Номер провадження: 11-кп/785/35/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.09.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:
головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
за участю
секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6 ,
потерпілих: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ,
представника потерпілого: ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 ,
представника потерпілих: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - адвоката ОСОБА_12 ,
обвинуваченої: ОСОБА_13 ,
захисника - ОСОБА_14 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0003263 від 18.04.2014 року за апеляційними скаргами представника ПАТ «Марфін банк» ОСОБА_15 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та першого заступника прокурора Одеської області ОСОБА_16 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2015 року, яким

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Дружелюбовка Добровеличковського району Кіровоградської області, громадянка України, з вищою освітою, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судима,
визнана винною та засуджена за:
- ч. 1 ст. 358 КК України до 1 року обмеження волі;

- ч. 3 ст. 358 КК України до 2 років обмеження волі;

- ч. 4 ст. 358 КК України до 2 років обмеження волі;

- ч. 2 ст. 190 КК України до 2 років позбавлення волі;

- ч. 3 ст. 190 КК України до 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України обвинуваченій остаточно призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років та на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання із випробуванням, та встановленням іспитового строку на 3 роки.

Стягнуто з ПАТ «Марфін Банк» на користь: ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 604 091 грн. 60 коп. та моральну шкоду в сумі 20000 грн; ОСОБА_9 моральну шкоду у сумі 10000 грн.; ОСОБА_8 матеріальну шкоду у сумі 1547000 грн.; ОСОБА_7 матеріальну шкоду у сумі 375587 грн. 80 коп.

Цивільні позови ОСОБА_8 і ОСОБА_7 до ПАТ «Марфін Банк», про відшкодування моральної шкоди залишені без розгляду.

встановив
Оскаржуваним вироком суду обвинувачену ОСОБА_13 визнано винною у вчиненні злочинів за таких обставин.

ОСОБА_13 , будучи провідним спеціалістом із роздрібних продаж Одеського відділення АТ МТБ «Морський транспортний банк» (в подальшому - ПАТ «Марфін банк») у період із 04 березня 2009 року по 08 лютого 2011 року (більш точної дати й часу не встановлено) умисно з корисливих мотивів в особистих інтересах, знаходячись у службовому приміщенні ПАТ «Марфін банк» по вул. Сегедській, 13 Приморського району в м. Одесі виготовила завідомо неправдиві платіжні документи, а саме: заявки на видачу готівки від імені ОСОБА_7 на загальну суму 10 781 дол. США.

У подальшому в період із 04 березня 2009 року по 08 лютого 2011 року (більш точну дату та час не встановлено) шляхом обману використала завідомо підроблені платіжні документи надавши їх до каси зазначеного відділення банку, в результаті чого заволоділа належними ОСОБА_7 грошима в сумі 10 781 дол. США.

07 липня 2011 року, ОСОБА_13 у службовому приміщенні ПАТ «Марфін банк», що знаходиться за вищевказаною адресою склала завідомо неправдивий документ - «Договір банківського вкладу (депозиту) від 07 липня 2011 року № LD», де замість номеру депозитного рахунку ОСОБА_13 вказала номер депозитного договору № LD, поставила відтиск печатки, неіснуючого на той час ВАТ «Морський транспортний банк», та виконала підпис в графі «Банк», при цьому не зареєструвала вказаний договір в програмному комплексі ПАТ «Марфін Банк».

Цього ж дня ОСОБА_13 вказаний підроблений нею договір надала ОСОБА_7 для ознайомлення та підпису, який та, будучи введеною в оману, підписала та передала ОСОБА_13 гроші в сумі 5000 дол. США, якими остання заволоділа і розпорядилася на власний розсуд.

У такий же спосіб, у період з 23 вересня 2009 року по 23 січня 2012 року (більш точну дату та час не встановлено), ОСОБА_13 , внісши до каси вищевказаного банку раніше підроблені нею платіжні документи - заяви на видачу готівки від імені ОСОБА_10 , заволоділа грошима останнього в сумі 20 123 дол. США.

30 вересня 2013 року ОСОБА_13 у вищевказаний спосіб там же з метою заволодіння грошима ОСОБА_10 склала завідомо неправдивий документ - «Договір банківського вкладу (депозиту)» від 30 вересня 2013 року № LD.

