АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 645/2397/17 Головуючий 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-сс/790/326/18 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 лютого 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого - ОСОБА_2 ,
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5 ,
прокурора - ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні Немишлянського відділу Харківської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 6 лютого 2018 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора у кримінальному провадженні Немишлянського відділу Харківської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 про арешт майна в межах кримінального провадження № 0001236 від 30.05.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 3, 4 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 365-2 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 6 лютого 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна, слідчий суддя, вивчивши документи та матеріали, якими прокурор обґрунтовує доводи клопотання, а також витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в межах якого подається клопотання, прийшов до висновку про відсутність підстав для його задоволення, оскільки прокурором не доведена необхідність такого арешту, а також наявність ризику відчуження (ч.1 ст.170 КПК України).
Вказує, що у клопотанні не зазначено - яким чином неприйняття рішення про заборону відчуження вказаного вище нерухомого майна може призвести до негативних наслідків та до яких саме наслідків, що можуть перешкодити виконанню завдань кримінального судочинства. Вважав, що перехід права власності на будівлю не може призвести до зникнення, пошкодження чи втрати вказаного майна, оскільки воно є нерухомим.
Також зазначив, що у даному випадку майно, на яке прокурор клопоче накласти арешт, не є речовим доказом у розумінні ст.98 КПК України.
Не погодившись із ухвалою слідчого судді прокурор Немишлянського відділу Харківської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06.02.2018 року про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна, та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого СВ Немищлянського ВП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_7 , та накласти арешт на зазначене у клопотанні майно у вигляді тимчасового позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування нерухомим майном.
Вважає, що ухвала є незаконною, необґрунтованою та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи із наступного.
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Слідчий суддя дійшов до помилкового висновку про те, що майно, на яке просив накласти арешт прокурор, не є речовим доказом в розумінні ст. 98 КПК України. Крім того, слідчим суддею зазначено, що прокурором не доведена необхідність такого арешту та наявність ризику його відчуження, а також зроблено висновок про неможливість зникнення, пошкодження чи втрати майна у зв`язку з тим, що воно є нерухомим, і ці посилання слідчого судді суперечать матеріалам клопотання слідчого поліції.
У клопотанні слідчим неодноразово зазначалось про незаконний перехід права власності на нерухоме майно - будівлю літ. «А-4», заг.пл. 952,2 кв.м., розташовану за адресою м. Харків, пров. Лопанський, 3.
Зокрема, незаконне відчуження майна здійснено під час процедури ліквідації банкрута ОСОБА_8 арбітражним керуючим ОСОБА_9 .
Досудовим розслідуванням встановлено, що всупереч вимогам ст. ст. 43, 49, 58 Закону, арбітражним керуючим ОСОБА_9 при проведенні процедури ліквідації, не було проведено інвентаризацію та оцінку майна боржника, конкурс на визначення організатора аукціону та укладено договір з Товарною біржею «Ресурс-Інформ» (), якою того ж дня без дотримання вимог щодо офіційного оприлюднення інформацію про торги, здійснено продаж вказаного нерухомого майна ОСОБА_8 за ціною 308 856 грн. ОСОБА_10 .
Оголошення про проведення аукціону було оприлюднене лише на сайті організатора аукціону (ТБ «Ресурс-Інформ»).
13.12.2013 року ліквідатором ОСОБА_9 було складено акт про передання права власності на нерухоме майно у якому вказано адресу веб-сторінки - www.resurs-inform.com.ua та зазначено, що оплата майна проведена повністю, зобов`язання сторонами виконані належним чином, претензій немає.
Того ж дня ліквідатор ОСОБА_9 підписав засвідчену приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_11 заяву, в якій вказав, що 308 856, 00 грн. перераховані у повному обсязі переможцем аукціону ОСОБА_10 на розрахунковий рахунок боржника ОСОБА_8 в ПАТ «ОТП Банк».
13.12.2013 року приватним нотаріусом ОСОБА_11 видане свідоцтво, реєстровий №1466, яким посвідчено право власності ОСОБА_10 на реалізоване з торгів нерухоме майно.
При цьому, грошові кошти від реалізації майна боржника на його рахунки не надходили.
Вказані та інші порушення, допущені під час здійснення процедури банкрутства ОСОБА_8 стали підставою для визнання торгів недійсними при винесенні заочного рішення Ленінським районним судом м.Харкова від 25.05.2016 у цивільній справі №642/7313/15, яким задоволено позов ОСОБА_8 до ОСОБА_10 , ОСОБА_9 про визнання правочину недійсним: визнано недійсними результати відкритих торгів у формі аукціону з продажу нежитлової будівлі , літ. «А-4», проведених 13 грудня 2013 року ТБ «Ресурс - Інформ», а також правочин, який відповідно до ч.4 гл.12 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України оформлений видачею свідоцтва щодо придбання 13 грудня 2013 року вищезазначеної нежитлової будівлі.
У вказаному рішенні судом констатовано факти неодноразового порушення арбітражним керуючим ОСОБА_9 вимог законодавства при здійсненні процедури ліквідації, про що також зазначаюсь при зверненні до слідчого судді суду першої інстанції.
Нежитлова будівля є об`єктом протиправних дій в рамках даного кримінального провадження, у зв`язку з чим в розумінні ст. 98 КПК України, є речовим доказом.
Доводи апеляційної скарги про використання приміщень як знаряддя для вчинення кримінального правопорушення підтверджені об`єктивними доказами, здобутими у відповідності з вимогами кримінального процесуального закону.
За викладених обставин, судова колегія приходить до висновку про скасування ухвали слідчого судді.
Одночасно, судова колегія вважає, що клопотання слідчого в частині арешту майна шляхом заборони користування цим майном не підлягає задоволенню. Колегія враховує, що відчуження та розпорядження майном може бути використано з метою перешкод у досягненні цілей досудового слідства, у той час як користування майном не перешкоджатиме слідству.
Відповідно, апеляційна скарга та клопотання слідчого поліції підлягають частковому задоволенню.
За наведених вище обставин судова колегія вважає обґрунтованими доводи апелянта про необхідність скасування вказаного судового рішення.
Керуючись ст.ст. 376, 392, 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И ЛА:
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні Немишлянського відділу Харківської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Фрунзенського районного суду м. Харкова від 6 лютого 2018 року скасувати та прийняти нову ухвалу.
Клопотання слідчого СВ Немишлянського ВП ГУНП в Харківській області ОСОБА_12 про арешт майна задовольнити частково.
Накласти арешт шляхом заборони відчуження та розпорядження нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1 , вказаного в клопотанні слідчого і належного на праві власності ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
Виконання даної ухвали покласти на прокурора у кримінальному провадженні № 0001236 від 30.05.2017 р.
Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: