Номер провадження: 11-кп/785/886/17
Номер справи місцевого суду: 495/2237/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.11.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 ,

потерпілої: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,

представника потерпілої: ОСОБА_8 - ОСОБА_9 ,

обвинуваченого: ОСОБА_10 ,

захисника: ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0003602від 09.12.2016 року за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_11 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 ,на вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.05.2017 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Пакалі Тонкінського району Горьківської області РФ, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним та засуджена за вчинення правопорушень:

- ст. 135 ч.1 КК України до покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі;

- ст. 135 ч.3 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі;

- за ст. ч.3 ст. 286 КК України до покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами, строком на 3 роки.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано обвинуваченому у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення, а саме строк тримання під вартою як запобіжного заходу з 09.12.2016 року по 04.05.2017 року, виходячи з співвідношення одного дня попереднього ув`язнення двом дням позбавлення волі.

Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 компенсацію майнової шкоди в сумі 70 404 грн., моральної шкоди в сумі 300 000 грн.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_8 компенсацію майнової шкоди в сумі 29 183,82 грн., моральної шкоди в сумі 300 000 грн.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь держави витрати за провадження
криміналістичної експертизи волокнистих матеріалів, в сумі 6620,00 грн; за провадження
судової автотехнічної експертизи з дослідження технічного стану систем керування ходової частини і системи освітлення автомобіля, в сумі 1361,80 грн; за провадження судової транспортно-трасологічної експертизи з дослідження об`єктів, вилучених з місця ДТП та автомобіля, в сумі 2476,00 грн; за провадження судової автотехнічної експертизи обставин наїзду автомобіля на пішоходів, в сумі 990,40 грн., -

встановив

Відповідно до вироку суду ОСОБА_10 засуджений за вчинення злочину, який було скоєно за наступних обставин:

09.12.2016, приблизно о 18 годині, у темний час доби, водій ОСОБА_10 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «FIAT DOBLO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під час руху по проїзній частині вул. Портова м. Білгород-Дністровський, у напрямку Білгород-Дністровського залізничного вокзалу в м. Білгород-Дністровський Одеської області, наближаючись до перехрестя з вул. Лікарняна, маючи реальну, об`єктивну і технічну можливість своєчасно виявити перешкоду для свого подальшого руху та уникнути наїзду на пішоходів ОСОБА_12 і ОСОБА_13 , які рухалися уздовж правого краю проїзної частини вказаної вулиці на лінії руху автомобілю, грубо порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 (б), 2.9 (а), 12.1, 12.3, 12.4, 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України та діючи з необережності, не вжив належних і своєчасних заходів до зменшення швидкості свого руху до безпечної, аж до зупинки автомобіля або безпечного об`їзду пішоходів, проявляючи злочинну самовпевненість, продовжив рух у зазначеному режимі, в результаті чого скоїв наїзд правою передньою частиною кузову керованого ним автомобіля марки «FIATDOBLO», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на пішоходів ОСОБА_12 і ОСОБА_13 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної події пішоходам ОСОБА_12 і ОСОБА_13 заподіяно тілесні ушкодження, від яких ОСОБА_13 померла на місці події, а ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у лікарні.

Після цього ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що скоїв наїзд на пішоходів, які перебували після наїзду автомобілем в небезпечному для життя стані, маючи реальну можливість надати їм допомогу, при цьому не маючи об`єктивних причин і підстав відмовитися від прийняття заходів з надання допомоги, будучи зобов`язаним, згідно п.2.10 ПДР України, вжити заходів з надання допомоги, оскільки його дії, пов`язані з управлінням транспортним засобом, передували тому, що життя ОСОБА_13 та ОСОБА_12 було поставлено під загрозу, маючи прямий умисел на залишення без допомоги осіб, які перебувають у небезпечному для життя стані, в місці наїзду на пішоходів керований ним транспортний засіб не зупинив, а поїхав з місця дорожньо-транспортної події, залишивши пішоходів ОСОБА_13 та ОСОБА_12 лежати на тротуарній доріжці та палеті з тротуарною плиткою, розташованих вздовж проїзної частини, на місці події.

На вказаний вирок суду першої інстанції були подані апеляційні скарги, в яких:

захисник обвинуваченого ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_11 , вказуючи на свою незгоду з ухваленим районним судом вироком, порушує питання про його зміну.

В обгрунтування своїх доводів захисник послався на те, що під час розгляду кримінального провадження, у порушення вимог ст. 128 КПК України, районний суд прийняв до розгляду цивільні позови ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за подання яких не було сплачено судовий збір.

Крім того вважав необгрунтованим рішення суду в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 судових витрат за проведення судових експертиз, оскільки ні обвинувачений, ні його захисник не ініціювали питання проведення цих експертиз.

При цьому захисник зазначив, що ОСОБА_12 і ОСОБА_13 самі допустили порушення вимог ПДР, рухаючись не по тротуару, а по проїзній частині.

Крім того, захисник вказує на те, що суд при ухваленні вироку не врахував пом`якшуючі вину обставини та дані про особу обвинуваченого, а саме те, що родичами обвинуваченого частково відшкодовано завданий потерпілим збиток (потерпілій ОСОБА_7 - у сумі 50 тис. гривень, потерпілій ОСОБА_8 у сумі 55 тисяч 400 гривень) та не враховано сімейний стан обвинуваченого та стан його здоров`я.

Просить вирок суду змінити, виключивши з резолютивної частини вироку вимоги про стягнення з ОСОБА_10 на користь держави витрат за проведення судових експертиз; цивільний позов потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишити без розгляду; пом`якшити ОСОБА_10 призначене покарання з урахуванням даних про особу обвинуваченого.
-потерпіла ОСОБА_7 в апеляційній скарзі порушує питання про скасування вироку районного суду в частині призначеного обвинуваченому покарання, який на її думку є м`яким та таким, який не відповідає тяжкості вчиненого злочину.
Так, в мотивування своєї апеляційної скарги потерпіла зазначає, що обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому - відсутні, оскільки останній не кається у вчиненому.
Крім того, потерпіла наголошує, що ані обвинуваченим, ані його родиною, незважаючи на усний договір про відшкодування матеріальної шкоди, не прийняті заходи щодо відшкодування спричиненої шкоди.
Також потерпіла зазначає, що судом безпідставно не було враховано таку обтяжуючу обставину, як скоєння злочину стосовно жінки, яка знаходилась у стані вагітності, оскільки відповідно до висновку судово-медичної експертизи №324 від 10.12.2016 року, загибла ОСОБА_13 знаходилась у цьому стані.
Просить вирок місцевого суду в частині призначення покарання змінити, призначивши обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді 10 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу адвоката, просили її задовольнити та заперечували проти апеляційної скарги потерпілої; потерпілу ОСОБА_7 та її представника, які підтримали апеляційну скаргу потерпілої та заперечували проти апеляційної скарги захисника обвинуваченого; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисника обвинуваченого та потерпілої; провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляції; колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника та потерпілої ОСОБА_7 задоволенню не підлягають, з наступних підстав:
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи вирок суду на відповідність його вимогам закону та в межах поданих учасниками кримінального провадження апеляційних скарг, апеляційний суд прийшов до висновку про його законність та обґрунтованість.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи вирок суду на відповідність його вимогам закону та в межах поданих учасниками кримінального провадження апеляційних скарг, апеляційний суд прийшов до висновку про його законність та обґрунтованість.

Так, в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений не заперечував факт вчинення ним злочину за обставин, які були встановлені районним судом. При цьому, надаючи апеляційному суду пояснення, фактично вказав, що цивільний позов потерпілих до нього про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не був предметом розгляду районного суду, так як він визнав його у повному обсязі, в зв`язку з чим справа розглядалась в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому обвинувачений підтвердив, що в судовому засіданні районного суду він визнав факт вчинення правопорушення за встановлених у обвинувальному акті та вироком районного суду обставин, не оспорював їх та не наполягав на дослідженні доказів по кримінальному провадженню і повністю визнав заявлені у справі цивільні позови. При цьому обвинувачений вказав, що дані які характеризують його особу він не оспорює та просив лише постановити рішення, яким зменшити призначене вироком районного суду покарання.