ОСОБА_10 , будучи введеним в оману ОСОБА_13 та переконаним в законності та правомірності дій останньої, як співробітника банку, підписав вище вказаний договір та передав ОСОБА_13 гроші в сумі 5 259 дол. США, якими остання розпорядилась на власний розсуд.

У період із 26 квітня 2012 року по 03 лютого 2014 року (більш точного часу не встановлено), ОСОБА_9 у службовому приміщенні ПАТ «Марфін Банк» на погашення кредитного договору передала ОСОБА_13 гроші в сумі 167 800 грн, з яких остання внесла в касу банку лише 147 900 грн., чим спричинила ОСОБА_9 матеріальну шкоду на суму 19 900 грн.

19 лютого 2013 року ОСОБА_13 у вищевказаний спосіб умисно в особистих інтересах з корисливих мотивів у службовому приміщенні ПАТ «Марфін Банк» з метою заволодіння грошима ОСОБА_8 склала завідомо неправдивий документ - «Договір банківського вкладу (депозиту)» від 19 лютого 2013 року № LD305000038 з нереальною процентною ставкою, який надала для ознайомлення та підпису ОСОБА_8 та, будучи введеною в оману ОСОБА_13 та переконаною в законності та правомірності дій останньої, як співробітника банку, підписала вище вказаний договір та передала ОСОБА_13 гроші в сумі 15 000 дол. США, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 18 квітня 2014 року становило 119 895 грн, що є великим розміром, якими ОСОБА_17 розпорядилась на власний розсуд.

25 грудня 2013 року більш точного часу не встановлено ОСОБА_13 у службовому приміщенні ПАТ «Марфін Банк» за вищевказаною адресою склала завідомо неправдивий документ - «Договір банківського вкладу (депозиту) від 25 грудня 2013 року № LD », у якому вказала нереальну процентну ставку та свою посаду від імені банку, після чого виконала підпис у графі «Банк» від свого імені при цьому договір у програмному комплексі ПАТ «Марфін Банк» не зареєструвала.

Того ж дня за вказаною адресою ОСОБА_13 надала вказаний завідомо підроблений договір ОСОБА_8 , який остання, будучи введеною в оману та переконаною в законності та правомірності дій ОСОБА_13 , як співробітника банку, підписала та передала останній гроші на загальну суму 25 000 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 25.12.2013 року становило 199 825 грн. та є великим розміром.

У такий же спосіб, 19 лютого 2014 року ОСОБА_13 у службовому приміщенні ПАТ «Марфін Банк» шляхом шахрайства, склавши завідомо неправдивий документ «Договір банківського вкладу (депозиту) № LD 7 від 19 лютого 2014 року», заволоділа належними ОСОБА_8 грошима в сумі 30000 дол. США, що відповідно до курсу НБУ станом на 19 лютого 2014 року становило 239 790 грн. та є великим розміром.

На вирок районного суду подані апеляційні скарги, в яких:
- представник ПАТ «Марфін Банк» ОСОБА_15 просить вирок суду в частині задоволення цивільних позовів потерпілих до ПАТ «Марфін Банк» скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цивільних позовів потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до ПАТ «Марфін Банк» відмовити, посилаючись при цьому на те, що цивільні позови потерпілих подані з порушенням вимог ст.128 КПК України, після початку судового розгляду. Посилається на те, що районний суд, в порушення вимог ст.ст. 55, 56 КПК України, заяву банку про визнання потерпілим не розглянув та не прийняв відповідне рішення, чим грубо порушив права банку. Також, вказує, що у вироку суд безпідставно послався на положення ст.1172 ЦК України, відповідно до яких юридична особа відшкодовує шкоду завдану її працівником тільки під час виконання ним своїх службових обов`язків, але за результатами судового розгляду не було встановлено, що обвинувачена вчинила інкриміновані їй злочини під час виконанням нею своїх службових обов`язків, як провідного спеціаліста з роздрібних продаж. Крім того, апелянт вказує на те, що суд не зазначив, якими діями банк завдав потерпілим моральних чи фізичних страждань, а також не обґрунтував свого висновку щодо визначення розміру моральної шкоди.

- потерпіла ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_13 покарання у вигляді 5 років позбавлення волі та задовольнити в повному обсязі її цивільний позов, стягнувши на її користь з ПАТ «Марфін Банк» майнову шкоду в розмірі 19043 доларів США та моральну шкоду в розмірі 100000 грн. Посилається на те, що вирок суду не відповідає вимогам ст. ст. 370, 374 КПК України, оскільки його мотивувальна частина не містить мотивів прийнятого судом рішення, у тому числі в частині призначеного обвинуваченій покарання, його виду та розміру.

