Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/117/18
Провадження № 1-м/382/3/18
У Х В А Л А

Іменем України

12 квітня 2018 року Яготинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при серетарі ОСОБА_2

за участі прокурора ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Яготині Київської області клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України стосовно засудженої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Яготин Київської області, громадянки України, заміжньої, маючої на утриманні неповнолітню дитину, тимчасово зареєстрованої на території Російської Федерації до 14 травня 2016 року за адресою АДРЕСА_1 , не судимої, засудженої вироком Привокзального районного суду міста Тула 14 липня 2016 року зміненого Постановою Тульського обласного суду від 06.06.2017 року за ч.1 ст.30, п. «г» ч. 4 ст.228.1 КК Російської Федерації до покарання у виді 4 років 10 місяців позбавлення волі, з відбуттям покарання у виправній колонії загального режиму,

ВСТАНОВИВ :

06.01.2018 року до Яготинського районного суду Київської області надійшло клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Привокзального районного суду міста Тула від 14 липня 2016 року, зміненого Постановою Тульського обласного суду від 06.06.2017 року за ч.1 ст.30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації відносно ОСОБА_4 , засудженої до покарання у виді 4 років 10 місяців позбавлення волі з відбуттям покарання у виправній колонії загального режиму у відповідність із законодавством України.

Як вбачається з клопотання та додатків до нього, ОСОБА_4 вчинила злочин, передбачений ч.1 ст.30, п. «г» ч.4 ст. 228.1 КК РФ, а саме: готування до незаконного збуту наркотичних засобів у великих розмірах.

Вироком Привокзального районного суду міста Тула від 14 липня 2016 року ОСОБА_4 була визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК РФ та їй із застосуванням ч. 2 ст. 66, ч.2 ст. 62, ст. 64 КК РФ було призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму. Строк покарання рахувати з 27 лютого 2016 року, у строк покарання зараховано час перебування під вартою з 27 лютого 2016 року по 13 липня 2016 року включно. Постановою Тульського обласного суду від 06.06.2017 року вирок Привокзального районного суду міста Тула від 14 липня 2016 року було змінено та пом`якшено покарання, призначене ОСОБА_4 за ч.1 ст. 30, п. «г» ч.4 ст. 228.1 КК РФ до 4 років 10 місяців позбавлення волі. В іншій частині вирок відносно ОСОБА_4 залишено без змін.

У судове засідання представник Міністерства юстиції України не прибув, про дату, час, місце розгляду клопотання повідомлений належний чином, шляхом вручення повідомлення про виклик уповноваженій особі. У самому клопотанні міститься прохання про розгляд клопотання без участі представника Міністерства юстиції України.

Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України.

Заслухавши думку прокурора, дослідивши клопотання та додатки до нього, суд приходить до висновку про те, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст. 7 КК України громадяни України, які вчинили злочини за її межами, підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.1 ст. 602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі передбачених міжнародним договором,згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Виконуючи вищевказані вимоги, а також положення ч. 3 ст. 603 КПК України, якою на суд покладено обов`язок встановити чи дотримані умови, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або цією главою КПК України, суд зазначає, що чинними на території України є Конвенція про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року та Європейська конвенція про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 25 травня 1970 року, які ратифіковані Україною 22 вересня 1995 року та 26 вересня 2002 року відповідно.

Згідно із ст. 9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ч.1 ст. 4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28 травня 1970 року санкція може виконуватися іншою Договірною Державою тільки у разі, якщо згідно із її законодавством дія, за яку була встановлена санкція, була б злочином в разі її вчинення на її території, та особа, якій було встановлено санкцію, підлягала би покаранню, в разі якщо вона вчинила б цю дію там.

Пунктом b) ч. 1 ст. 9 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року передбачено, що компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями ст. 11.

Згідно із п.п. а), с), d) ч. 1 ст. 11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган повинен враховувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку; повинен зарахувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі; не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими ніякі мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачити за вчинення злочину або злочинів.

Разом з цим, положеннями ч.ч. 3 та 4 ст. 610 КПК України передбачено, що суд під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.

При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання.

Положеннями ч. 1 ст. 610 КПК України передбачено, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України відповідно до ч. 3 ст. 609 цього Кодексу розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції України протягом одного місяця з моменту його надходження.

Міністерством юстиції України питання про передачу громадянина України ОСОБА_4 засудженої вироком Привокзального районного суду міста Тула від 14 липня 2016 року, для відбуття покарання в Україні погоджено з Міністерством юстиції Російської Федерації.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року та ч. 2 ст. 610 КПК України Міністерством юстиції України до клопотання додано всі необхідні документи.