За наведених вище обставин, апеляційний суд прийшов до висновку про те, що обвинувачений не погоджується з вироком суду лише в частині суворості призначеного йому покарання та не підтримує свою апеляційну скаргу захисника в частині посилання на допущення районним судом на його думку порушень вимог кримінального процесуального закону.

За таких обставин, апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у порушені правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили загибель кількох осіб та завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок іншого безпорадного стану, якщо той, хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу, мав змогу надати їй допомогу, а також у разі, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, якщо це спричинило смерть, тобто скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 286., ч.1 та ч. 3 ст. 135 КК України, за встановлених районним судом та викладених у вироку обставин, які ніким з учасників кримінального провадження в тому числі обвинуваченим не оспорювалися, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи, які в силу вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, районним судом при розгляді обвинувального акту у кримінальному провадженні не досліджувались, оскільки ці обставини ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися.

Внаслідок цього апеляційний суд вважає можливим залишити без розгляду доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 , щодо винності самих потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 в порушенні ними правил при пересуванні проїзною частиною шляху, що могло стати причиною наїзду на них транспортного засобу під керуванням ОСОБА_10 , так як після визнання обвинуваченим ОСОБА_10 повністю своєї провини, йому були роз`яснені наслідки розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України та неможливості подальшого оскарження вироку в частині обставин скоєння кримінального правопорушення, з чим він погодився та не заперечував.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_10 і чи повинен він її відбувати, суд першої інстанції, як зазначено у вироку, врахував відповідно до ст.65 КК України дані про особу винного, характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, а також обставину, яка у в відповідності до вимог ст.66 КК України пом`якшує його покарання - щире каяття та прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

При цьому районний суд, під час ухвалення вироку послався на наявність обставин, передбачених ст. 67 КК України, які обтяжують покарання обвинуваченого, а саме тяжкі наслідки, які було завдано злочином та скоєння злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння.

Як видно з поданої захисником обвинуваченого апеляційної скарги, останній не погоджується з обраним йому районним судом видом покарання і просить зменшити призначений йому районним судом строк покарання.

При цьому захисник послався на необхідність врахування як пом`якшуючої покарання обставини - щирого каяття обвинуваченого у скоєнні злочину.

Разом з тим, доводи обвинуваченого про неврахування цих обставин при призначенні покарання не можуть бути прийняті до уваги, оскільки як свідчить оскаржуваний вирок, зазначені обставини були враховані районним судом, в тому числі і щире каяття (а.с.215).

Таким чином апеляційний суд вважає, що покарання, яке призначено обвинуваченому, визначено в межах, установлених у санкціях статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинені ним злочини, в тому числі з врахуванням ступеню тяжкості вчинених злочинів, обставин їх вчинення, даних про особу обвинуваченого та приходить до висновку що за своїм видом та розміром призначене покарання є відповідним та достатнім для запобігання вчинення ОСОБА_10 нових злочинів.

При цьому апеляційний суд виходить з того, що обвинувачений є особою, яка характеризується посередньо і яка раніше до кримінальної відповідальності не притягалась.

На підставі цього апеляційний суд приходить до висновку, що жодних об`єктивних даних для можливості призначення обвинуваченому ОСОБА_14 більш м`якого покарання, з урахуванням у сукупності усіх даних про особу обвинуваченого та встановлених обставин вчинення зазначеного злочину - не вбачається.

За таких обставин, з урахуванням усіх встановлених в сукупності районним судом та апеляційним судом обставин справи та даних про особу обвинуваченого, суд першої інстанції, з урахуванням вимог ст.ст. 50 та 65 КК України, призначив обвинуваченому відповідне покарання у зазначеному у вироку суду розмірі та прийшов до вірного висновку, що виправлення, перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів не можливе без його ізоляції від суспільства.

На тих же підставах апеляційний суд вважає за можливе залишити без задоволення апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_7 , яка наполягає на призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 більш тяжкого покарання, так як доводи її апеляційної скарги з цього приводу не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду.

Так потерпіла ОСОБА_7 вказує, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, районний суд не прийняв до уваги тяжкість вчиненого ним злочину, відсутність каяття та відшкодування матеріальної та моральної шкоди та звинувачення його у скоєнні злочину відносно жінки, яка знаходилась в стані вагітності.

