Справа № 127/8180/18
Провадження №11-кп/772/754/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 липня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

зі секретарем: ОСОБА_5

розглянув 02 липня 2018 року у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці в режимі відеоконференції клопотання засудженого

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Енгельс Саратовської області,
Росія, росіянина, громадянина України, засудженого

вироком Одеського обласного суду від 05.07.2001 року за ст. ст. 93 п. п. «б, з», 17, 93 п. п. «б, ж, з», 141 ч.3, 140 ч.3, 143 ч.2, 42 КК України( в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна, з відбуванням покарання в тюрмі суворого режиму, ухвалою судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 13.12.2001 року вирок судової колегії з кримінальних справ Одеського обласного суду від 05 липня 2001 року приведено у відповідність з Кримінальним кодексом України від 05.04.2001 року, виключено з вироку рішення суду про визнання ОСОБА_6 особливо небезпечним рецидивістом, перекваліфіковано дії ОСОБА_6 з ч.2 ст.143 КК України на ч.2 ст.190 КК України в редакції 05.04.2001 року, за якою визначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, а за сукупністю злочинів, передбачених ч.2 ст.190 КК України в редакції 05 квітня 2001 року, ст.93 п. п. «б, з», ст.ст.17,93 п. п. «б, ж, з», ч.3 ст.140, ст.141 КК України, остаточно визначено основне покарання призначене судом довічне позбавлення волі. У решті вирок залишено без змін.

про звільнення від призначеного покарання відповідно до ч.2 ст. 74 КК України

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2018 року,-

В С Т А Н О В И В :

Згідно ухвали суду, до Вінницького міського суду Вінницької області 10 квітня 2018 року надійшло клопотання ОСОБА_6 про звільнення від призначеного покарання відповідно до ч.2 ст. 74 КК України, мотивуючи його тим, що санкцією ч.2 ст. 115 КК України усунено покарання за дії, яких не було.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про звільнення від призначеного покарання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу Вінницького міського суду від 19 квітня 2018 року та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що санкцією ч.2 ст. 115 КК України не передбачено притягнення до відповідальності за злочин, якого не було. 22 грудня 2000 року не було умисного вбивства ОСОБА_9 і посягання на вбивство ОСОБА_10 , що підтверджено матеріалами справи.

Заслухавши доповідача, захисника ОСОБА_8 та засудженого ОСОБА_6 , які підтримали апеляційну скаргу засудженого та просили її задовольнити, прокурора ОСОБА_7 , який заперечував про задоволення апеляційної скарги, оскільки вважає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляції , апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до статті 404 КПК України, переглядає судові рішення суду першої інстанції, в межах апеляційної скарги.
Відповідно до рішення Конституційного суду України від 26.01.2011 № 1-рп/2011 вбачається, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей КК України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що КК України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України в редакції 1960 року). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року).
За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

В частині 4 ст.5 Кримінального Кодексу 2001 року йдеться про можливість його змінити тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином пом`якшує становище особи.

Як зазначив Конституційний Суд України про зворотну дію кримінального закону в часі, «зіставлення положень статей 8, 58, 92, 152, пункту 1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України та статті 6 Кодексу дає підстави дійти висновку, що виключно кримінальними законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.

Згідно Рішення Конституційного Суду України після рішення від 29.12.1999 року Кодекс 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

Конституційний Суд України вважає , що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання , ніж смертна кара , яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів , то положення Кодексу 1960 року із змінами внесеними Закон № 1483 III, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі , встановлене новим кримінальним законом , а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років , що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів , не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ( рішення у справах « Алакрам Хумматов проти Азербайджану » від 13 грудня 2007 року , заява № 39458/02).

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що ОСОБА_6 засуджений вироком судової колегії з кримінальних справ Одеського обласного суду від 05 липня 2001 року, засуджений за ст.ст. 93 п.п. «б», «з» 17 ст. 93 п.п. «б», «ж», «з», 140 ч.3, 143 ч.2, 141 ч.3 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Верховного Суду України від 13 грудня 2001 року вирок судової колегії з кримінальних справ Одеського обласного суду від 05 липня 2001 року щодо ОСОБА_6 приведено у відповідність з КК України від 05 квітня 2001 року: виключено з вироку вказівку суду про визнання ОСОБА_6 особливо небезпечним рецидивістом; перекваліфіковано дії ОСОБА_6 з ч.2 ст. 143 КК України на ч.2 ст. 190 КК України в редакції 05 квітня 2001 року, за якою визначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки, а за сукупністю злочинів, передбачених ч.2 ст. 190 КК України в редакції 05 квітня 2001 року; ст.. 93 п. «б,з»; ст.ст. 17,93 п. «б,ж,з»; ч. 3 ст. 140; ч.3 ст. 141КК України, засудженому остаточно визначено основне покарання призначене судом довічне позбавлення волі.
Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Санкцією частини 2 статті 115 КК України передбачено позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавленням волі, з конфіскацією майна.
Таким чином, судом першої інстанції обґрунтовано відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні його клопотання про звільнення від відбуття покарання на підставі ч.2 ст. 74 КК України.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що ухвала Вінницького міського суду від 19 квітня 2018 року є законною та обґрунтованою скасуванню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 405,406,407,419, 537,539 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 19 квітня 2018 року, якою відмовлено засудженому ОСОБА_6 у задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання на підставі ч.2 ст. 74 КК України - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня проголошення, а засудженим, який утримується під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Згідно з оригіналом:

Суддя: