Ухвала іменем україни 22 листопада 2017 року м. Київ Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоОСОБА_1 , суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі з участю прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 09 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 .

Вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2016 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше судимого, останній раз 20 травня 2009 року за ч. 2 ст. 185, ч. 4 ст. 70 КК України на 4 роки позбавлення волі, звільненого 15 лютого 2013 року по відбуттю строку покарання,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 72 КК України зараховано в строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 30 січня 2016 року по 10 лютого 2016 року включно та з 29 квітня 2016 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Питання про долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 09 листопада 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, поєднаному з проникненням у житло за наступних обставин.
31 грудня 2015 року засуджений в період із 22 по 23 год. перебуваючи біля будинку АДРЕСА_1 побачив незамкнені двері до квартири АДРЕСА_2 , у яку проник шляхом вільного доступу, звідки таємно викрав особисті речі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на загальну суму 1267 грн.
У касаційній скарзі захисник, не заперечуючи доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, порушує питання про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, що потягнуло за собою призначення засудженому покарання яке не відповідає ступеню тяжкості злочину. Стверджує, що умисел на крадіжку майна в засудженого виник у приміщенні будинку, тому кваліфікувати його дії належить за ч. 2 ст. 185 КК України. Просить рішення суду скасувати, а кримінальне провадження призначити до нового судового розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив проти задоволення касаційної скарги, перевіривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга захисника не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у викраденні чужого майна, вчиненого повторно захисником не оспорюється. Що стосується доводів касаційної скарги про відсутність у діях засудженого кваліфікуючої ознаки проникнення у житло, неправильної кваліфікації злочину за ч. 3 ст. 185 КК України, вони були ретельно перевірені апеляційним судом та спростовані.
Зокрема, як встановлено судом у вироку, засуджений в судовому засіданні не заперечував того, що саме він 31 грудня у вечірній час перебуваючи на вул. Цегельній м. Луцька зайшов до квартири АДРЕСА_2 , звідки забрав особисті речі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на загальну суму 1267 грн.
Наведені обставини підтверджено дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме: показаннями потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які узгоджуються між собою та зібраними письмовими доказами у справі.

Перевіряючи доведеність кваліфікації дій засудженого, суд критично оцінив його показання про те, що умислу на проникнення до квартири потерпілих він не мав, зайшов туди випадково, оскільки шукав свою знайому ОСОБА_13 , щоб забрати особисті речі.

Такі показання засудженого було спростовано свідченням самої ОСОБА_13 , котра стверджувала, що ОСОБА_7 прийшов до неї та забрав особисті речі перед Новим роком, до 31 грудня 2015 року, крім того, вона у день вчинення крадіжки перебувала в с. Промінь Луцького району у свого сина.

Показання свідка ОСОБА_13 про те, що засуджений забрав кофту до 31 грудня 2015 року, підтвердила свідок ОСОБА_11 .
Дослідивши вищенаведені докази у сукупності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про їх достатність для доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення в якому він обвинувачувався, з висновками котрого погодився і суд апеляційної інстанції.
Як видно з ухвали апеляційного суду, колегією суддів було перевірено твердження засудженого та захисника про неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, суворість призначеного покарання, що не знайшло свого підтвердження.
З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції.

Призначене судом ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам, передбаченим статтями 50, 65 КК України, яке є мінімальним в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України.
Розглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 суд апеляційної інстанції дотримався вимог ст. 419 КПК України, проаналізував доводи апеляційних скарг засудженого та захисника щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, дав на них вичерпні відповіді, мотивувавши своє рішення належним чином.
Будь-яких порушень норм кримінального та кримінального процесуального законодавства, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень, судом не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК України, колегія суддів
ухвалила:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_14 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 09 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

__________________ ________________ _______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3