- потерпіла ОСОБА_8 , просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_13 покарання у вигляді 5 років позбавлення волі та задовольнити в повному обсязі цивільний позов, стягнувши на її користь з ПАТ «Марфін Банк» моральну шкоду в розмірі 200000 грн. Посилається на те, що суд при призначені покарання достатньою мірою не врахував ступінь тяжкість вчинених обвинуваченою кримінальних правопорушень, одне з яких у відповідності до ст.12 КК України є тяжким. Вказує, що суд не врахував обставини справи, зокрема те, що обвинувачена, займаючи посаду провідного спеціаліста з роздрібних продаж в ПАТ «Марфін Банк», під час виконання службових обов`язків, заволоділа шляхом шахрайства великою сумою її грошей та інших потерпілих, не відшкодувала заподіяну шкоду. Крім того, вказує, що суд безпідставно залишив без розгляду її вимоги про відшкодування моральної шкоди.

- заступник прокурора Одеської області ОСОБА_16 , просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_13 винною у вчинені інкримінованих кримінальних правопорушень, та призначити покарання: за ч. 1 ст. 358 КК України у виді 1 (одного) року обмеження волі; за ч. 3 ст. 358 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі, за ч. 4 ст. 358 КК України у виді 2 (двох) років обмеження волі, за ч. 2 ст. 190КК України у виді 2 (двох) років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 190 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, на підставі ст. 70 КК України остаточно призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі. При цьому прокурор посилається на те, що призначене судом покарання із застосуванням ст. 75 КК України не відповідає тяжкості скоєних ОСОБА_13 кримінальних правопорушень та особі обвинуваченої, а тому є надмірно м`яким та недостатнім для її виправлення і попередження нових злочинів.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та підтримав апеляційні скарги потерпілих в частині необхідності скасування вироку та ухвалення нового вироку, але вважав за необхідне цивільні позови потерпілих залишити без розгляду, посилаючись на те, що судом було порушено порядок прийняття позовів, оскільки всупереч вимогам ст.128 КПК України, вони були подані під час судового розгляду, тим самими частково підтримавши апеляційну скаргу представника ПАТ «Марфін Банк»; представника ПАТ «Марфін Банк», який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, а щодо задоволення апеляційних скарг інших апелянтів, поклався на розсуд суду; потерпілих та їх представників, які підтримали свої апеляційні скарги та апеляційну скаргу прокурора в частині скасування вироку та ухвалення нового вироку в частині призначення покарання; обвинувачену ОСОБА_13 та її захисника, які підтримали апеляційну скаргу представника банку та заперечували проти апеляційних скарг прокурора та потерпілих; повторно дослідивши матеріали кримінального провадження в частині порядку прийняття та розгляду цивільних позовів потерпілих та характеризуючих даних особи обвинуваченої; вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши обвинуваченій останнє слово, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, правильність кваліфікації діянь ОСОБА_13 учасниками кримінального провадження в апеляційних скаргах не оспорюються, а тому у відповідності до положень ч.1 ст. 404 КПК України апеляційним судом не перевіряються.
Винуватість обвинуваченої ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190 КК України за встановлених судом першої інстанції обставин підтверджується сукупністю зібраних і безпосередньо досліджених у судовому засіданні та наведених у вироку доказах.
За вказаними вище нормами кримінального закону діяння обвинуваченої кваліфіковані правильно.
Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та потерпілих про невірне застосування судом вимог кримінального закону при призначені обвинуваченій покарання, з підстав його м`якості та безпідставного застосування при призначенні покарання положень ст.75 КК України, то на думку апеляційного суду, вони є безпідставними, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст.65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Згідно ст.75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів вважає непереконливими доводи прокурора та потерпілих про м`якість призначеного обвинуваченій ОСОБА_13 покарання в зв`язку з безпідставним її звільненням на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного покарання з випробуванням, з огляду на таке.
З вироку суду вбачається, що, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_13 покарання із застосуванням ст.75 КК України, суд першої інстанції визнав, що пом`якшуючими покарання обставинами є: щире каяття обвинуваченої та її активне сприяння розкриттю злочинів. Крім того, із матеріалів кримінального провадження та вироку суду вбачається, що при призначенні обвинуваченій ОСОБА_13 покарання, судом першої інстанції враховано характер та ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, їх наслідки, дані про особу обвинуваченої, які свідчать про те, що обвинувачена раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, є заміжньою, позитивно характеризується за місцем проживання, а також врахував відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченої.
Таким чином, правильно врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції, з урахуванням вимог ст.ст. 50, 65 КК України, прийшов до вірного висновку, що виправлення, перевиховання обвинуваченої та попередження вчинення нею нових злочинів можливе без її ізоляції від суспільства.

