Справа №705/2/17
1-кп/705/126/18
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 лютого 2018 року м.Умань
Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючої - судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
потерпілих ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5
представника потерпілого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Умань Черкаської області кримінальне провадження по обвинуваченню:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Кубінка 1 Одінцовського району Московської області, українця, громадянина України, працюючого менеджером в ТОВ «Христинівське ХПП», з середньою освітою, одруженого,який має двох дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченного ч. 2 ст. 286 КК України, -
ОСОБА_8 , керуючи транспортним засобом, порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілої за таких обставин.
15.09.2016 року, близько 08 години 45 хвилин, по вул. Залізняка в м. Умані Черкаської області, керуючи автомобілем «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись в напрямку вул. Тищика, в порушення вимог п.п. 2.3 б), 18.4 Правил дорожнього руху України ( в редакції від 14.09.2016 р.), не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, перед яким в його напрямку, ближче до правого узбіччя, стояв із увімкненою світловою аварійною сигналізацією нерухомий невстановлений розслідуванням автомобіль, не зменшивши швидкості і не зупинившись здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , яка рухалась по нерегульованому пішохідному переході з права на ліво по ходу його руху.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці події.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1789 від 17.10.2010 р.,- смерть пішохода ОСОБА_11 , 1978 року народження, сталася в результаті поєднаної травми голови, тулуба, кінцівок, що супроводжувалась крововиливом під м`які покрови голови, перелом кісток основи та склепіння черепа, крововиливом під м`які мозкові оболонки, забоєм головного мозку, травматичним набряком набуханням головного мозку, двобічними переломами ребер, крововиливами товстої кишки та великого сальника, відкритим переломом обох кісток лівої гомілки, саднами тулуба та кінцівок, синцем лівої гомілки. Вказані тілесні ушкодження мають прямий причинний зв`язок з настанням смерті і відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя.
Згідно з висновком експерта № 4/1866 від 17.11.2016 року, у дорожній обстановці, яка сталася на момент дорожньо-транспортної пригоди, водій автомобіля «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 , повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 18.4 Правил дорожнього руху України та дорожніх знаків 5.35.1-5.35.2 «Пішохідний перехід» Правил дорожнього руху України.
Порушення правил безпеки дорожнього водієм автомобіля «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_8 а саме вимог п.п. 2.3 б), 18.4 Правил дорожнього руху України та дорожніх знаків 5.35.1-5.35.2 «Пішохідний перехід» Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілій ОСОБА_11 .
Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні вказував, що вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення він визнає. Однак, даючи покази в судовому засіданні обвинувачений вказував, що він не заперечує факт наїзду на пішохода на нерегульованому пішохідному переході на його полосі руху, при цьому вказана подія сталася із-за того, що на дорозі була погана оглядовість ( були перешкоди часткове закриття обзору із-за зелених насаджень з правового боку); крім того в момент наїзду його засліпило сонце ( «… сонце як сварка в очі …»); по ходу руху з правої сторони перед пішохідним переходом був припаркований автомобіль (із увімкненою аварійною сигналізацією, марку якого він не пам`ятає), який створив перешкоди в оглядовості і пішохід « …раптово з`явився…» та він не міг його побачити завчасно та зреагувати ( тобто, фактично, в своїх показах в суді, обвинувачений посилався на наявність обставин, які йому перешкодили вчасно зреагувати на зміну дорожньої обстановки і пояснював, що ним вживались заходи для об`їзду - фактично покази обвинуваченого свідчать про те, що вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, в частині наявності факту порушення Правил дорожнього руху України з його боку, він не визнає, а визнає лише факт наїзду на пішохода на пішохідному переході в результаті чого настала смерть пішохода на місці). Так обвинувачений в судовому засіданні пояснив, що 15 вересня 2016 року зранку він виїхав на своєму автомобілі та рухався в напрямку теплиць, які знаходяться в м. Умань, по справах. Крім нього в автомобілі більше нікого не було. Повертаючись з теплиць, приблизно 08 год. 