АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Чернівці «06» березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Чернівецької області у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000136 від 20 січня 2017 року по обвинуваченню: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, уродженки села Яблуниця Верховинського району Івано Франківської області, незаміжньої, з незакінченою вищою освітою, працює фармацевтом в аптеці Доктор плюс два ТЗоВ Бархаті ПК, зареєстрованої в с. Яблуниця Верховинського району Івано Франківської області, тимчасово проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; раніше не судимої, - у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 117 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6
обвинуваченої ОСОБА_5
адвоката ОСОБА_7
представника потерпілого ОСОБА_8

В С Т А Н О В И Л А:
На вирок Шевченківського районного суду м. Чернівців від 29 грудня 2017 року адвокат ОСОБА_7 та обвинувачена ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій просять вирок районного суду змінити, пом`якшивши його, та призначити покарання не пов`язане з реальним позбавленням волі. Апелянти вказують на ігнорування судом першої інстанції психологічних рис обвинуваченої та соціальних умов її життя.

_______________________________________________________________________________
Провадження №11-кп/794/80/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_9
Категорія ст.117 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_1 .

Вироком Шевченківського районного суду м. Чернівців від 29 грудня 2017 року ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 117 КК України, та призначено покарання у виді двох років шести місяців позбавлення волі. Прийнято рішення щодо доказів та процесуальних витрат у справі.
Згідно з вироком районного суду, обвинувачена ОСОБА_5 , будучи вагітною на 38-40 тижні внутрішньоутробного розвитку, 20.01.2017 року знаходячись одна за місцем свого тимчасового проживання в квартирі АДРЕСА_2 , в одній із житлових кімнат, яку винаймала спільно з цивільним чоловіком, свідомо приховуючи факт вагітності від останнього, своїх рідних і близьких людей і від оточуючих, не перебуваючи на відповідному обліку у лікарів, за станом здоров`я відчула настання фізіологічного процесу народження дитини (пологів) у зв`язку з чим, підготувала в житловій кімнаті де проживала місце для народження дитини та цього ж дня, у період часу з 09.00 год. до 10.00 год., достеменно знаючи про відсутність в квартирі хазяйки і цивільного чоловіка, за відсутності сторонніх осіб, без кваліфікованої медичної допомоги, самостійно народила новонароджену, доношену, життєздатну, зрілу дитину жіночої статі, вагою 3 кілограма 950 грамів, довжиною тіла 58 сантиметрів, із відсутніми вадами розвитку та одразу після природного виходу дитини з пологового шляху, ОСОБА_5 із застосуванням побутових ножиців (які знаходилися в кімнаті, де відбулись пологи) на ґрунті вираженої емоційної напруги, викликаної самими пологами та індивідуально-психологічними особливостями, що їх супроводжували, перебуваючи в обумовленому пологами психологічному стані, усвідомлюючи той факт, що дитина народилася живою, переконавшись в цьому, перерізала пуповину та поклавши з рук дитину на підлогу, діючи за раптово виниклим умислом направленим на вбивство новонародженої дитини і з метою доведення цього умислу до кінця, піднявшись підійшла до столу, де був туалетний папір, за допомогою якого склала декілька його фрагментів виготовивши кляпи, після чого ці кляпи помістила в ротову порожнину немовляти, тим самим перекрила дитині дихальні шляхи, бажаючи настання наслідків у вигляді смерті дитини. В подальшому ОСОБА_5 , переконавшись в настанні смерті своєї новонародженої дитини, обгорнула її тіло рушником та помістила його до декількох поліетиленових пакетів для сміття та помістивши тіло дитини в поліетиленову сумку темного кольору, одразу направилась до загального коридору будинку, де розміщувалося підсобне приміщення (кладова), яка знаходиться на одному поверсі із житловою квартирою АДРЕСА_3 , де залишила пакет з новонародженою дитиною.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинуваченої та її адвоката, які просили задовольнити апеляцію та пом`якшити покарання, думку прокурора, який заперечив проти задоволення вимог апеляції та просив залишити вирок районного суду без змін, представника потерпілого, яка вважає, що апеляційна скарга може бути вирішена на розгляд суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши апеляційні доводи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Апелянти не оскаржують винуватість та кваліфікацію діянь обвинуваченої за ст. 117 КК України, тому суд не досліджує доказів у цій частині.
