Справа № 761/9877/17
Провадження № 1-кс/761/6269/2017
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2017 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , представника власника майна ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , слідчого ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду скаргу представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого щодо неповернення тимчасово вилученого майна,

у с т а н о в и в:
До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла скарга представника власника майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_6 на бездіяльність слідчого в ГСУ СБ України щодо неповернення тимчасово вилученого майна.

Скарга обґрунтована тим, що 22.02.2017 на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2017 у кримінальному провадженні № 220 150 000 000 002 67 за ч.1, 2 ст.258 5 КК України проведений обшук у жилому приміщенні за адресою АДРЕСА_1 , під час якого гр. ОСОБА_3 добровільно видав слідчому вказані кошти та пояснив, що останні є його власністю і отримані від продажу майна, а також від рідних та близьких.

Оскільки до переліку речей, на вилучення яких слідчим суддею наданий прямий дозвіл входили грошові кошти, отримані внаслідок злочинної діяльності, а гроші, на поверненні яких наполягає заявник, такими не є, останній вважав вказане майно тимчасово вилученим.

Враховуючи, що накладення арешту на вилучені грошові кошти слідчим або прокурором не ініціювалося, представник власника майна просив ухвалити рішення про їх повернення.

У судовому засіданні представник володільця майна скаргу підтримав та наполягав на її задоволенні з наведених вище підстав.

Слідчий ОСОБА_5 не заперечував проти задоволення вимог заявника, пояснивши, що органом досудового розслідування дійсно не здобуті докази того, що вказані кошти мають злочинне походження або призначалися для фінансування тероризму.

Слідчий суддя, заслухавши доводи представників володільця майна, аргументи слідчого, дослідивши надані документи, дійшов висновку про таке.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Наведена конституційна норма гарантує, що позбавлення права власності, невід`ємними складовими частинами якого є володіння, користування та розпорядження об`єктом власності, можливе виключно у випадках та у спосіб, які передбачені відповідними правовими нормами.

Отже, навіть тимчасове вилучення об`єктів власності є позбавленням володільця майна можливості на власний розсуд користуватися та розпоряджатися таким майном, що є тотожним позбавленню права власності.

Практичне застосування встановленої Конституцією України гарантії охорони власності, доводить, що вилучення у будь-якої особи належного їй на законних підставах майна у спосіб або через застосування процедури, які не відповідають приписам закону, є протиправним.

Підстави та порядок встановлення тимчасового обмеження прав особи щодо реалізації нею усієї сукупності або ж окремих складових частин права власності під час досудового розслідування визначені кримінальним процесуальним законодавством.

З вищеназваною конституційною нормою кореспондуються положення ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), якою до завдань кримінального провадження, з-поміж іншого, віднесена також охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення того, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу.

У контексті скарги, що розглядається слідчим суддею, має бути надана оцінка правомірності фактично примусового вилучення з володіння та користування особи грошових коштів.

Главою 2 КПК встановлені засади, тобто основоположні принципи кримінального провадження до яких, серед інших, віднесені верховенство права (ст. 8 КПК), законність (ст. 9 КПК), недоторканність права власності (ст. 16).

Так, кримінальним процесуальним законом наголошено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. 9 КПК під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кримінальне процесуальне законодавство України повинно застосовуватися з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У силу ст. 16 КПК позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК.

Сукупність наведених норм кримінального провадження, їх внутрішній, змістовний зв`язок між собою свідчить, що будь-яка процесуальна дія слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, вчинена під час досудового розслідування, має відповідати вищевказаним засадам, як за своєю суттю, так і за формою реалізації, тобто процедурою застосування.

Процесуальним законом визначено, що обов`язок здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні покладається на слідчого суддю.

Таким чином, саме слідчий суддя шляхом застосування своїх повноважень має забезпечити дотримання закону усіма учасниками кримінального провадження, а також зобов`язаний вживати передбачені законом заходи для поновлення порушених під час досудового розслідування прав та інтересів осіб.

Особливої актуальності та гостроти це питання набуває у відношенні сторони обвинувачення, представники якої наділені значними можливостями застосування заходів примусового характеру.