45 хв., на вулиці Залізняка в м. Умань, доїжджаючи до перехрестя вулиці Бабушкіна, він побачив, що, по його стороні руху, на другій секції паркану перед пішохідним переходом (« …дві секції забору…») стоїть припаркований легковий автомобіль (який саме він не пам`ятає) з увімкненою аварійною сигналізацією. Даний автомобіль закривав огляд проїжджої частини, проте людей, які б наближались до пішохідного переходу він не бачив. Він, не зменшуючи швидкість, з якою рухався - приблизно 60 км/год та не порушуючи правил дорожнього руху, вирішив зробити маневр об`їзду даного автомобіля і в цей момент його засліпило сонце і раптово перед собою він побачив силует людини та намагався уникнути наїзду, проте нічого не вийшло, і він, правою частиною автомобіля, здійснив наїзд на людину. Вийшовши з машини, він побачив жінку. Зрозумівши, що він вчинив наїзд на людину, викликав швидку допомогу та працівників поліції. Після чого, обернувшись, він побачив, що автомобіля, який стояв на аварійній сигналізації, вже не було. Він пояснював, що має 11 років водійського стажу та ніколи не порушував швидкісного режиму під час керування автомобілем. Вважає, що в даній ситуації була обмежена оглядовість проїжджої частини та значну роль відіграв той факт, що його засліпило сонце під час маневру об`їзду автомобіля, який стояв на аварійній сигналізації. Обвинувачений також, в своїх показах в суді вказував, що у вчиненому він розкаюється, а цивільний позов, заявлений потерпілим він визнає частково: матеріальну шкоду готовий відшкодувати повністю; моральну шкоду має реальну змогу відшкодувати лише частково і тому визнає позов на суму 20 000 грн.; а витрати на відшкодування правової допомоги, наданої потерпілому адвокатом - не визнає у зв`язку з необґрунтованістю та не доведеністю (вказана лише загальна сума перерахованих коштів, без посилань на вид і обсяг наданої правової допомоги). Крім того, обвинувачений пояснив, що він намагався відшкодувати матеріальну шкоду завдану потерпілим, однак їм домовитися не вдалося, а кошти які він надсилав поштовими засобами зв`язку, були повернуті назад, оскільки вони відмовилися їх отримати. Також, обвинувачений вказував, що через півгодини після ДТП він особисто в телефонному режимі повідомив страхову компанію «Глобус» про обставини події та страховим агентом були оформлені відповідні документи (при цьому доказів письмового звернення не надав та не ставив питання про їх витребування та не ставив питання про залучення страхової компанії до участі в справі).
Винуватість обвинуваченого у вчиненні даного злочину повністю доведена показами потерпілих, свідка, письмовими та речовими доказами.
Так, потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що потерпіла ОСОБА_11 була його дружиною. Обвинуваченого ОСОБА_8 він до цього часу не знав і стосунків з ним ніяких не було. 15 вересня 2016 року близько 09 години йому подзвонили на роботу та повідомили, що сталось ДТП з його дружиною. Він, як можна швидше, прибув на місце події, проте машина швидкої медичної допомоги вже від`їджала, він зупинив її по дорозі, та йому лікар повідомив, що його дружина померла ( травми були не сумісні з життям). На місці події він бачив, що його дружина лежала відкинута від пішохідного переходу на певну відстань з численними травмами. Також він бачив автомобіль, в якому сидів обвинувачений, були працівники поліції, потім прибув слідчий, якого дуже довго чекали, та почались слідчі дії, в результаті чого його дружина лежала на місці пригоди аж до часу дня. Він пояснив, що у нього з обвинуваченим впродовж розслідування ніяких контактів не було, він вказував, що «…їх фактично проігнорували..», «… з повинною не з`вивились…». Поштові грошові перекази від обвинуваченого були, проте він не вважав за потрібне їх отримувати, а хотів, щоб обвинувачений особисто прийшов до нього з вибаченнями. Потерпілий вказував, що пред`явлений цивільний позов підлягає повному відшкодуванню та він просив суд задоволити його в повному обсязі. Він пояснив, що на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_12 9 років та ОСОБА_13 14 років, які втратили маму, а він - дружину. Йому невідомо на яку суму застрахований автомобіль обвинуваченого та невідома сума відшкодування згідно цивільно-страхового полісу, однак він вважає, що не зобов`язаний звертатись до страхової компанії з приводу відшкодування заподіяних йому збитків, тому цивільний позов заявлено особисто до обвинуваченого, із за неправомірних дій якого настала смерть його дружини. Моральну шкоду обґрунтовує втратою близької людини втратою дружини та матері двох дітей. Просив призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції відповідної статті - терміном на 7 років.
Так, потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_11 була її донькою. Обвинуваченого ОСОБА_8 до цього часу вона не знала, стосунків з ним ніяких не було. 15 вересня 2016 року о 07 год. 40 хв. її донька ОСОБА_11 з меншою донькою ОСОБА_12 , вийшла з дому і донька пішла на автобус. Старша донька ОСОБА_13 залишилась з нею, оскільки на той час була хвора. Близько 09 години ранку, цього ж дня, до неї приїхав голова села та повідомив, що сталось ДТП, під час якої її донька загинула. Вона хотіла потрапити на місце пригоди, проте її односельці не пустили, тому на місце ДТП вона не була. Вона постійно дзвонила до свого зятя - ОСОБА_4 та цікавилась подіями, які відбуваються на місці ДТП. Свою померлу дочку вона вже побачила у морзі. Після поховання обвинувачений ОСОБА_8 жодного разу не підходив до неї та не просив вибачення і спричинені ним біль та горе - у вигляді втрати доньки не можна ніяк компенсувати, а її онуки залишилися без матері. Просила призначити обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції відповідної статті - терміном на 7 років
Свідок ОСОБА_14 , показала в судовому засіданні, що вона була очевидцем відповідних подій, оскільки стояла обличчям до проїжджої частини та бачила момент наїзду машини чорного кольору «Шевроле» на жінку, яка рухалася по нерегульованому пішоходному переході. Свідок показала, що вона має водійський стаж більше 10 років і в момент наїзду водій машини не гальмував: «…він фактично її зніс …», удар був сильний, оскільки потерпіла далеко відлетіла від місця удару і роззулася в польоті («… туфлі в які вона була взута порозліталися в різні боки…»). Після падіння вона підходила до постраждалої жінки і бачила, що одна сторона у потерпілої була синя. Вона підтвердила, що перед пішохідним переходом по ходу руху чорного «Шевреле», водій якого збив пішохода, була припаркована легкова машина світлого кольору («радянська»- марки не пам`ятає), і пішохід рухалася із-за машини та при цьому вона йшла, а не бігла і зіткнення було десь на середині нерегульованого пішохідного переходу(«… там був відповідний знак і розмітку «зебри» видно було добре…»). Водій гальмувати почав уже після зіткнення і при цьому видимість була нормальна ( це було зранку - приблизно після 9 години). Після ДТП приїхала поліція. Удар був з правого боку і після ДТП вона бачила, що у машині була пошкоджена стійка з правого боку та розбите лобове скло. Водій пояснював, що його засліпило сонце. Свідок підтвердила, що з нею проводили слідчий експеремент (погода була кардинально інша, що стосується температури : тоді вона була в кофті- це був вересень, а в день експеременту була в дублянці це був листопад), однак видимість була хороша і слідчий встановлював її місцерозсташування та здатність бачити подію ДТП на дорозі з метою встановлення місця зіткнення. При цьому були присутні поняті, був статист.
Підстав сумніватися в правдивості наведених показань свідка, яка попереджена про кримінальну відповідальність, передбачену ст.ст. 384, 385 КК України, судом не встановлено.
Свідок ОСОБА_15 , в судовому засіданні показав, що він працює слідчим в ВР ЗСТ СУ ГУНП в Черкаській області та проводив досудове розслідування у даному кримінальному провадженні. Він вказував, що під час проведення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_14 перевірялись дані з приводу місці наїзду на пішохода та місця зупинки транспортного засобу в момент наїзду на пішохода. Це відбувалося так само в світлу пору доби (без опадів в видимість була добра) і перевіряли обставини з приводу місця наїзду. Вказана процесуальна дія проводилась в присутності понятих і будь яких зауважень від учасників не надходило. Також свідок вказував, що дійсно після ДТП, до встановлення необхідного обсягу вихідних даних, з метою встановлення всіх фактичних обставин справи з обвинуваченим, процесуальний статус якого на той час об`єктивно визначений не був, було проведено слідчий експеремент за участю його захисника, оскільки із врахуванням специфіки розслідуваня даної категорії злочинів це допускається і в них є відповідні роз`яснення з цього приводу.
Винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, повністю підтверджується наступними дослідженими в судовому засіданні, належними та допустимими доказами:
- протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 15.09.2016 року, який складено в присутності понятих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , згідно якого ДТП трапилося по АДРЕСА_2 , з план-схемою до протоколу огляду місця ДТП від 15.09.2016р. та таблицею зображень до протоколу огляду місця події від 15.09.2016р. де зафіксовано результати обмірів проїзної частини, розташування автомобіля та пошкодження на ньому, розташування трупу потерпілої та її взуття, яке розлетілось від удару в різні боки після ДТП (т. 1 а.с. 112-126) ;
- даними висновку Уманської лікарні №2 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 037 від 15.09.2016 р., згідно якого у ОСОБА_8 ознак сп`яніння не виявлено (т.1 а.с. 240 );
- протоколом проведення слідчого експерименту від 04.11.2016 року за участю свідка ОСОБА_14 до якого додано план схему проведення слідчого експерименту від 04.11.2016 року та таблицю зображень, в процесі проведення якого було зафіксовано місце знаходження свідка в момент ДТП, місце знаходження пішохода в момент наїзду та розташування невстановленого слідством автомобіля, який був припаркований біля пішохідного переходу на час зіткнення.
