АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/2065/2017 Суддя у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 1 ст. 286 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1

ст. 286 КК України,

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Києві, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року у кримінальному провадженні № 0001070,

за участю: прокурора ОСОБА_7

представника потерпілої ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

захисника ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк

2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 рік та на нього покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Як встановив суд у вироку, ОСОБА_6 23 червня 2017 року приблизно о 21 годині, керуючи технічно-справним автомобілем «Деу-Нексія», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по пр. Маяковського зі сторони вул. Драйзера в напрямку вул. Сабурова в м. Києві, порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме вимоги п.п. 2.3(б), 4.16(а), 18.1 ПДР України, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, вчасно не реагував відповідним чином на її зміну, не зупинився перед нерегульованим пішохідним переходом, розташованим поблизу будинку № 43/2, що був позначений дорожніми знаками 5.35.1-5.35.2 «Пішохідний перехід» і дорожньою розміткою 1.14.1 «Зебра», продовжуючи рух, не надав перевагу для руху пішоходу ОСОБА_9 , яка переходила проїзну частину по вказаному пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля «Деу-Нексія», державний номерний знак НОМЕР_1 , де вчинив наїзд на останню, в результаті чого пішохід ОСОБА_9 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Докази у кримінальному провадженні досліджені судом відповідно до вимог ч. 3

ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його діяння, просить змінити вирок Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року в частині призначеного покарання щодо позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 286 КК України без позбавлення права керувати транспортними засобами.

За доводами апеляційної скарги обвинуваченого, суд при призначенні покарання не дотримав вимог ст.ст. 50, 65, 66, ч. 2 ст. 69 та ст. 69-1 КК України, не врахував всі обставини, які пом`якшують покарання та призначив занадто суворе покарання в частині додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Зокрема, як вважає ОСОБА_6 , суд не розглянув обставини, які відповідно до ч. 1 ст. 66 КК України пом`якшують покарання, та інші обставини, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду, але впливають на покарання та можуть бути визнані такими, що його пом`якшують, а саме не врахував те, що він надав першу допомогу потерпілій ОСОБА_9 безпосередньо після вчинення правопорушення; має на утриманні неповнолітню дитину; не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога; протягом усього досудового слідства та розгляду справи в суді давав визнавальні показання про обставини дорожньо-транспортної пригоди, чим активно сприяв розкриттю злочину; раніше не притягався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень на транспорті, є законослухняним водієм, під час вчинення ДТП не зловживав своїм правом водія; не перебував за кермом у стані сп`яніння; вчинив правопорушення вперше внаслідок тяжкого збігу обставин, що підтверджено письмовими свідчення свідків; робота водієм є єдиним джерелом отримання доходу для утримання сім`ї.

Крім того, зазначає, що суд у вироку, з огляду на те, що додаткове покарання за ч. 1 ст. 286 КК України є факультативним, не навів переконливих мотивів тому, що його виправлення можливе лише за умов призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 2 роки, тобто у майже найсуворішому розмірі, що не узгоджується з нормами ст. 69-1 КК України. При цьому вважає, що його виправлення можливе без застосування додаткового покарання.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого потерпіла ОСОБА_9 , вважаючи безпідставними доводи апеляційної скарги, просить її відхилити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, думку прокурора, потерпілої та представника потерпілої, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду, за встановлених у вироку обставин, про доведеність винуватості ОСОБА_6 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження та відповідає юридичній кваліфікації ч. 1 ст. 286 КК України, ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції дійти правильних висновків в цій частині, не переглядає їх відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України.

Перевіряючи вирок суду першої інстанції, з огляду на апеляційні доводи обвинуваченого, лише в частині призначеного покарання, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, дотримав зазначені вимоги закону.

Призначаючи покарання ОСОБА_6 , при виборі заходу примусу і порядку його відбування разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину, суд врахував дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які відповідно до положень закону України про кримінальну відповідальність, в тому числі статтей 66-67 КК України, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Зокрема, судом враховано, що ОСОБА_6 вчинив злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту невеликої тяжкості з необережною формою вини, а також його наслідки; характеристику особи обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності притягається вперше, не працює, одружений, позитивно характеризується за місцем проживання; його відношення до скоєного - визнання вини; відсутність обставин, які обтяжують покарання у відповідності до вимог ст. 67 КК України; обставину, що пом`якшує покарання, а саме щире каяття; думку потерпілої.

Отже, врахувавши тяжкість злочину, обставину, яка пом`якшує покарання, всі відомості, що в сукупності характеризують особу ОСОБА_6 , суд призначив йому покарання у виді обмеження волі в мінімальному розмірі цього виду покарання, передбаченого в санкції ч. 1 ст. 286 КК України, не пов`язане з реальним його відбуванням, але в умовах здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення, а також, з огляду на характер вчиненого правопорушення, конкретні обставини, за яких ОСОБА_6 були грубо порушені правила дорожнього руху, наслідком чого стало завдання потерпілій комплексу середньої тяжкості тілесних ушкоджень, призначив і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Це рішення є обґрунтованим. Всупереч твердженням апеляційної скарги, судом наведені достатні мотиви такого рішення.

Доводи обвинуваченого про те, що суд безпідставно призначив йому додаткове покарання, оскільки не врахував, що він раніше не притягався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень на транспорті, є законослухняним водієм, під час вчинення ДТП не зловживав своїм правом водія, не перебував за кермом у стані сп`яніння, вчинив правопорушення вперше внаслідок тяжкого збігу обставин, а робота водієм є єдиним джерелом отримання доходу для утримання сім`ї, в тому числі й неповнолітньої дитини, є непереконливими, оскільки в матеріалах провадження відсутні та стороною захисту в суді апеляційної інстанції також не надані докази того, що позбавлення права керування транспортними засобами значно погіршить, ускладнить життя обвинуваченого та позбавить джерела доходу його сім`ї, водночас фактичні обставини кримінального правопорушення, встановленні судом у вироку, не доводять існування обставини, яка пом`якшує покарання - вчинення злочину внаслідок збігу тяжких обставин, а виконання водієм вимог п.п. 2.9.(а) ПДР є його обов`язком.

При цьому визнання вини обвинуваченим було враховано судом та визнано обставиною, яка пом`якшує покарання, те, що він не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра, вперше вчинив кримінальне правопорушення та не притягався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, в сукупності характеризує особу ОСОБА_6 в загально-соціальному плані та свідчить про обґрунтованість висновку суду про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання призначеного судом у виді обмеження волі. Між тим, фактичні обставини провадження, які свідчать про не вчинення ОСОБА_6 жодних дій для добровільного відшкодування потерпілій матеріальної шкоди, хоча на місці події він і викликав швидку медичну допомогу для неї, проте далі станом її здоров`я не цікавився і будь-якої допомоги не надав, а також характер допущених обвинуваченим порушень ПДР України і наслідки діяння, тобто вказані обставини у своїй сукупності переконливо доводять про те, що в даному випадку мета покарання може бути досягнута в умовах застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Підстав для визнання інших, ніж визнана судом, обставин, які пом`якшують покарання, колегія суддів не вбачає, як і не вбачає підстав, з огляду на те, що додаткове покарання за ч. 1 ст. 286 КК України є факультативним, для застосування положень ч. 2 ст. 69 КК України.

Доводи апелянта про те, що суд не врахував вимог ст. 69-1 КК України взагалі не заслуговують на увагу, оскільки обставини, передбаченої п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України у провадженні не встановлено, а покарання ОСОБА_6 призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України і розмір додаткового покарання, з огляду на санкцію ч. 1 ст. 286 КК України, не є максимальним.

Таким чином, виходячи з положень ст. 50 КК України та враховуючи принципи індивідуалізації і співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, колегія суддів вважає, що визначене судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання із застосуванням його додаткового виду, а саме позбавлення права керування транспортними засобами на строк указаний у вироку та із застосуванням вимог ст. 75 КК України до основного покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним нових злочинів та є домірним вчиненому. А тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2017 року відносно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

_________________ __________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4