Провадження № 1-кп/761/1653/2017
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

провівши в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва підготовче судове засідання у кримінальному провадженні № 0001140 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Києва, громадянки України, українки, освіти вищої, заміжньої, раніше не судимої, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , якій висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України,

В С Т А Н О В И В:
До Шевченківського районного суду м. Києва 20 вересня 2017 року надійшов обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 , якій висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 191 КК України, з угодою про визнання винуватості від 19 вересня 2017 року, укладеною між прокурором у кримінальному провадженні - прокурором групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_5 з одного боку та підозрюваною ОСОБА_7 з іншого боку.

Вислухавши думку прокурора, захисника та підозрюваної, вивчивши обвинувальний акт та угоду про визнання винуватості, укладену між прокурором та підозрюваною у кримінальному провадженні, суд приходить до наступного висновку.

Так, на підставі приписів, визначених ч. 1 ст. 474 КПК України, якщо під час досудового розслідування досягнуто угоди, обвинувальний акт з підписаною сторонами угодою невідкладно надсилається до суду.

Тобто, складання обвинувального акту, який би за своїм змістом відповідав положенням ст. 291 КПК України, є обов`язковим.

Це випливає й зі змісту п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, у відповідності з яким, суд перед прийняттям рішення про затвердження угоди про визнання винуватості повинен з`ясувати в обвинуваченого, зокрема про те, чи цілком він розуміє, що він має право на справедливий судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують.

За вимогами п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

При цьому, п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України регламентовано, що у кримінальному провадженні підлягає доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Як вбачається із змісту обвинувального акта та угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та підозрюваною ОСОБА_7 , остання підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 191 КК України ? у привласненні чужого майна, яке було їй ввірено, вчинене організованою групою в особливо великих розмірах.

Проте, як в обвинувальному акті так і в угоді про визнання винуватості містяться також прізвища інших співучасників вказаного кримінального правопорушення, а саме прізвища організаторів та виконавців, щодо яких зазначено про виділення відносно них в окреме провадження матеріалів досудових розслідувань, а саме за підозрою ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

При цьому, дані про ухвалення відносно вказаних співучасників, тобто організаторів і виконавців, вироків та набрання ними законної сили, в матеріалах справи відсутні.

Отже, пряме зазначення конкретних прізвищ осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів спільно з ОСОБА_7 , за відсутності визначеного їх процесуального статусу у кримінальному провадженні, що надійшло з угодою, відсутності даних про наявність щодо цих осіб обвинувальних вироків, є порушенням загальних засад кримінального провадження: принципу верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, доступу до правосуддя та інших, що у сукупності може ставити під сумнів законність будь-якого вироку, що буде постановлений за наслідками розгляду кримінального провадження на підставі складеного обвинувального вироку у такий спосіб.

Незважаючи на те, що угода та обвинувальний акт, що надійшов разом з угодою, складений лише відносно ОСОБА_7 , втім зміст цих процесуальних документів стосується обвинувачення у цих же злочинах й інших осіб.

Зазначене, на переконання суду, є неконкретним викладенням фактичних обставин кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_7 , і про які у будь-кому разі вона повинна бути чітко обізнаною та обрати власну правову позицію захисту, не дивлячись на угоду про визнання винуватості.

Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що в тексті підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення Суду від 19 грудня 1989 року в справі «Камасінскі проти Австрії» № 9783/82 п. 79).

Також Європейський суд констатував, що положення підпункту «а» пункту 3 статті 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (рішення Суду від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції» п. 52).

Таким чином, обвинувачення повинно бути сформульовано повно, чітко та зрозуміло і узгоджуватися з наведеною правовою кваліфікацією. Це обумовлено, зокрема, необхідністю забезпечення права на захист, оскільки особа повинна знати від якого обвинувачення захищатись, та з огляду на висунуте їй обвинувачення обирати правову позицію захисту.

Наведені недоліки обвинувального акта, крім іншого, свідчать про неможливість вирішення судом питання у підготовчому судовому засіданні щодо затвердження угоди або відмови у затвердженні угоди, оскільки у відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 475 КПК України якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання, при цьому, вирок на підставі угоди повинен відповідати загальним вимогам до обвинувальних вироків з урахуванням особливостей, передбачених частиною третьою цієї статті.

Тобто, за умови затвердження угоди про визнання винуватості, суд повинен постановити обвинувальний вирок, зміст якого повинен відповідати вимогам, визначених статтею 374 КПК України, зокрема, зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Таким чином, у вироку має бути викладене саме те обвинувачення, зміст якого міститься в угоді про визнання вини. При цьому, закон не наділяє суд правом, при затвердженні угоди про визнання винуватості встановлювати інші обставини, або зазначати інші дані, виключати або замінювати їх.

На підставі наведеного, суд вважає, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 не відповідає положенням ст. 291 КПК України.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд повертає обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

При цьому, на переконання суду, вирішення питання щодо затвердження або відмови в затвердженні угоди, є неприпустимим, через невідповідність даного обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України.

Крім того, у даному випадку, вирішення питання затвердження угоди, суперечить приписам ч. 8 ст. 474 КПК України, що регламентують недопустимість повторного звернення з угодою в одному кримінальному провадженні.

Таким чином, виявлений недолік свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону при складенні та затвердженні обвинувального акта, у зв`язку з чим, обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 підлягає поверненню прокурору для усунення зазначеного недоліку.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 314, 472 474 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні № 0001140 відносно ОСОБА_7 за ч. 5 ст. 191 КК України повернути прокурору Київської місцевої прокуратури № 10.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення або з дня отримання її копії.

Судді: