АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/5391/2017 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 11 листопада 2016 року,
з участю:

прокурора ОСОБА_7

власника майна ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 11.11.2016 року задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_8 та накладено арешт на об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 155 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, шляхом заборони проведення будь-яких дій щодо реєстрації (перереєстрації) права власності на вказаний об`єкт житлової нерухомості до прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні.

Згідно ухвали, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність правових підстав для накладення арешту на майно, оскільки є достатні підстави вважати, що майно, на яке прокурор просить накласти арешт відповідає критеріям, вказаним у ст. 170 КПК України

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, власник майна подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали слідчого судді,просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволені клопотання прокурора про накладення арешту на майно.
Обґрунтовуючи викладені у клопотанні причини поважності пропущення строку апеляційного оскарження зазначає, що рішення було постановлено слідчим суддею без повідомлення та участі власника майна, копію даної ухвали їй направлено не було, ухвалу вона отримала 11.10.2017 року після звернення до канцелярії Подільського районного суду м. Києва.
Мотивуючи апеляційні вимоги зазначає, що арештований об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 155 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, перебуває у власності добросовісного набувача згідно договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 від 09.09.2016 року, в державному реєстрі речових прав на момент укладання договору були відсутні будь - які зареєстровані записи про обтяження речових прав ( іпотека та заборона відчуження) та записи про податкові застави, які б в свою чергу свідчили про заборону відчуження даної квартири, а відтак вказаний об`єкт нерухомості в силу положень ч.10. ст. 170 КПК України не може бути арештованим.
Крім того, апелянт посилається на те, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 не відкривалось, підозра їй не повідомлялась, остання не є а ні обвинуваченою, а ні особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, заподіяну підозрюваним, обвинуваченим або неосудною особою.

Заслухавши доповідь судді, пояснення власника майна, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити в повному обсязі, прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги та просив відмовити у її задоволенні, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

У відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Як вбачається з матеріалів судового провадження, клопотання прокурора про арешт майна було розглянуто слідчим суддею 11.11.2016 року без виклику власника майна. Про існування оскаржуваної ухвали, як зазначає апелянт, вона дізналася 11.10.2017 року, після отримання її копії в Подільському районному суді м. Києва і даний факт не спростовується матеріалами провадження.

Оскільки власник майна ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу 12.10.2017 року, тобто в межах визначених законом п`ятиденного строку, визначений законом строк на апеляційне оскарження не пропущено, а тому він не підлягає поновленню.

Що стосується безпосередньо апеляційної скарги, то слід звернути увагу на такі обставини.

Як вбачається з матеріалів провадження, СВ Подільського УП ГУНП у м. Києві розслідується кримінальне провадження № 0000174 від 21.09.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Органом досудового розслідування зазначено, що 25.03.2008 року ВАТ «Сведбанк» укладено кредитний договір №2619/0308/88-007 із ОСОБА_10 , відповідно до умов якого банк надав останній грошові кошти у сумі 150 000 доларів США. Забезпеченням виконання зобов`язань по погашенню заборгованості за вказаним кредитним договором, виступає іпотека: 4-х кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 . Також, 28.11.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до якого банк відступив свої права вимоги заборгованості. В той же день між ТОВ «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відступлено право вимоги заборгованості за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором №2619/0308/88-007, позичальником згідно якого є ОСОБА_10 .

09.09.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9 посвідчено договір купівлі продажу вказаної квартири між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 . Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно зазначений об`єкт житлової нерухомості на даний час належить ОСОБА_6 .

11.11.2016 року прокурор Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_8 звернувся до Подільського о районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 155 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, заборонивши проведення будь-яких дій щодо реєстрації (перереєстрації) права власності на вказаний об`єкт житлової нерухомості до прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні.

11.11.2017 року ухвалою слідчого судді клопотання прокурора було задоволено.

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0000174 від 21.09.2016 року, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення прокурора ОСОБА_11 , дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до висновку, що існують достатні правові підстави для задоволення клопотання, оскільки накладення арешту на майно відповідає визначеним ст. 167 КПК України критеріям.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Однак зазначених вимог закону слідчий суддя та прокурор, який вніс клопотання про арешт майна, не дотрималися.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Однак прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Зі змісту клопотання вбачається, що органом досудового розслідування зазначено, що метою накладення арешту на майно є забезпечення збереження речових доказів.

