Справа №485/1193/17 08.11.2017
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/784/731/17 Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 82 КК України Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
8 листопада 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5
розглянувши в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 9 серпня 2017 року, якою
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, неодруженому, засудженому 18 серпня 2010 року Апеляційним судом Запорізької області за ст. 69, п. «ж», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 215-3, ст. 17 і ч. 3 ст. 142 КК України (1960 року) до 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна,
-відмовлено у задоволенні його клопотання про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7 ,
засуджений ОСОБА_6 .
Короткий зміст вимог апеляційної скарги засудженого.
Просить замінити невідбуту частину покарання більш м`яким на підставі ст. 82 КК України та перевести його до Веселівської ВК -№8 (с. Озерне, Веселівського району, Запорізької області)
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, залишено без задоволення.
Узагальнені доводи апеляційної скарги засудженого.
Вказує, що на протязі всього строку відбування покарання він старанно працював, намагався підтримувати адміністрацію колонії, не порушував порядок.
Стверджує, що не працював лише за станом здоров`я, хоча просився працювати.
Зазначає, що ПП «Цейлон», надало лист, в якому гарантувало його працевлаштування.
Вказує, що у нього хвора мати, а тому, для її зручності, висловлює позицію щодо його переведення до Веселівської ВК-8, щоб мати могла його навідувати.
Встановлені судом першої інстанції обставини.
4 серпня 2017 року засуджений ОСОБА_6 звернувся з клопотанням, у якому просив замінити невідбуту частини покарання більш м`яким на підставі ст. 82 КК України.
ОСОБА_6 відбуває покарання за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 18 серпня 2010 року, згідно якого його засуджено за ст. 69, п. «ж», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 215-3, ст. 17 і ч. 3 ст. 142 КК України (1960 року) до 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2016 року, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України, в строк покарання зараховано ОСОБА_6 строк попереднього ув`язнення з 18 листопада 2008 року по 2 грудня 2010 року.
Відмовляючи в задоволенні клопотання, суд першої інстанції прийшов до висновку, що засуджений ОСОБА_6 не став на шлях виправлення.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_6 , який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та просив їх задовольнити, думку прокурора про залишення ухвали суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ч. 3 ст. 82 КК України, заміна невідбутої частини покарання може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.
У відповідності до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому, головною умовою прийняття такого рішення є доведеність при заміні невідбутої частини покарання більш м`яким того, що засуджений став на шлях виправлення.
Згідно п. 7 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, під час судового розгляду справ даної категорії, судам слід ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участі у самодіяльних організаціях засуджених та інше.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення у відповідності з вимогами ст. 82 КК України та ст. 537, 539 КПК України.
Так, ОСОБА_6 відбуває покарання за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 18 серпня 2010 року, яким він засуджений за ст. 69, п. «ж», «і» ст. 93, ч. 3 ст. 215-3, ст. 17 і ч. 3 ст. 142 КК України (1960 року) до 14 років позбавлення волі,
Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 лютого 2016 року, на підставі ч. 5 ст. 72 КК України в строк покарання засудженому ОСОБА_6 зараховано строк попереднього ув`язнення з 18 листопада 2008 року по 2 грудня 2010 року.
Станом на день звернення з клопотання відбув більше 2/3 строку покарання.
Як слідує з матеріалів клопотання, за весь час відбування покарання ОСОБА_6 має три заохочення у 2011, 2013 та 2014 роках, мав вісім стягнень, має посередню характеристику. На виробництвах установ за місцем відбування покарання періодично працював до 2014 року. У подальшому, за задовільного стану здоров`я, від працевлаштування, у тому числі у відділенні на громадських засадах відмовлявся, оскільки запропоновані роботи не за його спеціальністю.
За наведеного, висновок суду першої інстанції про недоведеність того, що засуджений ОСОБА_6 став на шлях виправлення, є вірним, обґрунтованим та достатньо мотивований.
З таким висновком погоджується і суд апеляційної інстанції.
Доводи засудженого в апеляційній скарзі стосовно того, що він заслуговує на застосування до нього положень ст. 82 КК України є необґрунтованими, оскільки процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним. Натомість, як вірно встановлено судом першої інстанції, поведінка засудженого ОСОБА_6 за час відбування покарання, його ставлення до праці, не свідчить беззаперечно, що він твердо став на шлях виправлення та процес його перевиховання досяг того рівня, коли можлива заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням.
Таким чином, підстави для задоволення апеляційної скарги засудженого відсутні.
З огляду на викладене, керуючись ст. 82 КК України, ст. 405, 407, 419, 424, 532, 537, 539 КПК України,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 9 серпня 2017 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини основного покарання більш м`яким, залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Головуючий
Судді: