АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп /796/1572/2017Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст. 185, ч.2 КК Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
9 листопада 2017 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретареві ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 ,

розглянула матеріали кримінального провадження № 0002459 відносно ОСОБА_7 , за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 1 червня 2017 року, яким

ОСОБА_7 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві, українця, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1). 24.06.2009 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки; 2). 24.06.2011 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі; 3). 16.12.2016 року Золотоніським районним судом Черкаської обл., за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки;
засуджено за ч.2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком Золотоніського районного суду Черкаської області від 16.12.2016 року за ч. 3 ст. 185 КК України і остаточне покарання за сукупністю вироків призначено у виді позбавлення волі на строк 4роки 1 місяць.
Вироком також вирішено долю речових доказів.

Справу розглянуто із застосуванням положень ст. 349 КПК України.

Розглянувши матеріали кримінального провадження та апеляційну скаргу обвинуваченого, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 засуджений за повторне таємне викрадення чужого майна, яке він вчинив 25 березня 2017 року, приблизно о 1930 годині, таємно викравши з приміщення ломбарду "Оскар" у місті Києві по вул. Лятошинського, 14-Б майно на загальну суму 15 тисяч гривень
Не погодившись з вироком суду обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій не оспорюючи доведеність вини у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильності кваліфікації дій, просить вирок суду змінити в частині призначеного йому покарання у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступені тяжкості злочину та особі засудженого, оскільки за своїм розміром воно є явно не справедливим внаслідок суворості.

На обґрунтування апелянт посилається на повернення вкраденого власникам, щире каяття, усвідомлення своєї провини та активне сприяння досудовому розслідуванню і суду у встановленні істини у кримінальному провадженні, вчинення кримінального правопорушення, хоча й віднесеного за ст. 12 КК України до злочинів середньої тяжкості, але він вважає його злочином невеликої тяжкості через відшкодування заподіяних збитків, перебування на його утриманні похилого віку хворої матері, жінки, з якою перебуває у фактичних шлюбних стосунках та має намір удочерити її доньку і зауважує, що попри всі вказані обставини, які пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжували б, суд фактично призначив йому явно несправедливе через надмірну суворість, максимальне передбачене санкцією ч.2 ст. 185 КК України, покарання.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисника - адвоката на підтримку апеляційних вимог, а прокурора - проти їх задоволення, провівши судові дебати, перевіривши та обговоривши доводи учасників апеляційного провадження в сукупності з матеріалами кримінального провадження, судова колегія визнає наступне.

Висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 за описаних у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та правильність юридичної кваліфікації були отримані в порядку застосування ч.3 ст. 349 КПК України, порушень процедури застосування цієї норми не виявлено і скарг на такі порушення не заявлено, ніким ці висновку в апеляційному порядку оскаржені не були, а тому судова колегія їх не досліджує, не оцінює та погоджується зі вказаними висновками.

Що ж стосується виду та міри покарання, справедливість яких оскаржено апелянтом, то при вирішенні цих питань, що прямо вказано у вироку, суд, відповідно до ст. 66 КК України, визнав обставиною, що пом`якшує покарання щире каяття, послався на відсутність обставин, що його обтяжували, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься, відповідно до ст. 12 КК України, до категорії злочинів середньої тяжкості, взяв до уваги конкретні обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше був притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення умисного злочину проти власності, врахував суд також не перебування ОСОБА_7 на спеціальних обліках у лікарів наркологів та психіатрів, відсутність тяжких наслідків, щире каяття та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Ретельно обміркував суд можливість застосування до ОСОБА_7 положень ст. ст. 69, 691 КК України і визнав за неможливе їх застосування у цьому конкретному випадку, переконливо обґрунтувавши та вмотивувавши це рішення.

Насправді, всупереч міркуванням апелянта, суд за вчинене кримінальне правопорушення призначив йому мінімально можливе покарання у виді позбавлення волі, передбачене санкцією ч.2 ст. 185 КК України, а саме позбавлення волі строком на один рік.

Більш м`які, передбачені санкцією цієї правової норми покарання у виді арешту або обмеження волі у цьому випадку суд вірно визнав за неможливе застосовувати, адже ОСОБА_7 раніше чотири рази був засуджений за вчинення умисних корисливих злочинів, починаючи з 2006 року, в тому числі і за тяжкі, відповідно до положень ст. 12 КК України, злочини.

При цьому, в першому та другому випадках суд звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, а під час відбування покарання у виді позбавлення волі за третім вироком він був звільнений з місць позбавлення волі внаслідок акту амністії та в силу положень ст. 89 КК України судимість була погашена.

В останньому випадку ОСОБА_7 був засуджений із застосуванням положень ст. ст. 75 і 76 КК України до позбавлення волі строком на чотири роки зі звільненням від відбування цього покарання з випробуванням та іспитовим строком три роки, але належних висновків з цих гуманних рішень суду та держави для себе не зробив, на шлях виправлення та перевиховання не став, в період іспитового строку вчинив новий умисний корисливий злочин.

Відповідно до ч. 3 ст. 78 КК України, у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового злочину, суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими у ст. ст. 71. 72 КК України.

ч.4 ст. 71 КК України прямо передбачає, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від не відбутої частини покарання за попереднім вироком.

Оскільки 16 грудня 2016 року Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області 16 грудня 2016 року засудив ОСОБА_7 за ч.3 ст. 185 КК України до позбавлення волі строком на чотири роки, з яких він жодного дня покарання реально не відбував, остільки нове покарання за оскарженим вироком у будь-якому разі, відповідно до вказаних вище вимог ч.4 ст. 71 КК України повинно бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, тобто у цьому разі, більшим від позбавлення волі строком на один рік, а більшим від не відбутої частини покарання за попереднім вироком, тобто, більшим від позбавлення волі строком на чотири роки.

За сукупністю вироків суд визначив ОСОБА_7 саме таке, а фактично - мінімально можливе, покарання у виді позбавлення волі строком на чотири роки один місяць, яке тому, навіть з урахуванням наведених в його апеляційній скарзі доводів, не може бути визнане явно несправедливим внаслідок надмірної суворості.

Санкція ч.2 ст. 185 КК України передбачає максимально можливе покарання за такі злочини у виді позбавлення волі строком до п`яти років.

Відповідно до ч.3 ст. 12 КК України, злочином середньої тяжкості злочин, за який передбачене основне покарання , зокрема, у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Оте, міркування апелянта про те, що вчинене ним належало віднести до категорії злочинів невеликої тяжкості суперечить кримінальному закону та не може бути взяте до уваги.

Таким чином, не вбачаючи приводів та підстав для зміни чи скасування вироку, визнаючи його законним, обгрунтованим, вмотивованим та справедливим, судова колегія в задоволенні апеляційної скарги відмовляє.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 1 червня 2017 року відносно нього залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, може бути оскаржена касаційним порядком до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців від дня проголошення.

Судді: