В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"12" квітня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження унесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0013150 від 23.09.2017 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, з повною загальною середньою освітою, незаміжньої, яка має на утриманні двох малолітній дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 та ІНФОРМАЦІЯ_3 , непрацюючої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 , на початку вересня 2017 року, в невстановлений досудовим розслідуванням день та час, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вирішила незаконно придбати вогнепальну зброю, для самозахисту.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання вогнепальної зброї, ОСОБА_4 , за допомогою всесвітньої мережі «Інтернет», на невстановленому досудовим розслідуванням веб-сайті, знайшла оголошення про продаж пістолета, після чого домовилася з невстановленою особою чоловічої статі, про придбання вказаного пістолета.

В подальшому, в невстановлений досудовим розслідуванням день та час, ОСОБА_4 зустрілася із невідомою особою чоловічої статі, за адресою: АДРЕСА_2 , якій передала власні грошові кошти в сумі 2000 гривень та взамін отримала пістолет марки «ГРАН» № НОМЕР_1 , який являється вогнепальною зброєю, всередині якого знаходився один патрон.

Після чого, ОСОБА_4 , оглянувши вказаний пістолет та патрон, і усвідомлюючи, що даний пістолет являється вогнепальною зброєю, не маючи на те відповідного дозволу, перенесла його до місця свого проживання, тим самим вчинила незаконне придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї, без передбаченого законом дозволу.

В подальшому, 23.09.2017, близько 15:40 год., за адресою: м. Київ,

вул. Курнатовського, 11, працівником поліції була затримана ОСОБА_4 , яка повідомила, що зберігає в пакеті, який знаходився при ній, пістолет марки «ГРАН», який являється вогнепальною зброєю, всередині якого знаходиться один патрон.

Після цього, в період часу з 16:20 год. до 17:00 год., під час проведення огляду місця події за адресою: м. Київ,вул. Курнатовського, 11, співробітниками поліції, у присутності двох понятих, у ОСОБА_4 було виявлено та вилучено пістолет марки «ГРАН» № НОМЕР_1 , який являється вогнепальною зброєю та всередині якого знаходився один патрон калібру 5,6 мм. (.22 LR).

Згідно висновку експерта № 8-5/1516 від 04.10.2017: наданий на дослідження предмет схожий на пістолет відноситься до коротко ствольної нарізної вогнепальної зброї, є револьвером виготовленим шляхом переробки газового револьверу, калібру 5,6 мм. моделі «ГРАН» № НОМЕР_1 , для стрільби спортивно-мисливськими патронами кільцевого запалення, калібру 5,6 мм. Переробка полягає у видаленні штатного гладкого ствола та заміні його на нарізний ствол, а також впресовування металевої втулки в одну із шести камор барабану. Наданий на дослідження револьвер придатний до стрільби. Наданий на дослідження один патрон є боєприпасом до нарізної вогнепальної зброї, а саме спортивно-мисливським патроном кільцевого спалаху, гвинтівочного типу, калібру 5,6 мм. (.22 LR), що споряджений без оболонковою свинцевою кулею. Наданий на дослідження один патрон, калібру 5,6 мм. (.22 LR), придатний для стрільби з пістолету «ГРАН» № НОМЕР_1 . Наданий на дослідження предмет схожий на патрон, виготовлений промисловим способом.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченої, яка будучи допитаною в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, визнала повністю, дала покази, підтвердила обставини його скоєння, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаялася у вчиненому.
Остання виразила готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.
Також, крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просила суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього злочину, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.
Покази обвинуваченої в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння нею змісту обставин, добровільності та істинності її позиції.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившисьдопитом обвинуваченої, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують її особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченої у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку,приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі№ 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

З огляду на наведене суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 263 КК України, так як вона вчинила незаконне придбання, носіння та зберігання вогнепальної зброї, без передбаченого законом дозволу.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченій суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує, що за її змістом особі призначається покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
У світлі того, що, як указав Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 01.02.2018 у справі № 634/609/15-к, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема:«особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права.Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Того, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У цьому випадку, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, не виявлено.

Також, суд враховує, що обвинувачена на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, спосіб життя, наявність на утриманні членів родини, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останньою (двоє неповнолітніх дітей), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію прокурора щодо можливості звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі згідно ст. 79 КК України; ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ст. 263 КК України, у виді позбавлення волі зі звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 79 того ж Кодексу та покладенням обов`язків з числа визначених його ст. 76 КК, оскільки суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Адже, Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
У цій ситуації, про можливість належної соціалізації обвинуваченоїта допустиму репутацію свідчить невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (невстановленість зловживання алкогольними напоями та інші), характер вчиненого кримінального правопорушення,поведінка під час та після вчинення кримінального правопорушення, а саме сприяння слідству та суду в установленні об`єктивної істини, розкаяння у вчиненому, відсутність за його результатами будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превелювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання.

Тим паче, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.)
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосовані саме такого покарання, є можливим.
Питання судових витрат у провадженні суд вирішує відповідно до ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватою у пред"явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
В силу ст. 79 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Указати, що згідно із ст. 79 КК України, у разі, коли звільнена від відбування покарання з випробуванням ОСОБА_4 відмовиться від дитини, передасть її в дитячий будинок, зникне з місця проживання, ухилятиметься від її виховання, догляду за нею, не виконуватиме покладених на неї судом обов`язків або систематично вчинятиме правопорушення, що потягли за собою адміністративні стягнення і свідчать про її небажання стати на шлях виправлення, суд за поданням контролюючого органу може направити останню для відбування покарання згідно з вироком суду.
Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь держави процесуальні витрати за проведення експертизи у сумі 989, 60 грн.

Речові докази: пістолет марки «ГРАН», стріляну гільзу від патрону, знищити.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я : ОСОБА_1