При цьому сторона захисту вказувала, що дані отримані в процесі слідчого експерменту не є належним доказом, оскільки він був проведений за інших погодних умов. Одночасно суд не вбачає підстав вважати вказаний доказ, здобутий в процесі проведення досудового розслідування,- недопустимим, оскільки в судовому засідання з показів свідка ОСОБА_14 було встановлено, що вона була очевидцем ДТП і при проведенні слідчого експерименту за її участю температурний режим був кардинально інший, однак з врахуванням того, що встановлювалося і перевірялось, в процесі проведення відповідної процесуальної дії, - вона пояснила, що видимість була нормальна і вона правдиво відтворила те, що бачила в момент ДТП та вказала місце зіткнення автомобіля і пішохода нерегульований пішохідний перехід і місце розташування припаркованого автомобіля неподалік переходу. Тобто судом достовірно встановлено, що обставини, які перевірялись в процесі проведення відповідної процесуальної дії,- не були ніяким чином пов`язані з температурним режимом та особливостями дорожнього покриття.
Доказ визнається допустимим, згідно ст.86 КПК, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Тому суд, вивчивши матеріали справи, беручи до уваги фактичні дані, які відображені у відповідному доказі, покази свідка, за участю якого було проведено слідчий експеремент в судовому засіданні - не вбачає підстав для визнання вказаного доказу недопустимим;
-протоколом проведення слідчого експерименту від 04.11.2016 року за участю свідка ОСОБА_18 (т.1а.с.131-132);
-протоколом проведення слідчого експерименту від 04.11.2016 року за участю ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , до якого додано план схему до протоколу проведення слідчого експерименту від 04.11.2016 року та таблицю зображень до вказаного протоколу, що був проведений та результати якого відображені у протоколі, який був складений в присутності захисника та за участю понятих.
При цьому сторона захисту вказувала, що дані отримані в процесі слідчого експерименту не є належним доказом ( це зокрема стосується даних повідомлених ОСОБА_8 про обставини дорожньо-транспортної пригоди, наданих ним, як свідком під час проведення слідчого експеременту та результати проведення, які зафіксовані у відповідному протоколі), оскільки він був проведений в той час коли ОСОБА_8 перебував у статусі свідка. Разом з тим вони не заперечували, що вказана слідча дія була проведена за участю захисника, не посилались на наявність процесуальних порушень під час його проведення і вони пояснили, що і на той момент були не згідні з результатами, про що було зазначено в протоколі. Також вони не заперечували, що підозра ОСОБА_8 була пред`явлена уже пізніше.
Доказ визнається допустимим, згідно ст.86 КПК, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Згідно з положеннями ст. 18 КПК України жодна особа не може бути примушена визнавати свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення або примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення, а відповідно з положеннями ч. 2 ст 18 КПК України - кожна особа має право не говорити нічого з приводу підозри чи обвинувачення проти неї, у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання, а також бути негайно повідомлена про ці права.
Зміст п.6 ч.2 ст. 87 КПК України визначає, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод діяння з отримання показань від свідка, який надалі буде визнаний підозрюваним чи обвинуваченим в цьому кримінальному провадженні. Вказані положення спрямовані на реалізацію такої засади кримінального провадження, як свобода від самовикриття, право на мовчання, що є загальновизнаними міжнародними стандартами.
З врахуванням назви відповідної статті КПК України та змісту правової норми вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка, уже існували дані, які об`єктивно вказували на те, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але всупереч існування у відповідної особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий вчиняє дії, які спрямовані на отримання показань від неї. Тобто саме такі неправомірні дії, а не власне сам факт отримання показань від свідка, який в послідуючому був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини.
Із матеріалів кримінального провадження видно, що відомості про ДТП до ЄРДР були внесені по факту кримінального провадження, а не щодо ОСОБА_8 .. При цьому ОСОБА_8 під час проведення досудового розслідування, як і судовому засіданні, вказував на відсутність з його боку порушень Правил дорожнього руху України та виклав його версію про обставини за яких відбулося ДТП. В процесі досудового розслідування було залучено захисника, який приймав участь в тому числі і при проведенні слідчого експерименту з ОСОБА_8 . На відсутність згоди на проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 в судовому засіданні не вказували , ні захисник, ні сам ОСОБА_8 та суду не надавалися докази на підтвердження відповідних обставин. Перед проведенням вказаної слідчої дії ОСОБА_8 було роз`яснено його права, у відповідному процесуальному статусі, в т.ч. право не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть бути підставою для обвинувачення чи підозри. Під час слідчого експеременту ОСОБА_8 була надана можливість висловити свою власну точку зору на причини ДТП і в такий спосіб вплинути на вирішення справи стосовно нього, що не суперечить засаді верховенства права.
