АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2017року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва матеріали кримінального провадження, внесеного 08 травня 2017 року до ЄРДР за №0005358 відносно
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ошихліби, Кіцманського району, Чернівецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця проживання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_3 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2017 року,

за участю сторін у кримінальному провадженні:

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_3

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2017 року ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на один рік.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_3 визначено обчислювати з 08 травня 2017 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України №838-VIII від 26 листопада 2015 року) зараховано в строк покарання ОСОБА_3 строк попереднього ув`язнення з 08 травня 2017 року по 20 червня 2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили у вид тримання під вартою залишено без змін.

Вирішено питання про речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_3 просить зарахувати йому відповідно до ч. 5 ст.72 КК України кожен день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі до дати ухвалення вироку.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі дотримано норм кримінального процесуального законодавства при призначенні покарання, так як не застосовано положення ч. 5 ст. 72 КК України з приводу зарахування судом одного дня попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Іншими учасниками судового провадження вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Як установив суд, ОСОБА_3 , 08 травня 2017 року близько 09 години 20 хвилин, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Хрещатик,17, помітив потерпілого ОСОБА_6 , який спав на бетонному бордюрі, та діючи з корисливих мотивів, з метою власного незаконного збагачення, скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, з внутрішньої лівої кишені куртки, у яку був одягнений потерпілий, таємно, повторно, викрав майно, яке належить ОСОБА_6 на загальну суму 3295 гривень 90 копійок. Після чого, маючи реальну можливість розпорядитись викраденим майном ОСОБА_3 з місця вчинення кримінального правопорушення не зник, а продовжував знаходитись неподалік.
Обвинувачений ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції заявив клопотання про застосування до нього амністії та звільнення його від покарання у виді позбавлення волі, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2017 року, на підставі Закону України "Про амністію у 2016 році".

Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинуваченого, який підтримав подану апеляційну скаргу та клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», думку прокурора про залишення без задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів прийшла до такого висновку.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_3 у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно, передбаченому ч.2 ст.185 КК України, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими в справі доказами в їх сукупності, які не заперечувалися також і обвинуваченим, досліджувались судом за його згодою та згодою інших учасників судового процесу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_3 та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінальногоправопорушення, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано і у суді апеляційної інстанції, а тому доведеність винуватості обвинуваченого та юридична оцінка його злочинних дій відповідно до положень ст. 404 КПК Українине є предметом апеляційного розгляду.
При призначенні ОСОБА_3 покарання, суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, має місце реєстрації, без постійного місця проживання, має неповнолітню дитину 2000 року народження, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_3 покарання, суд визнав щире каяття обвинуваченого.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , судом не встановлено.

Із таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки, судом першої інстанції при винесенні вироку ОСОБА_3 дотримано вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Що стосується доводів обвинуваченого ОСОБА_3 щодо зарахування йому відповідно до ч. 5 ст.72 КК України у строк відбуття покарання одного дня попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі до дати ухвалення вироку, слід зазначити, що відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року № 838-VIII, (яка діяла станом на 20 квітня 2017 року) зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Зазначена редакція діяла до 20.06.2017 року включно та в порівнянні із ч. 5 ст. 72 КК України у чинній редакції, яка передбачає зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день, покращувала становище ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 4 КК України, злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Згідно ч. 2 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

У зв`язку з викладеним, на підставі ст.ст. 4, 5 КК України, колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про зарахування ОСОБА_3 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення саме з 08 травня 2017 року по 20 червня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирішуючи клопотання обвинуваченого про застосування амністії, слід зазначити, що відповідно до п."в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року (набрав чинності 07 вересня 2017 року) підлягають звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, зокрема, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років. Однак матеріали кримінального провадження не містять належних відомостей, які б підтверджували наявність в обвинуваченого ОСОБА_3 дітей, яким не виповнилося 18 років.

Також не встановлено підстав для застосування положень ст. 4 Закону України "Про амністію у 2016 році", на яку посилається ОСОБА_3 , згідно якої звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, зазначені у статті 1 цього Закону, засуджені за умисні злочини, за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше десяти років, якщо на день набрання чинності цим Законом вони відбули менше половини призначеного строку основного покарання. На момент розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_3 ним не відбуто необхідний для застосування вказаної статті строк покарання. Крім того, норми зазначеної статті стосуються засуджених осіб, тобто обвинувачених, обвинувальний вирок суду щодо яких набрав законної сили.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що у задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 425, 426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_3 залишити без задоволення, вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 11 серпня 2017 року щодо ОСОБА_3 без змін.
У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» - відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ упродовж трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3