засуджувався за скоєння крадіжок, але в подальшому продовжував скоювати крадіжки, раніше йому вже призначалося покарання з випробуванням, під час якого він вчиняв нові злочини, що свідчить про його стійку антисоціальну спрямованість та вперте небажання ставати на шлях виправлення, і тому покарання обвинуваченому повинно відповідати своєї меті, тобто бути адекватним скоєному, слугувати виправленню особи та попередженню скоєння нею нових злочинів, у зв`язку з чим чотири роки позбавлення волі, але без звільнення його від відбування покарання з випробуванням, на думку колегії суддів, буде справедливим, відповідним до скоєного обвинуваченим, необхідним і достатнім для його виправлення і попередження скоєння ним нових злочинів, і таким, що відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України.

Окрім зазначеного, на думку колегії суддів, обставини, враховані судом першої інстанції не знижують ступеню тяжкості вчинених ОСОБА_7 злочинів, а тому не дають підстав вважати можливим виправлення засудженого без відбування покарання.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при звільненні обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд не врахував принципи справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, що, у свою чергу, не відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого у зв`язку з невідповідністю ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, і є явно несправедливим внаслідок його м`якості, а отже приходить до висновку про відсутність законних підстав для такого звільнення за правилами ст. 75 КК України, тому твердження в апеляційній скарзі прокурора про неправильне застосування судом положень ст. 75 КК України та безпідставне звільнення засудженого від відбування покарання є обґрунтованими, а тому вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, в частині призначення покарання, з постановленням в цій частині нового вироку.

Інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли бути підставою для безумовного скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

На підставі викладеного, керуючись ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

засудила:
апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2016 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 07.04.2016 року, відповідно до ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, виконувати самостійно.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту приведення вироку апеляційного суду до виконання.

В іншій частині вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2016 року відносно ОСОБА_7 , - залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржений учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня його проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, а особою, яка тримається під вартою, в той самий строк, - з моменту отримання копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4