Як вбачається з клопотання та додатків до нього, ОСОБА_4 є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту на ім`я ОСОБА_4 , серії НОМЕР_1 виданого 12 лютого 2016 року Яготинським РС УДМС України в Київській області, останнім місцем її реєстрації в Україні є АДРЕСА_2 (а.с.22-30).

Відповідно до письмової заяви, ОСОБА_4 має бажання не відбутий строк покарання відбувати на території України .

Відповідно до довідки з місця відбування покарання - засуджена ОСОБА_4 відбула строк кримінального покарання 1рік 17 днів. Не відбута частина покарання складає 3 роки 4 місяці 24 дні. Зазначене покарання ОСОБА_4 відбуває в ФКУ ВК-6 УФСВП Росії по Орловській області. Кінець строку відбуття покарання 26 грудня 2020 року.

Діяння ОСОБА_4 за вироком Привокзального районного суду міста Тула від 14 липня 2016 року кваліфікуються за ч.1 ст. 30, п. «г» ч.4 ст. 228.1 КК Російської Федерації, яка передбачає відповідальність за готування до незаконного збуту наркотичних засобів у великих розмірах, та покарання за вироком їй призначено з врахуванням ч. 2 ст. 66, ч. 2 ст. 62, ст. 64 КК РФ. З врахуванням змін, внесених постановою Тульського обласного суду від 06.06.2017 року, ОСОБА_4 призначено покарання за вказаною статтею у вигляді 4 років 10 місяців позбавлення волі.

Відповідно до положень Кримінального кодексу України дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати за ч.1 ст. 14, ч. 3 ст. 307 КК України, як готування до незаконного збуту наркотичних засобів в особливо великому розмірі. Санкція частини 3 ст. 307 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна. Застосовані під час виконання покарання ч. 2 ст. 66, ч. 2 ст. 62, ст. 64 КК РФ відповідають ч. 2 ст. 68, ч.1 ст. 69, ст. 69-1 КК України.

Відповідно до п.1 ч. 4 ст. 610 КПК України при визначенні строку покарання у вигляді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків: якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України.

Аналіз наведених вимог закону дозволяє суду зробити висновок про необхідність призначення ОСОБА_4 за ч.1 ст.14, ч. 3 ст.307 КК України покарання у вигляді позбавленні волі із дотриманням тривалості покарання призначеного вироком Привокзального районного суду міста Тула від 14 липня 2016 року з врахуванням змін, внесених постановою Тульського обласного суду від 06.06.2017 року, а саме у вигляді 4 років 10 місяців позбавлення волі.

Законодавство України передбачає таке додаткове покарання, як конфіскація майна засудженого, за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

Проте, статтею 11 Конвенції заборонено посилювати кримінальне покарання засудженій особи державою виконання вироку. Заборонено також вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину або злочинів.

За таких підстав, враховуючи положення ст. 11 Конвенції, при приведенні вироку Привокзального районного суду міста Тула від 14 липня 2016 року, зміненого постановою Тульського обласного суду від 06.06.2017 року у відповідність до законодавства України до ОСОБА_4 не може бути застосований такий вид додаткового покарання, як конфіскація майна засудженого.

На підставі викладеного, керуючись ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ч. 1 ст. 4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28 травня 1970 року, ст.ст. 6, 9-11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, ст.ст. 606-610 КПК України, суд

УХВАЛИВ :

Клопотання Міністерства юстиції України задовольнити.

Вирок Привокзального районного суду міста Тула від 14 липня 2016 року з урахуванням змін, внесених постановою Тульського обласного суду від 06.06.2017 року, яким громадянку України ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228.1 КК Російської Федерації із застосуванням ч. 2 ст. 66, ч. 2 ст. 62, ст. 64 КК РФ до покарання у вигляді 4 років 10 місяців позбавлення волі, з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму, привести у відповідність із законодавством України.

Визначити, що громадянка України ОСОБА_4 при продовженні відбування покарання на території України, повинна відбувати покарання за злочин, передбачений ч.1 ст. 14, ч. 3 ст. 307 КК України із застосуванням ч. 2 ст. 68, ч.1 ст. 69, ст. 69-1 КК України у вигляді 4 років 10 місяців позбавлення волі, без конфіскації майна.

Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з 14 липня 2016 року. В строк відбування покарання зарахувати час перебування під вартою з 27 лютого 2016 року по 13 липня 2016 року.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області через Яготинський районний суд Київської області протягом семи днів з дня її оголошення органом, що подав клопотання, особою, щодо якої вирішено питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, та прокурором.

Ухвала суду першої інстанції, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1