Тому суд не вбачає підстав для визнання вказаного доказу недопустимим;
-висновком експерта № 05-7-02/306 Уманського міжрайонного відділення КП «Черкаське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 16.09.2016 року, в якому вказано, що смерть гр. ОСОБА_11 , 1978 р.н., наступила внаслідок поєднаної травми голови, тулуба, кінцівок, що супроводжувалась крововиливом під м`які покрови голови, перелом кісток основи та склепіння черепа, крововиливом під м`які мозкові оболонки, забоєм головного мозку, травматичним набряком-набуханням головного мозку, двобічними переломами ребер, крововиливами товстої кишки та великого сальника, відкритим переломом обох кісток лівої гомілки, саднами тулуба та кінцівок, синцем лівої гомілки. Вказана поєднана травма виникли від дії тупих твердих предметів, цілком можливо в час та за обставин вказаних в постанові, має причинний зв`язок з настанням смерті і відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя (т.1 а.с. 141-144);
-висновком транспортно-трасологічної експертизи Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 4/1944 від 25.11.2016 року, в якому вказано, що до моменту ДТП деталі ходової частини, рульового керування та робочої гальмівної системи автомобіля «Chevrolet Lacetti», р.н. НОМЕР_2 знаходилися у працездатному (робочому) стані. (т.1 а.с. 146-151);
-висновком судової автотехнічної експертизи № 4/1866 від 17.11.2016р. Черкаського науково-дослідного експертно -криміналістичного центру, в якому вказано, що в дорожній обстановці, що склалася, водій автомобіля «Chevrolet Lacetti», р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності до вимог п. 18.4 Правил дорожнього руху України та дорожніх знаків 5.35.1-5.35.2 «Пішохідний перехід» ПДР. Водій вказаного автомобіля ОСОБА_8 виконуючи вимоги п. 18.4 ПДР України, мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_11 шляхом своєчасного застосування гальмування в умовах місця ДТП. Відповідно до вимог п.18.4 ПДР України, водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, тому питання про технічну можливість уникати наїзду на пішохода шляхом безпечного об`їзду не може вирішуватися в даному випадку. За обставин зазначених в постанові про призначення експертизи, в діях водія автомобіля «Chevrolet Lacetti», р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_8 вбачаються невідповідності вимогам п. 18.4 ПДР України, які, з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної ДТП (т. 1 а.с 153-156).
Місце зіткнення, сухе дорожнє покриття, ясна погода, ширина дороги та наявність чіткої розмітки і відповідних дорожніх знаків, інші фактори, що характеризують дорожню обстановку, на думку суду, вказують на відсутність об`єктивних перешкод для вжиття обвинуваченим заходів, що могли призвести до уникнення наїзду на пішохода на нерегульованому пішохідному переході за умови дотримання ОСОБА_8 приписів пунктів 2.3. б), 18.4 Правил дорожнього руху України.
Одночасно, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину узгоджується із його показами даними в судовому засіданні, з яких вбачається, що він дійсно під час керуванням транспортним засобом не зреагував на виниклу небезпеку для руху та фактично не вжив ніяких заходів для об`їзду пішохода (в поясненнях посилався, що вживав заходи, однак не конкретизував, які саме, - з посиланням лише на факт засліплення сонцем) або екстреного гальмування, допустив наїзд на ОСОБА_11 на нерегульованому пішохідному переході, внаслідок чого вона загинула на місці події. Позицію обвинуваченого, з приводу відсутності з його боку порушень вимог Правил дорожнього руху та наявність обставин, які об`єктивно унеможливлювали завчасно виявити небезпеку ( які фактично свідчать про часткове визнання вини, не дивлячись на озвучену в судовому засіданні позицію обвинуваченого з приводу визнання вини: озвучена позиція з приводу визнання вини з показами, які були дані в судовому засіданні обвинуваченим - не співпадає ), суд вважає неправдивими і розцінює їх, як обраний ним спосіб захисту від пред`явленого обвинувачення та намір пом`якшити кримінальну відповідальність за скоєне діяння.
Згідно з ч.1 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення та лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акту.
