Справа № 183/5265/18
№ 1-кп/183/1087/18
В И Р О К
іменем України

19 жовтня 2018 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої ОСОБА_1

секретаря судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомосковську в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 14.08.2018 року за № 0000467, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кропивницький Кіровоградської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, військовослужбовця, військової частини НОМЕР_1 , не одруженого, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, -

за участю:

прокурорів ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

03 квітня 2014 року наказом №72 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_6 зараховано до списків особового складу вказаної військової частини та призначено на посаду оператора СБР 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , що розташовується в АДРЕСА_2 .

Відповідно до положень ст.ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 4 Дисциплінарного статуту ЗС України та Військової присяги, солдат ОСОБА_6 , як військовослужбовець, зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг завдань доручених йому за посадою, показувати приклад дисциплінованості, скромності і витримки, неухильного виконання вимог законодавства, наказів і розпоряджень командирів (начальників), поводитися з гідністю і честю, не допускати самому і стримувати інших військовослужбовців від негідних вчинків та протиправних дій, дорожити честю і гідністю кожної особи, зміцнювати військове товариство.

Крім того, згідно ст.ст. 199, 216 Статуту внутрішньої служби ЗС України необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

З метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності

Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, Указом

Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 № 303/2014, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», в Україні з 18.03.2014 розпочато особливий період.

14 вересня 2014 року у зв`язку з хворобою батька ОСОБА_6 відбув у відпустку на 7 діб та мав повернутися до розташування військової частини НОМЕР_2 вересня 2014 року.

Однак 21 вересня 2014 року солдат ОСОБА_6 , всупереч вимогам Статуту та Законів України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, не з`явився вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць,час проводив на власний розсуд, не вживаючи заходів для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв.

13 грудня 2017 року ОСОБА_6 прибув до військової частини НОМЕР_1 та його було звільнено з військової служби.

13 серпня 2018 року ОСОБА_6 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та заявив про себе.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_6 вину у скоєнні кримінального правопорушення визнав повністю та підтвердив обставини, які лягли в основу обвинувачення, в скоєному розкаявся.

В судовому засіданні були досліджені докази вини обвинуваченого ОСОБА_6 , а саме:

- витяг з кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 14.08.2018 року за № 0000467, згідно якого 21.09.2014 року військовослужбовець військової служби солдат ОСОБА_6 не з`явився вчасно до розташування військової частини після відпустки та незаконно перебував поза межами частини до 13.12.2017 року

(а.п. 22);

- з`явлення із зізнанням ОСОБА_6 про скоєний ним злочин

(а.п. 31);

- акт проведення службового розслідування, згідно якого встановлено, що солдат ОСОБА_6 не з`явився вчасно до розташування військової частини після відпустки та незаконно перебував поза межами частини до 13.12.2017 року

(а.п. 24-25);

- довідка командира військової частини НОМЕР_1 про безпосередню участь ОСОБА_6 в антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей в період часу з 01.06.2014 року до 15.09.2014 року

(а.п. 39);

- копії документів щодо проходження ОСОБА_6 військової служби

(а.п. 26-31,39-41).

Дослідивши наведені докази, суд вважає, що вони є належними та допустимими, оскільки вони кожний окремо, а також в сукупності прямо підтверджують існування обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також вони є достовірними, оскільки отримані в порядку, встановленому КПК України.

Аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_6 встановленою та доведеною, а його дії підлягають кваліфікації за ч. 3 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу до військової частини без поважних причин, тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).

Вирішуючи питання про призначення виду та розміру покарання ОСОБА_6 відповідно до ст.ст. 50-52 КК України, суд обставин, які обтяжують покарання, визначених ст. 67 КК України, не встановив. Обставинами, які пом`якшують покарання, визначених ст. 66 КК України, суд вважає щире каяття, з`явлення із зізнанням, а також прийняття безпосередньої участі ОСОБА_6 в антитерористичній операції на території Донецької області.

Також суд враховує, що ОСОБА_6 за місцем служби характеризується позитивно, раніше не судимий.

Санкція ч. 3 ст. 407 КК України передбачає покарання лише у виді позбавлення волі на строк від 2 до 5 років. З урахуванням обставин скоєння кримінального правопорушення, його наслідків, а також обраної позиції обвинуваченим ОСОБА_6 , суд вважає, що призначення мінімального покарання не сприятиме виправленню обвинуваченого ОСОБА_7 та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а призначення обвинуваченому покарання у виді максимального строку позбавлення волі, передбаченого санкцією зазначеної статті, буде занадто суворим для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. При цьому суд вважає, що з причин, визначених раніше, обвинуваченому ОСОБА_6 можливо застосувати ст. 75 КК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 349, 368, 370 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, строком на 3 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 не виїздити за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Вирок може бути оскаржений в Дніпровський апеляційний суд через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1