Отже, слідчий суддя, виконуючи покладені на нього обов`язки має запобігти зловживанню стороною обвинувачення такими повноваженнями з метою збереження рівності сторін кримінального провадження та збалансованості їх прав.

Як встановлено під час розгляду скарги, слідчим ГСУ СБ України ОСОБА_5 здійснюється досудове розслідування у кримінальному № 220 150 000 000 002 67 за ч.1, 2 ст.258 5 КК України від 10.09.2015.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2017 у цьому кримінальному провадженні наданий дозвіл на проведення обшуку за місцем фактичного мешкання гр. ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 , мета вказаної слідчої дії полягала у виявленні та вилученні, серед іншого, незаконно отриманих грошових коштів.

Згідно з протоколом обшуку від 22.02.2017 у результаті обшуку, проведеного слідчим ГСУ СБ України ОСОБА_7 , за вказаною вище адресою ОСОБА_3 добровільно видані грошові кошти у сумі 360 тис. дол.. США.

Відповідно до ст.7 КПК України однією з загальних засад кримінального провадження є змагальність сторін, яка у силу ст. 22 КПК передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, на слідчого, як на представника сторони обвинувачення покладається обов`язок доведення, що вилучені під час обшуку грошові кошти відповідають визначеному ухвалою слідчого судді критерію, а саме - отримані незаконно, а саме у результаті вчинення злочину.
Попри зазначене слідчий будь-яких доказів на спростування позиції власника майна та його представника не надав, отже відсутні підстави для висновку, що вилучені кошти отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення, тобто саме на їх вилучення наданий прямий дозвіл ухвалою слідчого судді про обшук.
Відповідно до положень статей 234, 235 КПК клопотання про проведення обшуку та ухвала про дозвіл на обшук в обов`язковому порядку мають містити відомості, для виявлення яких речей, документів та осіб проводиться обшук.

Тобто судовим рішенням має обмежуватися коло речей та предметів, відшукання яких є метою обшуку.

При цьому судом приймаються до уваги, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини визнані порушенням ст. 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод дії, коли обшук квартир осіб було здійснено на підставі припису, сформульованого в досить загальних термінах, без надання цим особам будь-якої додаткової інформації про підстави цих обшуків та без порушення стосовно цих осіб кримінальної справи («Ернст та інші проти Бельгії»).

Виходячи з наведеного, коректним є висновок, що вищенаведені норми національного законодавства спрямовані на запобігання свавіллю з боку органів досудового розслідування щодо безпідставного вилучення будь-якого майна, про яке не йдеться в ухвалі про дозвіл на проведення вказаної слідчої дії.

Крім того, частина 7 статті 236 КПК, дозволяючи вилучати речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, визначає подальший процесуальний статус вилученого, відносячи його до тимчасово вилученого майна.

При цьому статтею 169 КПК встановлено, що тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучене, у випадках, передбачених ч.5 ст.171 КПК, тобто у разі, якщо слідчий протягом 48 годин після вилучення майна не звернувся до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на вказане майно.

У силу ч. 5 ст.171 КПК наслідком невиконання зазначеного припису є негайне повернення вилученого.

Слідчим не надано слідчому судді ухвали про накладення арешту на вилучені грошові кошти.

Слідчий суддя також бере до уваги, що в силу ч.1 ст.100 КПК речовий доказ, який вилучений стороною кримінального провадження, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю. Виключенням з цього правила є вилучення певного майна внаслідок тимчасового доступу до речей та документів (ст. 160-166 КПК) або через накладення на нього арешту (ст. 170-174 КПК).

Як вище зазначено, під контроль слідчого грошові кошти володільця перейшли у результаті проведеного обшуку, арешт на них не накладений.

Сукупність вищезазначеного свідчить про обґрунтованість скарги, що є підставою для її задоволення.
Враховуючи викладене, керуючись ст. 22, 169, 171, 173, 303, 309 КПК України, слідчий суддя

у х в а л и в :
Скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Зобов`язати слідчого ГСУ СБ України, яким здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 220 150 000 000 002 67 за ч 1, 2 ст. 2585 КК України, повернути ОСОБА_3 вилучені під час обшуку 22.02.2017 грошові кошти у сумі 360 000 (триста шістдесят тисяч) дол. США.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1