Постанова
Іменем України
3 липня 2018 року

м. Київ
справа № 464/388/17-к
провадження № 51-2792 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,
прокурора ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_6 ОСОБА_8 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 9 червня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001769, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Сихівського районного суду м. Львова від 14 березня 2017 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 1 статті 125 КК до покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 23 червня 2017 року близько 11:00, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , під час побутового конфлікту, який виник між ним та його матірю ОСОБА_9 , завдав останній умисних тілесних ушкоджень, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 9 червня 2017 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції, при цьому вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Зазначає, що вирок суду ґрунтується лише на показаннях потерпілої, що є недопустимим при постановленні вироку, вказує на недостовірність показань свідків, недостатність доказів у кримінальному провадженні для доведення винуватості його підзахисного, а також на те, що стороною обвинувачення не доведено причини утворення в потерпілої тілесних ушкоджень.
Крім того, вказує, що порушено вимоги кримінального процесуального закону, щодо безпосереднього дослідження доказів у судовому засіданні, оскільки суд апеляційної інстанції відмовив стороні захисту в задоволенні клопотання про дослідження таких доказів.
Також зауважує, що апеляційний суд при залишенні апеляційної скарги захисника без задоволення всупереч статтям 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України(далі КПК) не надав конкретизованої відповіді на всі доводи апеляційної скарги захисника, що вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Заслухавши суддю-доповідача, засудженого та захисника, які підтримали свою касаційну скаргу, доводи прокурора, яка заперечувала проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Мотиви Суду
Згідно зі статтею 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог статті 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Однак під час касаційного розгляду суд не має права досліджувати докази, а саме фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню.
Суд не може перевіряти будь-які докази, а також приймати нові докази, які не були предметом розгляду в суді першої та апеляційної інстанцій. Крім того, не має права встановлювати та визнавати обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні.
У касаційній скарзі захисник вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги всіх фактичних обставин справи, які мали суттєве значення для встановлення істини у вказаному кримінальному провадженні, однак у касаційній скарзі немає вказівок на ті обставини, які він вважав суттєвими.
При цьому такі доводи касаційної скарги не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки суд не вправі виходити за межі фактів та обставин, установлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, тобто перевіряти доказ на точність та несуперечність із фактичними обставинами справи, а також зіставляти ці дані з іншими доказами.
Відповідно до частини 1 статті 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисник указує на неузгодженість доказів у кримінальному провадженні, суперечливість висновків суду, надання переваги одним доказам над іншими тощо. Тобто фактично посилається на невідповідність висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, що згідно зі статтею 438 КПК не є предметом перевірки в касаційному порядку. А тому суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами.
Згідно з вимогами статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Наведені вимоги судами першої та апеляційної інстанцій дотримано в повному обсязі.
Суд, постановляючи вирок, провів судове слідство, перевірив усі докази та, оцінюючи їх у сукупності, надав їм належну оцінку та правильно дійшов до висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 125 КК.
При цьому, крім показань самої потерпілої, суд послався на показання свідка ОСОБА_10 , яка є адвокатом потерпілої у цивільній справі та яке, знаючи, що в день зазначених подій, ОСОБА_9 повинні були виселяти із квартири, вдома потерпілу не застала та поїхала до неї в лікарню де побачила, що на ОСОБА_9 були видимі тілесні ушкодження; показання свідка ОСОБА_11 , яка була очевидцем того, як ОСОБА_6 тримав потерпілу за руку та бив її корпусом тіла об стінку, крім того, вказала на те, що потерпіла неодноразово скаржилась, що син завдавав їй тілесних ушкоджень.
Також суд послався на письмові докази, а саме: висновок судово-медичної експертизи №304/15 від 3 липня 2015 року, відповідно до якого на тілі ОСОБА_9 виявлено синці на голові, обох руках та правій сідниці, всі ушкодження заподіяно тупими предметами та кожне з них відноситься до легкого тілесного ушкодження; довідку видану Комунальною 8-ю міською клінічною лікарнею м. Львова, відповідно до якої ОСОБА_9 перебувала на лікуванні з 23 по 26 червня 2015 року.
Крім того, експерт ОСОБА_12 у судовому засіданні підтвердила свій медичний висновок щодо механізму утворення та локалізації тілесних ушкоджень.
Із матеріалів кримінального провадження не вбачається порушень вимог кримінального процесуального закону при здобутті доказів, а стороною захисту не спростовано таких доказів.
З огляду на вказану сукупність доказів у кримінальному провадженні колегія суддів має підстави вважати, що в кримінальному провадженні встановлено всі обставини вчинення кримінального правопорушення відповідно до вимог статті 91 КПК й оцінено за правилами статті 94 КПК для беззаперечного висновку про доведеність винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК.
Що стосується доводів касаційної скарги захисника про недопустимість висновків судово-медичної експертизи та довідки з Комунальної 8-ї МКЛ м. Львова від 27 червня 2015 року про перебування потерпілої на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні з 23 по 26 червня 2015 року, то вони є безпідставними, оскільки як у суді першої інстанції, так і в судовому засіданні апеляційного суду перевірялись належність та допустимість таких доказів, а тому не довіряти судам щодо їхньої достовірності в суду касаційної інстанції підстав немає.
Також не узгоджуються зі змістом судових рішень і доводи захисника про надання переваги судом доказам обвинувачення, оскільки при постановленні рішення було проаналізовано всі зібрані у справі докази. При цьому суд надав належну оцінку показанням засудженого, який заперечував свою причетність до вчиненого злочину та вказував на оговорювання його потерпілою і свідком ОСОБА_11 , однак такі твердження не знайшли свого підтвердження під час перевірки матеріалів кримінального провадження. Переглядаючи вирок районного суду, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку доводам, указаним в апеляційній скарзі захисника, які по суті є аналогічні доводам, наведеним в його касаційній скарзі.
При прийнятті рішення апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо фактів справи, навівши мотиви свого рішення, які містять конкретизовані відповіді на аргументи захисту, а тому відповідні доводи захисту про порушення під час апеляційного розгляду принципу безпосередності дослідження доказів є безпідставними.
При цьому сторона захисту у своїй касаційній скарзі не зазначає, які саме порушення були допущені судом першої інстанції при досліджені доказів, або, які докази не були досліджено. Незгода сторони захисту із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів.
Усім доказам в їх сукупності було надано оцінку в суді апеляційної інстанції, розгляд справи проводився у передбаченому законом порядку, зокрема, відповідно до вимог статті 404 КПК, а ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам статті 419 КПК.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення судів першої та апеляційної інстанцій законними і обґрунтованими та не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд

ухвалив:
Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 14 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 9 червня 2017 року щодо засудженого ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу його захисника без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3