Справа № 675/339/18
Провадження № 1-в/675/108/2018
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" травня 2018 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , засудженого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , представника Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» ОСОБА_6 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Ізяслав Хмельницької області в режимі відеоконференції справу за клопотанням засудженого ОСОБА_3 про звільнення його від відбування покарання,-

В С Т А Н О В И В :
Засуджений ОСОБА_3 (по тексту ОСОБА_3 ) звернувся до Ізяславського районного суду Хмельницької області з клопотанням про його звільнення від подальшого відбування покарання в зв`язку з відбуттям покарання.
В обгрунтування заявленого клопотання зазначає те, що на даний момент є особою, яка відбула покарання у виді позбавлення волі більше як 22 роки, а тому призначений строк у вигляді довічного позбавлення волі відбув.
На думку засудженого з урахуванням ст. 152 КВК України та Рішення ЄСПЛ у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» є всі правові підстави для його звільнення від відбування покарання.
У своєму клопотанні акцентує увагу, що відбуває покарання з 15.03.1999 року, при цьому станом 09.12.1998 року діяла редакція КК України від 1960 року, яка встановлювала максимальний строк позбавлення волі 15 років, а у випадку заміни смертної кари в порядку помилування не більше 20 років.
Тим самим, як вважає засуджений попередня редакція КК України чітко встановлює часові рамки позбавлення волі. ОСОБА_3 зазначає, що ні стара, ні нова редакція КК України не встановлює довічне позбавлення волі як безстрокове ув`язнення протягом всього життя.
На думку засудженого строк покарання у вигляді довічного позбавлення волі повинен обчислюватися роками, місяцями, днями, годинами відповідно до ст. 73 КК України в редакції 2001 року, при цьому визначаючи часові межі покарання слід виходити з норм чинного кримінального закону, що діяв на момент вчинення злочину.
Крім того, засуджений ОСОБА_3 вказує, що оскільки Конституція України не містить жодної норми, яка б дозволяла позбавити людину свободи, ув`язнити, тримати в ув`язненні довше ніж 15 років за рішенням суду і 20 років у вигляді заміни смертної кари в порядку помилування, то і не можна тлумачити довічне позбавлення волі як скасування конституційного права на свободу та особисту недоторканість. Додатково обгрунтовує своє клопотання покликанням на положення ст. 50 КК України в редакції 2001 року, Рішення ЄСПЛ у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» та постанову Пленуму ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ №13 від 19.12.2014 року.
З огляду на те, що закінчилися всі максимально можливі строки позбавлення волі, встановлені законом, який діяв на момент вчинення кримінального діяння заявник наполягає на звільненні від відбування покарання в порядку ст. 152 КВК України. ОСОБА_3 звертаючись до норм ст. 49 КК України в редакції 1960 року та ст. 152 КВК України зазначає, що так як вирок щодо нього набрав законної сили 26.12.2002 року, то строк давності виконання цього вироку закінчився через 10 років з дня набрання ним законної сили.
У судовому засіданні засуджений та його захисник підтримали клопотання у повному обсязі на підстав, викладених в останньому, просили його задовольнити.
На думку прокурора заявлене клопотання безпідставне та необгрунтоване, просила суд відмовити у його задоволені.
Представник Державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» підтримав позицію прокурора, вважає, що клопотання засудженого до задоволення не підлягає.
Заслухавши пояснення та доводи учасників судового провадженя, вивчивши наявні матеріали, суд вважає, що в задоволенні клопотання ОСОБА_3 слід відмовити.
Постановляючи ухвалу по суті заявлених вимог суд врахував наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 був засуджений вироком апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року, який залишено без змін ухвалою Верховного суду України від 26.12.2002 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, тобто в період, коли кримінальний закон передбачав можливість застосування такого покарання, як довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів.
На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Державній установі «Замкова виправна колонія (№58)».
Так, дійсно, у відповідності до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.