Суд обмежений у праві збору доказів вини обвинувачених за власною ініціативою та, залишаючись об`єктивним і неупередженим, має створити необхідні умови для виконання сторонами їхніх процесуальних обов`язків та здійснення наданих їм прав розглянути кримінальне провадження і постановити відповідне рішення. Суди при розгляді кримінальних справ не вправі перебирати на себе функції обвинувачення чи захисту.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержавних незаконним шляхом, а також припущеннях. Усі сумніви доведеності вини особи, мають тлумачитися на її користь.
Всебічно, повно і неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору їх належності і допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд вважає доведеним винність обвинуваченого у вчиненні вказаних вище діянь.
Таким чином, суд дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення, а його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.
Відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд, призначаючи покарання, повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.
Згідно з роз`ясненнями, наведеними у постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд враховує те, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, є необережним і відноситься до категорії тяжких злочинів
Також при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд враховує особу винного, який за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не знаходиться ,його відношення до скоєного,обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставин, що пом`якшують покарання суд не вбачає. При цьому суд враховує, що поведінка обвинуваченого в суді не свідчить про те, що він виявив щире каяття, а надані суду докази з приводу надсилання листів на адресу потерпілих про наміри поспілкуватися та грошових коштів у відшкодування спричиненої матеріальної шкоди, з врахуванням його позиції в суді та позиції потерпілих, що були озвучені в суді, - не містять переконливих відомостей про те, що між ними досягнуто домовленості, які б в послідуючому були реалізовані, в тому числі і в частині добровільного відшкодування матеріальної шкоди.
Обставин, що обтяжують покарання не має.
Відповідно до п. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
За таких обставин, враховуючи характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, дані, що характеризують особу обвинуваченого, думку потерпілих, які просили призначити найсуворіше покарання із ізоляцією від суспільства (ближче до максимального покарання), суд вважає необхідним призначити покарання у вигляді позбавлення волі в межах передбаченого законом строку.
Приймаючи рішення про призначення ОСОБА_8 покарання у вигляді позбавлення волі суд, серед іншого, враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948), ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ст. 3 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право на життя, свободу та особисту недоторканність. Згідно з положеннями ст. 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом. Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у ст. 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави - захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.
З урахуванням вище наведеного, суд вважає, що підстави для призначення ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст.69 КК України або звільнення його від відбування призначеного покарання в порядку ст.75 КК України, відсутні.
Суд переконаний, що таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно. Додаткове покарання, передбачене як обов`язкове ч. 3 ст. 286 КК, суд може відповідно до ст. 69 КК не призначати лише за наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і з урахуванням особи винного.
В суді було встановлено, що порушення ПДР України, допущені обвинуваченим ОСОБА_8 знаходяться в прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та її наслідками.
Крім того, скоєне обвинуваченим кримінальне правопорушення, передбачене ст.286 КК України віднесено до злочинів проти безпеки руху.
Суд вважає необхідним застосувати до ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, т.я. даний злочин пов`язаний з експлуатацією транспортного засобу та протиправні діїї обвинуваченого пов`язані з грубим порушенням вимог Правил дорожнього руху України, призвели до скоєння дорожньо-транспортної пригоди, в наслідок чого наступила смерть потерпілої. Це свідчить про відсутність у обвинуваченого належних навиків керування транспортними засобами і застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами надасть йому можливість, в разі бажання в подальшому керувати транспортними засобами, додатково вивчити правила дорожнього руху та пройти додаткові навчання у відповідних навчальних закладах щодо покращення навиків керування.
Крім цього, в судовому засіданні сторона захисту звернулись із клопотанням про застосування до обвинуваченого акту амністії, про що через канцелярію суду подали відповідну заяву ( звільнити від покарання ).
Пунктом в) статті 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» передбачено звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, засуджених за умисні злочини, які не є тяжкими або особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, та за злочини, вчинені з необережності, які не є особливо тяжкими відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України осіб, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_8 має двох дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . При цьому до суду стороною захисту не було надано доказів на підтвердження факту того, що на день набрання чинності Законом України «Про амністію у 2016 році», ОСОБА_8 не був позбавлений батьківських прав і що діти перебувають на його утриманні. Прокурор вказувала, що відсутність доказів на підтвердження відповідних фактів - є безумовною підставою для відмови в застосуванні Закону України «Про амністію у 2016 році» та звільнення обвинуваченого від покарання на підставі даного Закону.
Відповідно до п. «е» ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році» - амністія не застосовується до осіб, зазначених у статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні", а також до осіб, яких засуджено за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинили смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вчинене особою у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів.