Згідно положень ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з положень наведеної норми права, матеріальні об`єкти, які, на переконання органу досудового розслідування, мають одну або декілька ознак наведених в ст. 98 КПК України можуть набути статусу речового доказу за рішенням слідчого.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 110 КПК України, рішення слідчого, прокурора приймаються у формі постанови.

Аналізуючи наведені вимоги закону, колегія суддів переконана, що висновок органу досудового розслідування щодо відповідності матеріального об`єкту тим чи іншим ознакам ст. 98 КПК України може бути зроблений лише в тексті постанови, яка має відповідати вимогам ч. 5 ст. 110 КПК України, зокрема містити мотиви прийнятого рішення.

Відсутність постанови про визнання майна речовим доказом, як окремого процесуального документа, який фіксує висновок слідчого про набуття майном статусу речового доказу та мотиви з яких він дійшов такої думки, позбавляє слідчого суддю можливості провести аналіз та зробити висновок про наявність чи відсутність підстав для арешту майна саме з метою його збереження як речового доказу.

Наведені слідчим у клопотанні про арешт майна підстави, у зв`язку з якими майно відповідає критеріям визначеним ст. 98 КПК України, не може бути визнано достатнім для висновку, що це майно є речовим доказом, оскільки, згідно положень ст. 171 КПК України, наведені слідчим у клопотанні обставини мають бути доведені доказами, доданими до клопотання.

Таким чином, слідчий, прокурор, який вважає за потрібне звернутись до слідчого судді з клопотанням про арешт майна з метою забезпечити збереження речового доказу, першочергово мав би визнати майно, на яке він просить накласти арешт, речовим доказом у кримінальному провадженні шляхом винесення про це постанови, в якій зазначити підстави для визнання майна речовим доказом, з огляду на положення ст. 98 КПК України, проте таких дій вчинено не було, з огляду на відсутність у доданих до клопотання матеріалах постанови про визнання майна речовим доказом.

Розглядаючи клопотання органу досудового розслідування, слідчий суддя на відсутність постанови про визнання майна речовим доказом уваги не визначив передбачену ч. 2 ст. 170 КПК України мету, з якою допускається решт майна, зазначивши при цьому посилання на загальні підстави арешту тимчасового вилучення майна, що передбачені ст. 167 КПК України.

Наведені обставини, на переконання колегії суддів, свідчать про відсутність підстав для накладення арешту саме з метою забезпечення збереження речового доказу, оскільки без відповідної постанови слідчого майно не може набути статусу речового доказу.

Також, як вбачається з матеріалів клопотання прокурора, органом досудового розслідування здійснюється розслідування кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, а саме щодо протиправних дій невстановлених осіб, спрямованих на незаконне заволодіння об`єктом житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1

Проте, витяг з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0000174 від 21.09.2016 року, долучений до клопотання, не містить відомостей про обставини, на які безпосередньо органом досудового розслідування здійснюється посилання у самому клопотанні, зокрема щодо заволодіння шляхом обману об`єктом житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 .

. Крім того, згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек від 09.09.2016 року заборони при вчиненні нотаріальної дії щодо об`єкта житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 відсутні.

Зазначене свідчить, що стороною обвинувачення не доведено необхідність накладення арешту на належне ОСОБА_6 майно.

Таким чином, у зв`язку із викладеним, колегія суддів переконана, що у такому випадку не можливо досягти інтересів досудового розслідування, забезпечити збереження речових доказів, які у подальшому можуть досліджуватись судом.

На підставі вищевикладених обставин, які свідчать про однобічність, неповноту, формальність і необ`єктивність судового розгляду, ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, як незаконна та необґрунтована, а апеляційна скарга власника майна ОСОБА_6 підлягає задоволенню з постановленням судом апеляційної інстанції нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно за недоведеності необхідності арешту майна, який при викладених у клопотанні обставинах явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу слідчого судді Подільського районного суду міста Києва від 11листопада 2016 року, якою задоволено клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_8 та накладено арешт на об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 155 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, шляхом заборони проведення будь - яких дій щодо реєстрації (перереєстрації) права власності на вказаний об`єкт житлової до прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні, скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 7 ОСОБА_8 про накладення арешту на об`єкт житлової нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 155 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, шляхом заборони проведення будь - яких дій щодо реєстрації (перереєстрації) права власності на вказаний об`єкт житлової нерухомості до прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні відмовити.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3