Постанова

Іменем України
30 січня 2018 року

м. Київ
справа № 263/10079/16-к

провадження № 51-436км17
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5

розглянув в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0001858, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Маріуполя Донецької області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_6
на вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2017 року.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2017 року і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Вказує на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Наголошує, що йому пред`явлено неконкретне обвинувачення, а вирок не відповідає вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України, оскільки в його мотивувальній частині не зазначено дати, часу і способу заволодіння майном потерпілої ОСОБА_7 . Таким чином, вважає, що його було засуджено за злочин, об`єктивну сторону якого не було встановлено, він не міг повноцінно здійснювати свій захист, а отже було допущено порушення його права на захист. Вказує на те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно свідчили про вартість майна, викраденого в ОСОБА_7 . Посилається на формальність розгляду справи судом апеляційної інстанції, який належним чином не перевірив і не спростував доводів, викладених в його апеляційній скарзі.

Прокурор, який брав участь у розгляді провадження апеляційним судом, подав заперечення на касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 .

Вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 лютого 2017 року
ОСОБА_6 ,неодноразово судимого, останнього разу 7 жовтня 2014 року за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк вісім років з конфіскацією всього майна, що є його власністю,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, а на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за цим вироком і вироком від 7 жовтня 2014 року остаточно йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк дев`ять років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Вироком установлено, що ОСОБА_6 у травні 2014 року з орендованої в ОСОБА_7 квартири, що в будинку по АДРЕСА_2 , таємно викрав побутову техніку та інше майно потерпілої на суму 18400 грн.

19 червня 2014 року він з орендованої в ОСОБА_8 квартири, що в будинку по АДРЕСА_3 , таємно викрав побутову техніку та інше майно потерпілої на суму 5210 грн.

Вечором того ж дня він з орендованої у ОСОБА_9 квартири, що в будинку по АДРЕСА_4 , таємно викрав побутову техніку та інше майно потерпілої на суму 2750 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2017 року вирок щодо ОСОБА_6 залишено без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора про відмову в задоволенні касаційної скарги і залишення судових рішень без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі не заперечує вчинення таємного викрадення майна потерпілих ОСОБА_8 й ОСОБА_9 , водночас указує, що його безпідставно засуджено за вчинення такого ж кримінального правопорушення щодо ОСОБА_7 , оскільки, на його думку, йому пред`явлено неконкретне обвинувачення і судом не встановлено обставин, які підлягають обов`язковому доказуванню (дата і час вчинення кримінального правопорушення), а тому його засуджено за злочин, об`єктивну сторону якого не було встановлено. Також твердить, що розмір матеріальної шкоди за цим епізодом не визначено шляхом експертизи, що вважає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Аналогічними були доводи засудженого, викладені в його апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вирок відповідає вимогам ст. 374 КПК України. Суд навів у вироку формулювання обвинувачення, визнане доведеним, із зазначенням місця, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України суд обґрунтував вирок на тих доказах, які було розглянуто в судовому засіданні.

Як убачається з матеріалів провадження, за епізодами щодо потерпілих ОСОБА_8 й ОСОБА_9 суд, з`ясувавши думку учасників судового провадження щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорювалися, з`ясувавши правильність розуміння змісту цих обставин, переконавшись у добровільності такої позиції учасників судового провадження та роз`яснивши їм про позбавлення права на оскарження цих обставин в апеляційному порядку, розглянув справу за цими епізодами за правилами ст. 349 КПК України.

За епізодом таємного викрадення майна потерпілої ОСОБА_7 суд дослідив докази в повному обсязі. Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, виходячи із засад їх допустимості, достатності, достовірності та належності, аналізуючи їх у сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що вони узгоджуються між собою щодо часу, місця та обставин учиненого злочину, відповідають вимогам закону щодо їхнього збирання та оформлення і в повному об`ємі підтверджують обсяг пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні таємного викрадення майна потерпілої ОСОБА_7 на суму 18400 грн.

Доводи засудженого про порушення його права на захист через неконкретність обвинувачення, а саме не встановлення конкретного часу і дати вчинення кримінального правопорушення щодо ОСОБА_7 , є безпідставними. Час вчинення злочину це певний часовий період, протягом якого вчинялося кримінальне правопорушення. Ця ознака впливає на кваліфікацію лише в тих випадках, коли вона передбачена в диспозиції відповідної статті Особливої частини КК. Час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 КК України, не впливає на кваліфікацію дій винуватого. У справі щодо ОСОБА_6 установлено час вчинення злочину, який зазначено у вироку травень 2014 року (більш точного часу в ході досудового розслідування не встановлено).

Як убачається з матеріалів справи, обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 , який було складено слідчим і затверджено прокурором 20 серпня 2015 року, містить відомості, передбачені пунктами 19 ч. 2 ст. 291 КПК України, зокрема: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення ч. 2 ст. 185 КК України та формулювання обвинувачення.

Про офіційне доведення до відома ОСОБА_6 фактичних та юридичних підстав пред`явленого відповідно до обвинувального акта обвинувачення свідчить його розписка про отримання ним копії обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування (а. с. 9 т. 2).

Також з матеріалів справи видно, що після оголошення в судовому засіданні прокурором обвинувального акта ОСОБА_6 підтвердив зрозумілість пред`явленого обвинувачення. І саме від такого обвинувачення він захищався в суді.

Що стосується твердження засудженого про невстановлення розміру матеріальної шкоди, заподіяної його протиправними діями потерпілій ОСОБА_7 , воно не відповідає фактичним обставинам провадження, установленим судом, та спростовується доказами, наявними в матеріалах провадження.

Апеляційний суд ретельно перевірив твердження сторони захиступро непричетність ОСОБА_6 до вчинення крадіжки майна ОСОБА_7 , про порушення його права на захист через відсутність у мотивувальній частині вироку точної дати і часу вчинення цього злочину, а також через відсутність у матеріалах кримінального провадження висновку експерта щодо вартості викраденого майна, і дав мотивовану відповідь на всі доводи апеляційної скарги, зазначивши, з яких підстав її визнано необґрунтованою. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, а також ставити під сумнів їхні висновки щодо встановлених фактичних обставин, за яких дії ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 2 ст. 185 КК України.

Інших доводів стосовно незаконності судових рішень, які могли б бути безумовними підставами для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_6 не містить.Тому Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення.

Ураховуючи викладене, керуючись п. 4 параграфу 3 «Перехідні положення» розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», статтями 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2017 року залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3