Придніпровський районний суд м.Черкаси
УХВАЛА
Номер провадження 1-кс/711/40/18

Справа № 711/6/18

11 січня 2018 року

Слідчий суддя Придніпровського районного суду міста Черкаси ОСОБА_1 , за участю:
секретар ОСОБА_2 , захисник ОСОБА_3 ,
розглянувши скаргу адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 , на постанови прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 про відмову у задоволенні клопотання про проведення процесуальних та слідчих дій в рамках кримінального провадження №0001998,

ВСТАНОВИВ:

Захисник звернувся до суду зі скаргою, в якій просив скасувати постанови прокурора ОСОБА_6 від 08.12.2017р. та від 14.12.2017р., якими прокурор відмовив у задоволенні клопотання захисника від 29.11.2017р., та зобов`язати уповноважену службову особу Генеральної прокуратури України, визначену ч.5 ст.218 КПК України, вчинити дію відповідно до ч.5 ст.36 та ч.5 ст.216 КПК України і розглянути клопотання захисника від 29.11.2017р. по суті.

В обґрунтування скарги зазначено, що 29.11.2017р. захисник направив до Генеральної прокуратури України клопотання в рамках кримінального провадження №0001998, в якому просив передати кримінальне провадження за підслідністю до НАБУ та вжити заходів для здійснення допиту прокурором за участі захисника ОСОБА_3 в якості свідків наступних осіб - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .. Клопотання було адресоване процесуальному керівнику у кримінальному провадженні прокурору ОСОБА_9 і було доставлене до Генеральної прокуратури України 01.12.2017р.. Натомість розгляд клопотання здійснив інший прокурор ОСОБА_6 , який виніс дві тотожні за змістом постанови від 08.12.2017р. та від 14.12.2017р. про відмову у задоволенні цього клопотання. Не погоджуючись з правомірністю дій та законністю винесених постанов захисник звернувся до слідчого судді з даною скаргою

В судовому засіданні захисник підтримав доводи скарги і наполягав на її задоволенні. Пояснив, що його клопотання мав розглянути прокурор ОСОБА_9 , як процесуальний керівник у кримінальному провадженні, та як посадова особа Генеральної прокуратури України, яка обіймає посаду заступника Генерального прокурора і має виключні повноваження приймати рішення про визначення підслідності даного кримінального провадження до слідчого підрозділу НАБУ. Окремо звернув увагу на порушенні прокурором права сторони захисту на збирання доказів, оскільки прокурором відмовлено у проведенні допиту свідків.

Прокурор в судове засідання не з`явився, що відповідно до ч.3 ст.306 КПК України не перешкоджає розгляду скарги.

Заслухавши пояснення захисника, дослідивши надані слідчому судді докази в обґрунтування доводів скарги, вважаю, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що слідчим підрозділом прокуратури Черкаської області здійснюється досудове розслідування по кримінальному провадженню 0001998До складу прокурорів, які здійснюють процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, входять прокурори Генеральної прокуратури України, зокрема ОСОБА_9 (заступник Генерального прокурора) та ОСОБА_6 (прокурор відділу).

29.11.2017р. захисник направив до Генеральної прокуратури України в рамках кримінального провадження №0001998 клопотання, в якому просив передати кримінальне провадження для подальшого досудового розслідування до слідчого підрозділу НАБУ та провести допит свідків.

Фактичний розгляд даного клопотання захисника здійснений прокурором ОСОБА_6 , який за наслідками такого розгляду виніс постанови від 08.12.2017р. та від 14.12.2017р. про відмову у задоволенні клопотання. Копії даних постанов отримані захисником 22.12.2017р..

Не погоджуючись з таким рішенням прокурора захисник звернувся зі скаргою до слідчого судді.

Таким чином, клопотання захисника від 29.11.2017р. стосувалось двох аспектів зміна підслідності кримінального провадження та допит свідків.