Матеріалами кримінального провадження встановлено, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України у відсутності будь-яких обтяжуючих обставини, тобто на момент вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння або у стані, викликаному вживанням наркотичних або інших одурманюючих засобів, він не перебував.
З постанови №14 Пленуму Верховного суду України від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України № 18 від 19 грудня 2008 р.) вбачається, що відповідальність за статтею 286 КК України настає лише за умови, що винна особа внаслідок порушення певних правил спричинила з необережності потерпілому середньої тяжкості чи тяжке тілесне ушкодження або його смерть.
Отже, злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України, є тяжким злочином, вчиненим з необережності, і підпадає під дію Закону України «Про амністію у 2016 році» №1810.
Крім цього, з матеріалів кримінального провадження видно, що ОСОБА_8 , раніше не судимий , тому акт амністії до нього раніше не застосовувався.
Згідно ст.13 Закону України «Про амністію у 2016 році» його дія поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно, і не поширюється на осіб, які вчинили триваючі або продовжувані злочини, якщо вони закінчені, припинені або перервані після набрання чинності цим Законом.
Отже, з наведеного видно, що ОСОБА_8 вчинив злочин 15.09.2016 року, тобто до набрання чинності Законом України "Про амністію у 2016 році".
При цьому, ОСОБА_8 не підпадає в повному обсязі під критерії, визначені п. "в" ст. 1 цього Закону (доказів з приводу обставин, що батьківських прав відносно вказаних дітей він не позбавлявся та що вони перебувають на його утриманні, - ним надано до суду не було). А тому, суд приходить до висновку, що останній не підлягає звільненню від відбування призначеного йому покарання в силу п. "в" ст.1 Закону України № 1810-VIII від 22.12.2016 року.
Відповідно до ст. 128, 129 КПК України суд вирішує цивільний позов в кримінальному провадженні.
Статтею 127 КПК України встановлюється, що підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення, шкода завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатом розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Згідно ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та (або) моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим майновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті, яка передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Потерпілим ОСОБА_4 заявлено цивільний позов про відшкодування моральної шкоди в розмірі 280 000 гривень (Т.1 а.с.35-39).
Свої вимоги щодо відшкодування моральної шкоди потерпілий обґрунтовує глибиною страждань та болю, що він зазнав після смерті дружини та істотністю змін в укладі життя.
В судовому засіданні потерпілий позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Представник потерпілого - адвокат ОСОБА_6 підтримав позов його довірителя.
Обвинувачений ОСОБА_8 позовні вимоги ОСОБА_4 , про відшкодування заподіяної моральної шкоди визнав частково, вказав, що має можливість відшкодувати позов в частині стягнення з нього моральної шкоди на суму 20 000 грн.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди потерпілому, суд враховує наступне.
Суд прийшов до висновку щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення та наявності вини обвинуваченого ОСОБА_8 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, під час керування ним транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої ОСОБА_11 .
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що містяться у пунктах 3, 5 Постанови №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Суд приходить до висновку про наявність у потерпілого ОСОБА_4 , протягом тривалого періоду часу, моральних страждань і переживань, оскільки останній, у зв`язку з протиправною поведінкою обвинуваченого відносного його члена сім`ї, - втратив дружину та матір його дітей, що призвело до істотних змін в житті ОСОБА_4 та житті їх з потерпілою ОСОБА_11 неповнолітніх дітей, які втратили маму. Всі ці обставини негативно позначилися на моральному стані потерпілого.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.
У зв`язку з характером і глибиною душевних, емоційних, моральних страждань, які переніс потерпілий, їх тривалістю, ґрунтуючись на принципах розумності, виваженості і справедливості суд вважає, що з обвинуваченого ОСОБА_8 на підставі ст. ст. 23, 1167 ЦК України, відповідно до ст. ст. 128, 368 КПК України, на користь потерпілого ОСОБА_4 підлягає стягненню моральна шкоди в розмірі 200 000 гривень.
При вирішенні цивільного позову суд приймає до уваги положення Декларації основних принципів правосуддя для жертв злочинів і зловживання владою (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 29 листопада 1985 року) щодо необхідності дотримання балансу між правами підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, з одного боку, та інтересами жертви ,- з іншого.
Таким чином, позовні вимоги потерпілого про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.
За загальними правилами відшкодування завданої особі шкоди відповідно до умов статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала за наявності її вини.