При прийнятті рішення, колегія суддів також враховує те, що прокурор та потерпілі не послалися на які-небудь дані в спростування вказаних вище висновків районного суду.
Висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, що ґрунтуються на досліджених безпосередньо судом доказах, узгоджуються з вимогами закону, визнаються апеляційним судом доведеними, належним чином обґрунтованими та вмотивованими й такими, що відповідно до ч.1 ст. 66, ст. 75 КК України давали районному суду підстави для призначення покарання із застосуванням ст.75 КК України.
Відхиляючи доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілих, колегія суддів враховує вимоги ст.ст. 396, 405 КПК України, зокрема те, що в підтвердження доводів прокурор та потерпілі не послалися на те, у чому полягають конкретні обставини провадження, не вмотивували судження про те, на підставі чого прийшли до висновку про те, що звільнення від відбування покарання з випробуванням, свідчить про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність у частині застосування вимог ст.75 КК України.
В апеляційних скаргах та наданих в суді апеляційної інстанції поясненнях потерпілі і їх представники, та прокурор, як на необхідність призначення обвинуваченій покарання безпосередньо пов`язаного з ізоляцією обвинуваченої від суспільства послалися тільки на те, що обвинуваченою не були прийняті заходи на відшкодування спричиненої потерпілим шкоди, що на їх думку вказує на необхідність призначення останній покарання, яке вона повинна відбувати в умовах ізоляції від суспільства.
Разом з тим, на думку апеляційного суду, само по собі невідшкодування у повному обсязі на день прийняття рішення судом спричиненої злочином шкоди, з урахуванням інших обставин справи в сукупності, у тому числі і які були встановлені під час апеляційного розгляду та характеризуючих обвинувачену даних, не можуть беззаперечно вказувати на необхідність призначення обвинуваченій такого покарання.
Приходячи до такого висновку, апеляційний суд прийняв до уваги надані обвинуваченою пояснення щодо обставин вчинених злочинів, які вказують на їх вчинення внаслідок збігу обставин, в результаті яких обвинувачена опинилася у скрутному матеріальному становищі та мала намір повернути грошові кошти потерпілих, якими заволоділа шляхом обману.
Так, при апеляційному розгляді, обвинувачена ОСОБА_13 свою вину в інкримінованих їй злочинах визнала повністю, щиро розкаялася.
Під час розгляду апеляційних скарг, стороною захисту апеляційному суду були надані розписки потерпілих про часткове відшкодування обвинуваченою матеріальних збитків.
Так, під час апеляційного розгляду встановлено, що потерпілій ОСОБА_9 матеріальна шкода обвинуваченою відшкодована у повному обсязі, потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 матеріальна шкода відшкодована частково, зокрема в цілому за 2017 рік обвинувачена відшкодувала потерпілим шкоду на загальну суму 90000 грн.
Водночас враховуючи зазначені обставини, апеляційний суд приймає до уваги те, що у зазначений період обвинувачена не була працевлаштована, однак в подальшому працевлаштувалася і фактично з отриманого нею незначного доходу, знайшла можливість та прийняла заходи щодо виплати шкоди у зазначеному вище розмірі.
На думку апеляційного суду, наведені вище обставини вказують на прийняття обвинуваченою реальних заходів, направлених на добровільне відшкодування спричиненої шкоди, що вказує на те, що обвинувачена належним чином усвідомила протиправність своїх дій, стала на шлях виправлення та прийняла заходи, направлені на усунення правопорушення.
Крім того, апеляційний суд враховує той факт, що обвинувачена з січня 2015 року хворіє на онкологічну хворобу та перенесла оперативне втручання, перебуває на медичному обліку, потребує відповідного нагляду та лікування.
Також, апеляційний суд враховує те, що згідно наданих апеляційному суду стороною захисту довідок, обвинувачена ОСОБА_13 з 01.07.2017 року офіційно працевлаштована, що значною мірою підвищує її можливості щодо подальшого відшкодування нею матеріальних збитків потерпілим, за місцем роботи характеризується з позитивної сторони.
Дослідивши характеризуючи особу обвинуваченої дані, апеляційний суд вважає, що покарання, яке призначено обвинуваченій, визначено в межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинені нею злочини, з врахуванням ступеню тяжкості вчинених злочинів, обставин його вчинення, даних про особу обвинуваченої та приходить до висновку, що за своїм видом та розміром із застосуванням положень ст.75 КК України, призначене покарання є відповідним та достатнім для запобігання вчинення ОСОБА_13 нових злочинів.