Суд констатує, що 22 лютого 2000 року Кримінальний кодекс України 1960 року було доповнено статтею 25-2 «Довічне позбавлення волі», а також доповнено статтю 23 пунктом 1-1 вказаного Кодексу, якими передбачалося застосування до осіб, що вчинили злочини, довічне позбавлення волі. Вказаний вид кримінального покарання у виді довічного позбавлення волі був встановлений законодавцем з метою заміни такого виду покарання, як смертна кара.
Слід зазначити, що суд при постановленні вироку щодо ОСОБА_3 призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України. На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_3 будь-яким законом не усунута.
Разом з тим, ОСОБА_7 був засуджений вироком суду до довічного позбавлення волі 19 квітня 2002 року, тобто в період, коли кримінальний закон передбачав можливість застосування такого покарання, як довічне позбавлення волі за вчинення особливо тяжких злочинів. При цьому ОСОБА_3 не було здійснено заміни смертної кари в порядку помилування на покарання у виді позбавлення волі.
На переконання суду, наведені засудженим доводи про те, що в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства» від 09 липня 2013 року зазначено, що ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати, є порушенням ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є переконливими.
Слід зазначити, що за змістом рішення ЄСПЛ від 9 липня 2013 року у справі «Вінтер та інші проти Об`єднаного Королівства (Великобританія)», Європейського суду з прав людини у справі Вінтера постановлено, що відсутність в законодавстві Англії і Уельсу ефективного механізму реалізації можливості помилування або перегляду рішення суду про призначення міри покарання у вигляді довічного тюремного ув`язнення, з врахуванням прогресу ув`язненого на дорозі соціальної реабілітації, є порушенням прав засуджених і статті 3 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод.
Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.
Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.
Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Детальний механізм помилування визначений Положенням «Про порядок здійснення помилування», затвердженим Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015.
Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини. Такою можливістю вправі скористатися ОСОБА_3 .
Суд зазначає, що посилання заявника ОСОБА_3 як на підставу для звільнення його від довічного ув`язнення - відсутності в законодавстві України окремого тлумачення визначення «довічне» позбавлення волі, є надуманими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.
Що ж стосується посилання засудженого на ст. 49 КК України 1960 року, яка регулювала питання строків давності виконання обвинувального вироку, в зв`язку із чим останній вважає, що строк відбування ним покарання минув, то суд зазначає наступне.
Відповідно до положень статті 49 КК України 1960 року, якщо обвинувальний вирок не виконувався, його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили:
1) один рік при засудженні до покарання не більш суворого, ніж виправні роботи або направлення в дисциплінарний батальйон;
2) три роки при засудженні до позбавлення волі на строк не більше двох років;
3) п`ять років при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років;
4) десять років при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі строком на п`ять років.
У даному випадку, матеріали особової справи, а також зміст клопотання ОСОБА_3 не свідчать про те, що вирок суду, яким був засуджений останній до довічного позбавлення волі, виконано не в строки, встановлені кримінальним законом. Більше того, сама ст. 49 КК України 1960 року не регулювала та не встановлювала, в тому числі і не обмежувала строки відбування покарання, а регулювала питання звільнення від відбування покарання, призначеного вироком суду, який набрав законної сили, осіб, щодо яких в силу певних обставин не був виконаний такий вирок протягом відповідних встановлених строків.
Оскільки статті 49 КК України та 80 КК України 2001 року застосовуються якщо обвинувальний вирок не виконується, а судом з`ясовано, що вирок апеляційного суду Запорізької області від 19.04.2002 року та ухвала Верховного суду України від 26.12.2002 року відносно ОСОБА_3 , набули законної сили та почали виконуватись з моменту набрання ними чинності, суд приходить до висновку, що строк давності до обвинувального вироку не застосовується.
Таким чином, суд приходить до висновку, що клопотання ОСОБА_3 задоволенню не підлягає.
Враховуючи зазначене, керуючись ст.ст. 376, 536-539 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 про звільнення його від відбування покарання
Ухвала суду може бути оскаржена до апеляційного суду Хмельницької області через Ізяславський районний суд Хмельницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим - протягом семи днів з дня отримання копії ухвали.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Повний текст ухвали складено та оголошено 05.06.2018 року.

Суддя ОСОБА_1