В контексті першого аспекту слід звернути увагу, що правила визначення підслідності досудового розслідування кримінальних правопорушень передбачені ст.216 КПК України. Необхідність суворого дотримання зазначених правил обумовлена дією принципу законності в кримінальному провадженні, який передбачає обов`язок будь-яких службових осіб органів державної влади під час кримінального провадження неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Порушення таких правил може мати наслідком визнання зібраних під час досудового розслідування доказів недопустимими (ст.86 КПК України).

Системний аналіз змісту ст.ст.36, 216, 218 КПК України свідчить, що під час досудового розслідування підслідність визначається постановою прокурора, який здійснює нагляд за досудовим розслідуванням. Забезпечення контролю з правомірності дій прокурора та органу досудового розслідування, щодо дотримання належної процедури досудового розслідування, зокрема і дотримання правил підслідності, гарантується передбаченою законом процедурою кримінального провадження, яка передбачає перевірку таких обставин та надання їм оцінки судом під час розгляду кримінального провадження.

Аналіз змісту КПК України свідчить, що його норми не передбачають компетенції суду (слідчого судді) втручатися в порядок визначення органу досудового розслідування, оскільки це є виключним повноваженням сторони обвинувачення. Зазначений висновок обумовлюється і порядком розгляду спорів про підслідність, який визначений ч.5 ст.218 КПК України.

Отже питання визначення органу досудового розслідування є компетенцією прокурора, який бере участь у кримінальному провадженні. Враховуючи зазначене, слідчий суддя не втручаючись у зміст такої компетенції при розгляді скарги перевіряє лише дотримання відповідною службовою особою процедури прийняття такого рішення та наявності у такої особи правомочності його прийняття.

Таким прокурором є відповідні посадові особи прокуратури, які визначаються згідно положень ст.37 КПК України. При цьому за змістом даної норми закону в кримінальному провадженні може брати участь група прокурорів, але кожен з яких згідно ст.ст.36, 37 КПК України є самостійним у своїй процесуальній діяльності.

В даному випадку прокурори ОСОБА_9 , та ОСОБА_6 входять до складу групи прокурорів в кримінальному провадженні №0001998, а відтак кожен має рівний обсяг компетенції щодо розгляду клопотань сторони захисту. Таким чином доводи захисника щодо неповно важності прокурора ОСОБА_6 вирішувати клопотання сторони захисту про передачу кримінального провадження іншому органу досудового розслідування є помилковим.

Необґрунтованим є доводи і захисника щодо того, що його клопотання від 29.11.2017р. мав вирішувати виключно Генеральний прокурор або його заступник. В цьому контексті слід звернути увагу, що такі посадові особи мають виключне право вирішувати лише спори про підслідність, а не клопотання учасників кримінального провадження. Тож для підтвердження наявності спору з питань підслідності кримінального провадження мають бути обставини, які свідчать про розбіжність вирішення такого питання між сторонами кримінального провадження. Стороною захисту не надано доказів того, що між сторонами кримінального провадження на момент подання клопотання від 29.11.2017р. існував спір щодо підслідності, а відтак доводи про необхідність розгляду такого клопотання виключно в порядку, передбаченому а.2 ч.5 ст.218 КПК України є передчасними.

Таким чином, вирішення прокурором ОСОБА_6 клопотання захисника ОСОБА_3 від 29.11.2017р. здійснено у спосіб, передбачений законом і в межах його компетенції. До того ж аналіз змісту оскаржуваної постанови прокурора свідчить, що вона відповідає вимогам ст.110 КПК України в частині мотивування та обґрунтування висновків прокурора.

Стосовно клопотання захисника про проведення допиту свідків, то даючи оцінку діям прокурора вважаю за необхідне звернути увагу на наступне.

