Ухвала
Іменем України
19 січня 2018 р.

м. Київ
справа № 199/5480/17

провадження № 51-1149ск18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2917 року,
в с т а н о в и в:
вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 Кримінального кодексу України (далі КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК ОСОБА_4 частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 18 серпня 2016 року та визначено остаточне покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць.
Вирішено питання речових доказів та судових витрат.
За змістом касаційної скарги засуджений ОСОБА_4 ставить питання про зміну судових рішень, постановлених щодо нього у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок суворості. Просить застосувати до нього положення ст. 75 КК, звільнивши від відбування покарання з іспитовим строком.
Перевіривши касаційну скаргу, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Визначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, який є особою, судимою за аналогічний злочин, новий злочин вчинив під час іспитового строку, не має постійного джерела доходу, за місцем зареєстрованого проживання характеризується задовільно. При цьому, утримує неповнолітню дитину, має незадовільний стан здоров`я та пройшов добровільне стаціонарне лікування від наркотичної залежності. Поряд із цим суд установив обставиною, що пом`якшує покарання щире каяття та відсутність обставин, що його обтяжує.
На підставі викладеного, з урахуванням відсутності обставин, які обтяжують покарання, суд дійшов висновку, що покарання призначене у мінімальних межах санкції статті буде достатнім для виправлення засудженого ОСОБА_4 , попередження нових злочинів та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.
З огляду на все це, апеляційний суд погодився із висновком місцевого суду щодо визначеного засудженому заходу примусу, та ураховуючи принцип індивідуалізації покарання та не можливістю звільнення засудженого від його відбування з випробуванням з наведенням мотивів прийняття такого рішення, зазначивши при цьому про відсутність правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги захисника засудженого.
Такі рішення, належним чином умотивовані, є справедливими, а покарання - необхідним і достатнім.
За таких обставин, підстав для зміни оскаржуваних судових рішень, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі засудженого, внаслідок суворості, застосування ст. 75 КК, та задоволення касаційної скарги суд касаційної інстанції не вбачає та вважає, що на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 06 вересня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2017 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3