Суд вважає доведеними позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі понесених потерпілим фактичних витрат, які підтверджені відповідними доказами (квитанціями, чеками та іншими письмовими доказами з яких вбачається, що потерпілий ОСОБА_4 поніс витрати у зв`язку із вчиненням злочину на поховання та ритуальні послуги і потреби) в розмірі 21 752 грн. 65 коп., які були визнані обвинуваченим в судовому засіданні в повному обсязі.
При цьому, з врахуванням позиції сторони захисту, яка наполягали на необхідності заявлення позивачем позову до страхової компанії, оскільки ОСОБА_8 , цивільно-правова відповідальність якого на момент ДТП була застрахована, свої зобов`язання щодо повідомлення страхової компанії виконав належним чином і вчасно, суд враховує наступне.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України, факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов`язане з виконанням цими особами обов`язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).
За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).
Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок, зокрема і страховиком.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 01.07.2004 №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
За змістом даного закону (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Таким чином потерпілі мають право вільно, на власний розсуд обрати спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.
Отже, вимоги позивача про відшкодування шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди були пред`явлені безпосередньо до заподіювача такої шкоди і така позиція позивача є законною та обґрунтованою, з врахуванням принципу диспозитивності закріпленого цивільно-процесуальним законодавством України. В ході судового розгляду свої позовні вимоги ОСОБА_4 не уточнював та вимог до страхової компанії не пред`являв, а навпаки протягом усього часу розгляду справи вказував на необхідність стягнення коштів саме з заподіювача шкоди.
Відповідно до ст. 118 КПК України витрати на правову допомогу відносяться до процесуальних витрат, які згідно ч. 1 ст. 124 КПК України відшкодовуються обвинуваченим.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, в пункті 4 «Гонорар адвоката» Договору про надання правової допомоги від 24 вересня 2016 року, укладеного між потерпілим ОСОБА_4 та адвокатом ОСОБА_6 , не визначено розмір оплати (фіксований розмір, погодинна оплата) гонорару адвоката, а зазначено, що на розмір гонорару впливають строки та результат вирішення спірних правовідносин, ступінь важкості справи, обсяг правових послуг, необхідних для досягнення бажаного результату та належного виконання окремих доручень. Обсяг правової допомоги враховується при визначені обґрунтованого розміру гонорару. Гонорар адвоката погоджується взаємною угодою сторін.
Додаткову угоду сторін чи б-я інший документ, в яких би був визначений розмір гонорару відповідно до Договору про надання правової допомоги від 24 вересня 2016 року, суду не надано.При цьому факт прийняття адвокатом гонорару підтверджено квитанцією долученою позивачем до позовної заяви.
Відтак, потерпілий не надав в повному обсязі доказів на підтвердження позовних вимог в частині відшкодування витрат на правову допомогу (належне документальне підтвердження обрахунку витрат на правову допомогу), а тому у зв`язку із недотриманням вимог статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" при укладенні договорів про надання правових послуг адвоката від 24 вересня 2016 року, суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість та розумність розміру сплаченого гонорару.
За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цивільного позову в цій частині.
Запобіжний захід відсутній.
Долю речового доказу потрібно вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України. Згідно з положеннями ст. 100 КПК України, речовий доказ - автомобіль «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 , що зберігається у обвинуваченого згідно розписки, слід повернути власнику ОСОБА_8 .
Процесуальні витрати по справі за проведення судових експертиз в загальній сумі 1 759,20 гривень підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 323, 324 КПК України, суд
Визнати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
ОСОБА_8 взяти під варту, після набрання вироком законної сили і строк відбуття покарання у вигляді позбавлення волі йому рахувати з моменту фактичного затримання.
Відмовити в задоволенні клопотання сторони захисту про застосування амністії.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 в частині стягнення матеріальної шкоди задоволити в повному обсязі, в частині стягнення коштів у відшкодування моральної шкоди задовольнити частково, а у задоволенні позову в частині стягнення судових витрат відмовити.
Стягнути з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_4 у відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 21 752 грн. 65 коп. ( двадцять одна тисяча сімсот п`ятдесят дві гривні шістдесят п`ять копійок).
Стягнути з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_4 у відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 200 000 грн.( двісті тисяч гривень).
В задоволенні іншої частини позову відмовити.
Процесуальні витрати по справі за проведення судових експертиз в сумі 1759,20 гривень підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави.
Речовий доказ - автомобіль «Chevrolet Lacetti», д.н.з. НОМЕР_1 , що переданий в процесі проведення досудового розслідування обвинуваченому під зберігальну розписку - , слід залишити власнику ОСОБА_8 за належністю.
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України,до апеляційного суду Черкаської області через Уманський міськрайонний суд Черкаської області шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя: ОСОБА_1