Але це не відповідає дійсності, так як обвинувачений ОСОБА_10 повністю визнав свою провину у скоєному злочині, що може розцінюватися, як щире каяття і на що також свідчить обставина часткового відшкодування останнім спричиненої шкоди у загальному розмірі більш ніж 100000 грн., а тяжкість злочину було враховано районним судом при обранні покарання, про що свідчить вирок відносно ОСОБА_10 / а.с. 215/.

Крім того органами досудового слідства не добуто жодних доказів про те, що при скоєнні злочину, обвинуваченому ОСОБА_10 було відомо про вагітний стан загиблої ОСОБА_13 , внаслідок чого скоєння такого злочину обвинуваченому в обвинувальному акті не інкримінувалось, а тому за нього не може бути призначено покарання.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 118 КПК України, витрати, пов`язані із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів відносяться до видів процесуальних витрат.

Стаття 124 КПК України визначає порядок розподілу процесуальних витрат і за частиною другою цієї статті, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Так як проведення усіх експертиз в даному кримінальному провадженні було викликано необхідністю здобуття доказів про скоєння злочину і вина обвинуваченого ОСОБА_10 у його скоєнні є доведеною, що свідчить обвинувальний вирок відносно нього, то стягнення районним судом з обвинуваченого процесуальних витрат є обґрунтованим та заснованим на нормах закону.

Виходячи з вищевказаного апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - ОСОБА_11 про безпідставність стягнення з його підзахисного процесуальних витрат за проведення у кримінальному провадженні експертиз.

Також неможливо погодитись з доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 з приводу безпідставного прийняття районним судом та розгляду цивільних позовів потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Стаття 128 КПК України регламентує право особи на пред`явлення цивільного позову у кримінальному провадженні, порядок його подання та розгляду.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали цивільний позов про відшкодування їм матеріальної та моральної шкоди в підготовчого судовому засіданні, тобто до початку судового розгляду кримінального провадження /а.с. 59, 83, 87/, що підтверджується протоколом судового засідання /а.с. 155-157/.

Як вбачається з журналу судового засідання та технічного запису судового засідання від 05.04.2017 року, обвинувачений ОСОБА_10 повністю визнав цивільні позови потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині відшкодування матеріальної шкоду та частково визнав моральну шкоду / а.с. 205-207 /.

З огляду на вищевказане апеляційний суд вважає, що задоволення районним судом цивільних позовів потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на їх користь матеріальної та моральної шкоди засновано на законі, а тому вирок скасуванню або зміненню не підлягає.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_11 про необхідність сплати потерпілими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 судового збору з цивільного позову, який вони заявили в суді, так як згідно п. 2, 6 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи; позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За наведених вище обставин слід визнати, що потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звільняються від сплати судового збору на підставі цього Закону.

При цьому, колегія суддів не виявила допущених істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону під час розгляду справи та постановлення вироку суду, а тому вважає, що постановлений по справі вирок відносно ОСОБА_10 є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування або зміни за результатами апеляційного розгляду не встановлено, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Разом з тим, враховуючи положення ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року №838VIII «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», суд апеляційної інстанції вважає необхідним зарахувати ОСОБА_10 в строк відбування покарання, час його утримання під вартою в період з 14 травня 2017 року, тобто з дня ухвалення районним судом вироку та до 30 листопада 2017 року, тобто до дня постановлення апеляційним судом ухвали за результатами перегляду вироку та вступу вироку у законну силу з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Вирішуючи зазначене питання та зарахування цього строку до моменту вступу вироку у законну силу, тобто до 30 листопада 2017 року, апеляційний суд враховує положення ч.1 ст.5 КК України, згідно до якого, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд Одеської області, -

постановив
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_11 , діючого в інтересах захисту обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Вирок Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.05.2017 року відносно ОСОБА_10 за ч. 1ст. 135 ч.1, ч. 3 ст. 135 ч.3, ст. ч.3 ст. 286 КК України - залишити без зміни.

У відповідності до положень ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_10 в строк відбування покарання, час його утримання під вартою в період з 14 травня 2017 року, тобто з дня ухвалення районним судом вироку та до 30 листопада 2017 року, тобто до дня постановлення апеляційним судом ухвали за результатами перегляду вироку та вступу вироку у законну силу з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк, з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4