Справа № 128/3854/16-к
Провадження №11-кп/772/989/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
19 жовтня 2017 рокум. Вінниця
Судді Апеляційного суду Вінницької області ОСОБА_3 стосовно вироку Апеляційного суду Вінницької області від 19.10.2017 року у справі за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 17 травня 2017 року, яким ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на 4 роки та звільнено від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
Вироком Апеляційного суду Вінницької області 19.10.2017 року апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задоволено частково, вирок Вінницького районного суду Вінницької області від 17.05.2017 року в частині призначення покарання ОСОБА_4 та звільнення від його відбування на підставі ст.75 КК України скасовано та постановлено новий вирок, призначено обвинуваченому покарання, з застосуванням ст.69 КК України, у вигляді виправних робіт на два роки, з відрахуванням 10 відсотків щомісячно в дохід держави.
З прийнятим колегією суддів апеляційної інстанції рішенням не погоджуюсь з наступних підстав.
Кваліфікацію дій обвинуваченого жоден з учасників судового розгляду не оспорює, тому справа переглядається в межах апеляційної скарги прокурора в кримінальному провадженні в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.
ОСОБА_4 визнано винним та засуджено за те, що він скоїв два епізоди таємного викрадення чужого майна.
В частині вимоги прокурора про встановлення та врахування при призначенні покарання обвинуваченому обставини, що обтяжує його покарання вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, слід зазначити наступне.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п.1, 4, 6 постанови ПВСУ №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати, крім іншого, обставини, що обтяжують покарання.
Виходячи з того, що встановлення обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.
Обставину, передбачену пунктом 13 ч.1 ст.67 КК (вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння), суд залежно від конкретних обставин справи (зокрема, за відсутності зв`язку обставини зі злочином) вправі не визнати обтяжуючими, навівши у вироку відповідні мотиви.
Таким чином, висновок апеляційного суду про неможливість дослідження обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_5 , вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, з підстав не зазначення її в межах висунутого обвинувачення та не дослідження її місцевим судом, є необґрунтованим.
В частині вимоги прокурора про необхідність призначення обвинуваченому покарання, пов`язаного із ізоляцією останнього від суспільства слід зазначити наступне.
Обвинувачений ОСОБА_4 , незважаючи на свій молодий вік (23 роки) раніше неодноразово судимий за скоєння тяжких, середньої тяжкості злочинів. Так, будучи засудженим за скоєння тяжкого злочину, та звільненим від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, в період іспитового строку вчинив декілька середньої тяжкості та тяжких умисних корисливих злочинів, за що засуджувався вироками Вінницького районного суду Вінницької області від 29.08.2012 року за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць та Новоушицьким районним судом Хмельницької області від 05.11.2012 року за ч. 3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці. Звільнився 23.09.2016 року по кінцю відбуття строку покарання.
Через два тижні після звільнення з місць позбавлення волі 09.10.2016 року ОСОБА_4 вчинив новий умисний, корисливий тяжкий злочин (крадіжку), поєднаний із проникненням у житло. Продовжуючи свою злочинну діяльність 11.10.2016 року обвинувачений вчиняє аналогічний умисний, корисливий тяжкий злочин, поєднаний із проникненням у житло.
Зазначене свідчить, що ОСОБА_4 на шлях виправлення не став, належних висновків після відбуття покарання не зробив, що свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.
Крім того, в ході апеляційного розгляду з пояснень наданих потерпілою ОСОБА_6 вбачається, що ОСОБА_4 завдану їй шкоду не відшкодував, за декілька днів до апеляційного розгляду, останній, близько 23.00 год., будучи у стані сп`яніння приходив до неї додому, та погрожував розправою якщо вона не подасть заяву про відсутність до нього з її боку претензій, просила ізолювати обвинуваченого від суспільства, оскільки боїться за своє життя та що обвинувачений знову може проникнути до її помешкання, просила задовольнити апеляційну скаргу прокурора.
Дані обставини залишились поза увагою колегії суддів.
Що стосується призначення колегією суддів обвинуваченому ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст.69 КК України, більш м`якого ніж передбаченого законом, то таке рішення не ґрунтується на вимогах закону.
Так, підставами застосування положень ст.69 КК України для призначення покарання більш м`якого ніж передбачено законом є наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, з огляду на особу винного, наявності у нього стійких нахилів до скоєння крадіжок, що підтверджується неодноразовими судимостями, скоєння нових умисних корисливих тяжких аналогічних злочинів через коротких проміжок часу після відбуття покарання, навіть попри наявність утриманців, працевлаштування напередодні апеляційного перегляду, не може свідчити про істотне зниження ступеню тяжкості скоєних ним злочинів.
Крім того, довідка виконкому Побережнянської сільської ради №736 від 24.10.2016 року, згідно якої ОСОБА_4 позитивно характеризується за місцем проживання є необ`єктивною, оскільки обвинувачений з серпня 2012 року по вересень 2016 року постійно перебував у місцях позбавлення волі.
Після звільнення з місць позбавлення волі ОСОБА_4 працевлаштувався лише 02.06.2017 року, тобто перед надходженням справи до апеляційного суду, тому відповідальне ставлення його до обов`язку забезпечення сім`ї засобами існування є нічим іншим, як виключно намаганням надати суду підставу, для призначення покарання у виді виправних робіт.
За змістом кримінального закону щире каяття припускає критичну оцінку особою своєї злочинної поведінки шляхом визнання вини і готовності нести кримінальну відповідальність.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що кримінальні правопорушення ОСОБА_4 вчинялись протягом тривалого часу, злочини, вчинені ним, розкрито лише завдяки кваліфікованим діям працівників правоохоронних органів. Будь-яких дій, які б свідчили про те, що обвинувачений своїми діями якимось чином сприяв розкриттю злочину, у справі не встановлено. Так, з часу скоєння епізоду крадіжки майна потерпілої ОСОБА_6 на момент розгляду судом апеляційної інстанції минуло більше року, однак завдана їй матеріальна шкода так і не відшкодована.
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції, всупереч вимог ст.65 КК України, за відсутності правових підстав призначила обвинуваченому ОСОБА_4 за скоєння тяжких злочинів покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, призначивши більш м`яке покарання, ніж передбачене законом, у виді виправних робіт, що є явно несправедливим внаслідок м`якості, суперечить загальним принципам призначення покарання (ст.65 КК України), не узгоджується з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 22.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", а тому є незаконним та несправедливим.

Суддя ОСОБА_3