Апелянти вказують на неврахування судом першої інстанції висновків судово-психіатричної експертизи № 113 від 1 лютого 2017 року (Т.1, а.с. 230-233) в частині ігнорування судом індивідуально-психологічних особливостей ОСОБА_5 , її вираженого стану емоційної напруги, який здійснював суттєвий вплив на її свідомість і поведінку, обмежував здатність повноцінно усвідомлювати значення своїх дій, контролювати свої вчинки та розуміти їх можливі наслідки. Також суд, на думку апелянтів, не врахував роль у досліджуваних подіях співмешканця ОСОБА_5 ОСОБА_10 та матері обвинуваченої ОСОБА_11 , які були проти народження дітей до вирішення соціально-побутових проблем сім`ї.
Тобто, зі змісту скарги убачається, що апелянти фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Верховний суд у постанові від 1 лютого 2018 року (справа № 634/609/15-к) роз`яснив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Що стосується доводів апелянтів щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність і тяжкості призначеного ОСОБА_5 покарання, то вони не можуть вважатися обґрунтованим.
Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_5 покарання районний суд врахував ступінь тяжкості вчиненого останньою кримінального правопорушення, які згідно ст. 12 КК України, відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, до кримінальної відповідальності раніше не притягувалася, за місцем проживання та останньої роботи характеризується позитивно, на диспансерному, консультативному обліку і лікаря нарколога, лікаря психіатра не перебуває.
Також суд першої інстанції врахував і висновок психіатричної експертизи № 113 від 01.02.2017р., відповідно до якого ОСОБА_5 ознак психічного захворювання не виявляє, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. На період часу, до якого відноситься інкриміноване діяння ознак хронічного психічного захворювання та ознак будь-якого іншого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності також не виявляла, за своїм психічним станом могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Суд першої інстанції врахував обставин, що в силу вимог ст. 66 КК України, пом`якшують покарання ОСОБА_5 , а саме: визнання останньою своєї вини у вчиненому; сприяння в розкритті кримінального правопорушення, розкаяння.
Обтяжуючих покарання обставин, згідно вимог ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Врахувавши всі обставини в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування положень ст. 69 КК України та необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі.
Крім того, колегія суддів враховує спосіб вбивства, поведінку обвинуваченої до вчинення злочину та інші обставини кримінального провадження, тому вважає, що покарання, призначене судом першої інстанції є співмірним протиправному діянню, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нових злочинів і не може вважатися явно несправедливим внаслідок тяжкості чи недостатнім для досягнення мети покарання.
Переконливих доводів, які б спростовували висновки місцевого суду в частині призначеного покарання, а також свідчили б про можливість виправлення засудженої без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, обвинувачена та її захисник у апеляційній скарзі не навели.
Конституція України у ст. 27 закріпила невід`ємне право кожної людини на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Відповідно до класифікації умисних вбивств, яка існує в теорії кримінального права, вбивство матір`ю своєї новонародженої дитини належить до виду умисних вбивств з обставинами, що пом`якшують покарання. Це зумовлено наявністю такого особливого психофізіологічного стану жінки під час пологів або відразу після них, за якого вона неспроможна в повній мірі розуміти характер своїх дій та керувати ними, що і зумовлює зменшену суспільну небезпечність цього злочину порівняно з умисним вбивством, передбаченим п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України.
Тому кваліфікація діяння ОСОБА_5 саме за ст. 117 КК України вже свідчить про врахування судом як стану вираженої емоційної напруги обвинуваченої, так і будь-яких інших її психофізіологічних станів, зумовлених пологами.
За таких обставин подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченої ОСОБА_5 - залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 грудня 2017 року щодо ОСОБА_5 за ст. 117 КК України без змін.
ОСОБА_5 взяти під варту в залі суду негайно.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Кримінального касаційного суду Верховного суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а обвинуваченою, яка утримується під вартою, в той самий строк з дня отримання нею копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_1
судді ОСОБА_2
ОСОБА_3
Згідно з оригіналом
Суддя апеляційного суду
Чернівецької області _________________ ОСОБА_1
(посада) (М.П., підпис) (ПІБ)

06.03.2018 року
(дата засвідчення копії)