Код суду 233 Справа № 233/3550/16-к
Вирок
Іменем України
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Васківці, Ізяславського району Хмельницької області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого, учасника бойових дій, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , без постійного місця мешкання,
- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,
ВСТАНОВИВ:
На підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 15/2015 від 14 січня 2015 року, відповідно до ст.4 ч.8, ст.5 ч.1, ст.10,11, ст.22 ч.3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» Ізяславським РВК Хмельницької області, ОСОБА_4 , був призваний на військову службу за призивом під час мобілізації на особливий період та був направлений до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , та відповідно до наказу командира військової части № 166 від 12 червня 2015 року зарахований до списків особового складу та призначений на посаду номера обслуги протитанкового кулеметного взводу 2-ої мотопіхотної роти, у військовому званні «старший солдат».
Відповідно до ст.65 Конституції України, ст.17 Закону України «Про оборону України», ст.1Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які визначають, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України, які проходять військову службу відповідно до законодавства.
Являючись військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період старший солдат ОСОБА_4 у відповідності до ст.ст.9,11,49,127,128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.
Однак, 14 лютого 2016 року, старший солдат ОСОБА_4 , будучи військовослужбовцем військової служби за призивом під час мобілізації на особливий період, діючи всупереч інтересам служби та наведеним вище вимогам Статутів Збройних Сил України, в період проходження військової служби та будучи придатним для проходження військової служби, не маючи будь-яких поважних причин для звільнення від обов`язків несення військової служби, ведучи бездіяльний та дозвільний спосіб життя, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків військової служби, не з`явився вчасно на службу без поважних причин в умовах особливого періоду до військової частини-польова пошта НОМЕР_1 , яка розташована у АДРЕСА_2 , та у період часу з 14 лютого 2016 року по 18 липня 2016 року перебував за місцем свого фактичного проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , проводячи час вільно на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків несення військової служби, не вживаючи заходів для повернення до військової частини - польова пошта НОМЕР_1 .
18 липня 2016 року ОСОБА_4 , усвідомивши власну протиправну поведінку повернувся до розташування військової части польова пошта НОМЕР_1 , яка розташована у АДРЕСА_2 , після чого цього ж дня з`явився до органів військової прокуратури.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину в пред`явленому обвинуваченні визнав повністю і пояснив, що у 2016 році у зв`язку зі смертю матері він перебував у відпустці. По закінченню відпустки вчасно до військової частини не повернувся, оскільки втратив телефон і не було грошей повернутися до розташування військової частини. Потім він розшукав одного з побратимів і зв`язався з військовою частиною. Він був ознайомлений зі своїми обов`язками та з порядком проходження військової служби, його попереджали про обов`язок завчасного повернення з відпустки до військової частини і про наслідки неповернення з відпустки. Щиро шкодує про вчинене, просить застосувати до нього ЗУ « Про амністію у 2016 році», наслідки застосування якого йому зрозумілі.
Окрім повного визнання своє вини, вина ОСОБА_4 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України підтверджується наступними письмовими доказами:
- відповідно до копії військового квитка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 призваний у Збройні Сили України 29 квітня 2015 року на підставі Указу Президента України від 14.01.2015 року № 15/2015;
- відповідно до витягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 19.01.2016 року № 20 солдат ОСОБА_4 виконував обов`язки кулеметника 2 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти - номера обслуги протитанково- кулеметного взводу 2 мотопіхотної роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 ;
- відповідно до витягу з наказу командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 від 03.02.2016 року № 35 солдат ОСОБА_4 вибув у додаткову відпустку за сімейними обставинами терміном 10 діб з 04 лютого по 13 лютого 2016 року;
- відповідно до акту службового розслідування військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 02.03.2016 року, військовослужбовець військової частини - польова пошта НОМЕР_1 ОСОБА_4 перебував у додатковій відпустці за сімейними обставинами 10 діб з 04 лютого 2016 року по 13 лютого 2016 року. 14 лютого 2016 року ОСОБА_4 не повернувся з відпустки, телефон поза зоною досягнення місце перебування його невідоме;
Суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 в інкримінованому кримінальному правопорушенні знайшла своє повне підтвердження під час судового розгляду і кваліфікує його дії за ч.4 ст.407 КК України як нез`явлення військовослужбовця (крім строкової служби) вчасно на службу без поважних причин в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суд з додержанням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є тяжким злочином, обставини кримінального правопорушення, його наслідки, данні про особу винного, який раніше не судимий, є учасником бойових дій, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Згідно ст. 66 КК України обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд визнає - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 згідно ст. 67 КК України судом не встановлено.
Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, так і іншими особами.
Тож, суд, з урахуванням особи ОСОБА_4 , а саме: обвинувачений раніше не судимий, повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, вчинив злочин внаслідок збігу тяжких сімейних обставин, є учасником бойових дій та враховуючи не настання тяжких наслідків в результаті вчинення ним кримінального правопорушення та відсутність завдання суттєвої шкоди державі, вважає, що необхідним та достатнім для виправлення, перевиховання та попередження вчинення ОСОБА_4 нових кримінальних правопорушень, буде призначення покарання останньому у вигляді позбавленні волі в межах санкції ч. 4 ст.407 КК України.
Крім того, враховуючи обставини кримінального правопорушення, відношення ОСОБА_4 до вчиненого, характеризуючи дані останнього, який є учасником бойових дій, суд вважає за недоцільне позбавляти обвинуваченого військового звання.
Разом з тим, як встановлено ст. 85 КК України на підставі закону про амністію засуджений може бути повністю або частково звільнений від основного і додаткового покарань.
Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання (ч.2 ст. 86 КК України).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили; амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.
Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що встановивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
07 вересня 2017 року набрав чинності Закон України «Про амністію у 2016 році» від 22 грудня 2016 р. №1810-VII. Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до дня набрання ним чинності включно.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році» питання про застосування амністії суд вирішує за ініціативою особи, яка підтримує публічне обвинувачення в суді чи здійснює нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян, органу або установи виконання покарань, а також за ініціативою обвинуваченого (підсудного) чи засудженого, їх захисників чи законних представників.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про амністію у 2016 році», звільненню від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, а також особи, визнані винними у вчиненні злочину, що не є особливо тяжким злочином проти життя та здоров`я особи та не є діянням, передбаченим частинами другою, третьою і четвертою статті 408, статтею 410, частинами другою, третьою і четвертою статті 411 Кримінального кодексу України, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, брали безпосередню участь в Антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, отримали статус учасника бойових дій (крім осіб, зазначених у частині четвертій статті 86 Кримінального кодексу України, статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та статті 9 цього Закону).
Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_2 від 06.04.2016 року ОСОБА_4 має статус учасника бойових дій. Вказане кримінальне правопорушення він вчинив в період з 14 лютого 2016 року по 18 липня 2016 року, тобто до дня набрання чинності (07 вересня 2017р.) Закону України «Про амністію у 2016 році». Свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення обвинувачений визнав повністю, щиро кається у вчиненому. Звернувся до суду з заявою про звільнення його від покарання на підставі ЗУ « Про амністію у 2016 році». Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_4 амністії, передбачених ст. 86 КК України, ст.4 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" та ст.ст. 2, 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалася.
Відповідно до ст. 12 КК України, кримінальне правопорушення ( злочин), передбачений ч.4 ст. 407 КК України є тяжким злочином, та не є особливо тяжким злочином проти життя і здоров`я особи.
За таких обставин суд вважає, що на обвинуваченого ОСОБА_4 поширюється дія Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому він підлягає звільненню від відбування покарання.
Суд роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_4 наслідки застосування амністії, а саме те, що амністія в подальшому протягом останніх десяти років до нього не може бути застосована.
Цивільний позов по кримінальному провадженню не заявлений. Судових витрат не має.
Відомості про речові докази в обвинувальному акті не зазначені.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні не обирався і на теперішній час судом не встановлено підстав для його обрання.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 366-368, 371, 374, 376, 395 КПК України, суд,-
У Х В А Л И В :
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 3 ( три) роки.
Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про амністію у 2016 році» звільнити ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 у даному кримінальному провадженні не обирався і на теперішній час судом не встановлено підстав для його обрання.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено Кримінальним процесуальним кодексом України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1