Згідно ч.2 ст.9 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Відповідно до положень ст.223 КПК України слідчі дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні, а підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

З аналізу положень норм ст.9, 223 КПК України вбачається, що необхідність проведення слідчих дій визначається саме прокурором або слідчим. Натомість, з огляду на принцип змагальності кримінального провадження (ст.22 КПК України), положення кримінально-процесуального закону надають стороні захисту право ініціювати певні слідчі дії з метою сприяння повному та всебічному встановленню обставин під час досудового розслідування по кримінальному провадженню. Проте, потреба у проведенні слідчих дій за ініціативою сторони захисту визначається в кожному конкретному випадку з огляду на можливість досягнення мети задля якої проводиться зазначена слідча дія (ч.2 ст.223 КПК України). Зазначене свідчить про право прокурора або слідчого з огляду на результативність слідчої дії визначати необхідність її проведення в той чи інший час досудового розслідування, щоб запобігти марному витрачанню часу на проведення дій, які не мають значення для кримінального провадження взагалі або матимуть значення, але за умови їх проведення після встановлення інших обставин кримінального провадження.

Натомість частиною третьою статті 93 КПК України передбачено право сторони захисту на самостійне збирання доказів, зокрема, і шляхом отримання від фізичних осіб відомостей. Таке право сторони захисту може бути реалізоване шляхом отримання від фізичних осіб пояснень (ч.8 ст.95 КПК України).

За таких обставин доводи захисника, що внаслідок відмови у задоволенні його клопотання про допит свідків, сторона обвинувачення обмежує право підозрюваного на захист є необґрунтованими. В цьому контексті слід враховувати, що кримінальне провадження ґрунтується на принципі презумпції невинуватості та забезпеченні доведеності вини. Відповідно до зазначеного принципу ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи (ст.17 КПК України).

Варто звернути увагу, що з огляду на зміст принципу змагальності та порядок збирання доказів в кримінальному провадженні, сторона захисту не позбавлена можливості самостійно отримувати докази, які має намір використати для спростування обвинувачення. Такі докази можуть зберігатись у сторони захисту і мають бути надані стороні обвинувачення лише під час відкриття матеріалів кримінального провадження в порядку, передбаченому ст.290 КПК України.

Показання свідків, які сторона захисту має намір використати в обґрунтування невинуватості у пред`явленому обвинуваченні, не обов`язково мають фіксуватись шляхом здійснення допиту таких свідків стороною обвинувачення. Варто звернути увагу, що в контексті судового розгляду кримінального провадження (судом або слідчим суддею) такі показання мають доказове значення виключно у випадках, якщо вони були надані свідком у судовому засіданні (ч.4 ст.95 КПК України). Отже про наявність та намір використати в якості доказів показання свідків стороні захисту достатньо лише повідомити сторону обвинувачення під час відкриття матеріалів кримінального провадження, а сприйняття та оцінку такому доказу надаватиме суд під час судового розгляду.

Отже, відмова прокурора у здійсненні допиту в якості свідків певних фізичних осіб не є обмеженням права на захист, оскільки внаслідок такої відмови показання свідка не втрачають ознак доказу і можуть бути використані стороною захисту під час судового розгляду кримінального провадження, якщо такий доказ було відкрито стороні обвинувачення.

За таких обставин, висновки прокурора про відсутність необхідності здійснення ним допиту свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_10 є обґрунтованими і правомірними.

Щодо доводів захисника про винесення прокурором двох ідентичних за замістом постанов, які є наслідком розгляду одного клопотання, то дана обставина не є підставою для скасування відповідних постанов, оскільки в такий спосіб не порушуються законі права та інтереси учасників кримінального провадження.

Таким чином, постанови прокурора від 08.12.2017р. та від 14.12.2017р. про відмову у задоволенні клопотання сторони захисту є такими, що за своїм змістом відповідають положенням ст.ст.110, 220 КПК України, винесені з врахуванням змісту засад кримінального провадження, а тому підстави для їх скасування відсутні.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст.303-307 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні скарги адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 , відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошений 15 січня 2018 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1