АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальне провадження № 000692 по обвинуваченню

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з загальною середньою освітою, не працюючого, неодруженого, інваліда 3-ої групи, який зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого:
- 12.02.1998 року Дарницьким районним судом м. Києва за ст.ст. 144 ч.З, 44 КК України (в ред. 1960) на 4 роки позбавлення волі;
- 02.06.2000 року Дарницьким районним судом м. Києва за ст.ст. 140 ч.2, 43 КК України (в ред. 1960) на 4 роки позбавлення волі;
- 16.03.2009 року Деснянським районним судом м. Києва за ст. 186 ч.2 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі;
- 20.11.2015 року Деснянським районним судом м. Києва за ст.ст. 15 ч.2, 185 ч.2 КК України на 1 рік 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки;
- 12.04.2016 року Дніпровським районним судом м. Києва за ст.ст. 15 ч.2, 185 ч.2, 185 ч.2, 70,71 КК України на 2 роки позбавлення волі,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК Україниза апеляційною скаргою заступника прокурора м. Києва ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді 1 року 2-х місяців позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання до покарання призначеного за цим вироком, невідбутої частини покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2016, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 3 місяці.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що 18.03.2016 року приблизно о 18 год. 15 хв., знаходячись в торговому залі магазину ТОВ «ЕКО» по пр. Маяковського в м. Києві, діючи умисно, повторно, таємно викрав майно ТОВ «ЕКО» на загальну суму 230 грн. 05 коп., однак свої злочинні дії не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками охорони магазину поза межами касової зони.

Крім того, ОСОБА_6 11.06.2016 року приблизно о 14 год. 50 хв., знаходячись в торговому залі магазину «Фуршет» по вул. Братиславській, 14-Б в м. Києві, повторно, таємно викрав майно ТОВ «Фуршет» на загальну суму 204 грн. 84 коп., однак свої злочинні дії не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий працівниками охорони магазину поза межами касової зони.

На вирок суду заступник прокурора м. Києва ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, просить змінити вирок Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2016 року в частині призначеного покарання та постановити ухвалу, за якою вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України до 1 року 2 місяців позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань, призначених за даним вироком та вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2016 року, остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 2 років 3 місяців позбавлення волі, а врешті вирок суду залишити без змін.

На обґрунтування своїх вимог зазначив, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку, в той час, як покарання за сукупністю вироків, в порядку ст. 71 КК України, призначається коли новий злочин вчинено після ухвалення попереднього вироку, але до повного відбуття призначеного ним покарання. При цьому, призначення покарання за окремі епізоди злочинної діяльності, які охоплюються єдиною правовою кваліфікацією не допускається.

Також зазначив, що в ході судового розгляду кримінального провадження встановлено, що інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, вчинено 18.03.2016 року (тобто до постановлення вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2016 року) та у подальшому 11.06.2016 року, а тому за таких обставин суд першої інстанції, призначаючи остаточне покарання обвинуваченому, повинен був застосовувати положення ч. 4 ст. 70 КК України, а не ст. 71 КК України. Тобто суд незаконно застосував до обвинуваченого положення статті 71 КК України, яка не підлягала застосуванню.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року вказаний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 змінено та постановлено вважати його засудженим за ч. 2 с. 15, ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 2 місяці за злочин вчинений ним 18.03.2016 року. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання за цим вироком, більш суворим, призначеним вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2016 року і остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 2 місяці. В решті вирок місцевого суду залишено без зміни та постановлено вважати ОСОБА_6 остаточно засудженим на підставі ч. 1 ст. 71 КК, шляхом часткового приєднання до призначеного за цим вироком покарання, невідбутої частини покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 12.04.2016 року до покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 3 місяці.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.05.2017 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінальне провадження № 000692та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга заступника прокурорам. Києва ОСОБА_7 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст. 349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи, що фактичні обставини справи ніким з учасників судового провадження не оспорювалися і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, у відповідності з вимогами ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає безпідставними апеляційні доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незаконного застосування судом положень статті 71 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 остаточного покарання, яка не підлягала застосуванню та необхідності застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України.

За вироком суду ОСОБА_6 засуджений за два епізоди злочинної діяльності вчиненні 18.03.3016 року та 11.06.2016 року. При цьому, один епізод цієї злочинної діяльності він вчинив до постановлення вироку Дніпровським районним судом м. Києва від 12.04.2016 року, а другий епізод після ухвалення вказаного вироку і його дії за цими епізодами злочинної діяльності кваліфіковані за однією санкцією ч.2 ст.15, ч.2 ст. 185 КК України.

Відповідно до вимог ст. 70 КК України та роз`яснень Верховного Суду України, які містяться у пункті 20 постанови Пленуму ВСУ № 7 « Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачені законом правила призначення покарання за сукупністю злочинів (ст.70 КК), застосовуються у випадку самостійної кваліфікації вчиненого як за різними статтями, так і за різними частинами однієї статті кримінального закону, якими передбачено відповідальність за окремі склади злочинів і які мають самостійні санкції.

При цьому, за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 остаточного покарання, суд першої інстанції вірно застосував положення ст. 71 КК України, тобто призначив остаточне покарання за сукупністю вироків, а тому апеляційна скарга прокурора є безпідставною, оскільки не грунтується на вимогах кримінального закону і задоволенню не підлягає.

За наведеного, колегія суддів вважає вирок суду законним та обгрунтованим і підстав для його зміни, про що ставиться питання в апеляційній скарзі заступника прокурора м. Києва ОСОБА_7 не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 19 липня 2016 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України - без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3