Апеляційний суд вважає, що переконливих доводів щодо необхідності призначення обвинуваченій покарання без застосування ст.75 КК України, прокурором та потерпілими під час апеляційного перегляду вироку районного суду надано не було.
З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування вироку районного суду з підстав м`якості призначеного ОСОБА_13 покарання.
Разом з цим, при розгляді апеляційних скарг щодо цивільних позовів про відшкодування матеріальної шкоди ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 апеляційний суд встановив обставини, які тягнуть за собою скасування вироку в частині вирішення цивільних позовів.
Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Разом з цим, розглядаючи справу та ухвалюючи вирок суд першої інстанції, не дотримався вимог кримінального процесуального закону.
Так, з матеріалів справи вбачається, що потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_18 , ОСОБА_7 та ОСОБА_19 спочатку подали цивільні позови про стягнення з ОСОБА_13 матеріальної і моральної шкоди.
В подальшому вказані потерпілі подали позови про стягнення з ПАТ «Марфін Банк» матеріальної і моральної шкоди на ті ж суми.
Відповідно до ч.1 ст.33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляд справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або долучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
Однак, в порушення наведених вище вимог закону, суд першої інстанції розглянув лише клопотання потерпілого ОСОБА_10 та його представника і 13 серпня 2015 року постановив ухвалу про заміну цивільного відповідача ОСОБА_13 іншим цивільним відповідачем, а саме ПАТ «Марфін Банк» по цивільному позову ОСОБА_10 , однак при цьому подані потерпілими ОСОБА_18 , ОСОБА_7 та ОСОБА_19 заяви не розглянув та прийняв рішення про стягнення з ПАТ «Марфін Банк» заявлених ними сум.
Таким чином, суд вирішив питання про стягнення з ПАТ «Марфін Банк» шкоди на користь потерпілих без дотримання закону.
Крім того, суд залишив без розгляду цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди з тих підстав, що позивачами не було сплачено судовий збір і останніми не усунуті недоліки у встановлений строк.
Рішення суду в цій частині теж не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
Відповідно до ч.3 ст. 129 КПК України, суд залишає позов без розгляду у разі виправдання обвинуваченого за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, а також у випадках, передбачених частиною першою статті 326 цього Кодексу.
Згідно із ч.1 ст. 326 КПК України передбачено, що суд залишає цивільний позов без розгляду, якщо в судове засідання не прибув позивач, його представник чи законний представник.
Таким чином, суд залишив цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди з підстав, не передбачених КПК України.
Більш того, всі цивільні позови були прийняті до розгляду судом всупереч вимогам ч.1 ст.128 КПК України під час судового розгляду, що підтверджується журналом судового засідання та звукозаписом фіксації судового процесу.
На підставі викладеного рішення районного суду у цій частині не можна визнати законним, а тому вирок в частині вирішення цивільних позовів потерпілих підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду цивільних позовів потерпілих в суді першої інстанції, в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні апеляційної скарги прокурора, часткового задоволення апеляційних скарг представника ПАТ «Марфінбанк» та потерпілих ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , а тому вирок в частині вирішення цивільних позовів підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду цивільних позовів в суді першої інстанції, а в решті його слід залишити без зміни.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 415, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Одеської області ОСОБА_16 - залишити без задоволення.

Апеляційні скарги представника ПАТ «Марфін Банк»» ОСОБА_15 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2015 року щодо ОСОБА_13 в частин і цивільних позовів потерпілих - скасувати.

Призначити новий розгляд цивільних позовів потерпілих в суді першої інстанції, в порядку цивільного судочинства.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк, з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді апеляційного суду Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4