Дата документу Справа № 256/7784/13-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/23/18 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 256/7784/13-к Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.286 ч.2 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні та спільною апеляційною скаргою потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 на вирок Калінінського районного суду м. Донецька від 06 грудня 2013 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сніжного Донецької області, громадянина України, одруженого, не судимого, проживаючого за місцем реєстрації: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а:
вироком Калінінського районного суду м. Донецька від 06 грудня 2013 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_7 від призначеного основного покарання (позбавлення волі) звільнено з випробуванням, з випробувальним строком на 3 роки, зобов`язавши його не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти цей орган про зміну місця проживання чи роботи.

Випробувальний строк ухвалено обчислювати від дня проголошення вироку.

Стягнуто з ОСОБА_7 100000 грн. на відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_11 , частково задовольнивши цивільний позов потерпілої, та відмовивши їй в решті позову.

На підставі ст. 122 КПК України стягнуто з ОСОБА_7 витрати на залучення експертів у розмірі 2063,2 грн. (1474+589,2) на користь держави.

Долю речових доказів вирішено на підставі ст. 100 КПК України.

Згідно вироку суду першої інстанції, 09 серпня 2012 року ОСОБА_7 керував своїм технічно справним автомобілем «Субару-Форестер», держномер НОМЕР_1 . Рухаючись з боку бул. Шахтобудівників у напрямку вул. М.Ульянової в Калінінському районі м. Донецька, ОСОБА_7 необережно порушив вимоги п.п. 2.3 «б», 8.7.3 «е», 8.10 Правил дорожнього руху (ПДР) України, які, зокрема визначають, що червоний сигнал забороняє рух. У разі подання світлофором (крім реверсивного) сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 «Місце зупинки», а якщо їх немає - не ближче 10 м перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатись від управління транспортним засобом у дорозі. Внаслідок цього порушення ОСОБА_7 зробив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , що спричинило тому смертельну травму за наступних обставин.

Так, у зазначений день приблизно о 12 год. 30 хв. ОСОБА_7 , керуючи вказаним автомобілем у зазначеному напрямку і наближаючись по проспекту Ілліча до його перехрестя з вул. Владичанського, маючи об`єктивну можливість сприймати дорожню обстановку, стежити за дорожнім рухом та сигналами світлофорного об`єкту, проявивши неуважність та діючи необережно, злочинно самовпевнено, легковажно розраховуючи на запобігання дорожньо-транспортної пригоди (ДТП), виїхав на перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофора, де передньою частиною кузова керованого ним автомобілю скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_12 , який перетинав проїжджу частину пр. Ілліча справа наліво відносно руху автомобіля, по пішохідному переходу на дозволений йому зелений сигнал світлофора, заподіявши пішоходу ОСОБА_13 смертельну травму.

Внаслідок ДТП пішоходу ОСОБА_13 були заподіяні: рана в тім`яно-височній області зліва, по одній подряпині в лобній області зліва та справа, поряд із зовнішнім кутом правого ока, по спинці носа, на зовнішній поверхні правого та лівого плеча у верхніх третинах, на внутрішній поверхні правого ліктьового суглоба, на зовнішній поверхні лівої кисті, на передніх поверхнях обох колінних суглобів, на зовнішній поверхні лівої гомілки, у ділянці лівої фланки живота, три рани на внутрішній поверхні правої гомілки у верхній третині, по одному синцю на зовнішній поверхні лівого плеча, на тильній поверхні правої кисті, на передній поверхні правого стегна, на передніх поверхнях обох гомілок, субарахноїдальний крововилив на базальних поверхнях обох півкуль мозжечка, двосторонній гемоторакс по 500 мл, переломи ребер справа: 4-7 по середньо-ключичній лінії, 7-11 по лопаточній лінії зліва; 11, 12 по навколохребцевій лінії, перелом хребта з повним розривом спинного мозку між тілами 5 і 6 грудних хребців та 10 і 11 грудних хребців, перелом правих велико- та малогомілкової кісток, що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечні для життя в момент їх заподіяння та знаходяться у причинному зв`язку з настанням його смерті.

Причиною смерті ОСОБА_12 з`явилася поєднана травма тіла у вигляді закритої черепно-мозкової травми (рана та садна голови, субарахноїдальний крововилив) і тупої травми грудної клітини з двостороннім гемотораксом обсягом по 500 мл, множинними переломами ребер з двох сторін, переломом хребта, розриву капсули лівого гомілковостопного суглоба, ран, саден і синців кінцівок, перелому кісток правої гомілки, що ускладнилася шоком, набряком головного мозку.

Допущені водієм ОСОБА_7 порушення вимог п.п. 2.3 «б», 8.7.3 «е», 8.10 ПДР України знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням події ДТП та її наслідками.

В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи обставини вчинення злочину ОСОБА_7 , які ніким не оспорювалися під час судового розгляду, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого через його м`якість. Вказує на те, що, звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України, суд не врахував, що в результаті злочинних дій ОСОБА_7 загинула людина ОСОБА_14 . Суд при призначенні покарання ОСОБА_7 не врахував, що останній відповідно до ст. 12 КК України вчинив тяжкий злочин. Крім того, суд не надав належної оцінки тому факту, що ОСОБА_7 відмовився від сплати моральної шкоди потерпілій ОСОБА_11 та протягом судового засідання не намагався її відшкодувати. Суд також не прийняв до уваги позицію потерпілої, яка протягом всього судового засідання та у судових дебатах просила суд справедливо покарати ОСОБА_7 та призначити йому максимальне покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ст. 286 ч. 2 КК України.

На підставі викладеного, просить вирок суду скасувати та ухвалити стосовно ОСОБА_7 новий вирок, яким визнати останнього винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

В спільній апеляційній скарзі потерпіла та її представник вважають, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, при його винесенні судом допущена невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, невірно застосований судом закон України про кримінальну відповідальність і не враховані обставини, що обтяжують покарання, а призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості. Вказують на те, що суд при призначенні покарання у якості обставини, яка його обтяжує, не врахував настання тяжких наслідків смерті ОСОБА_14 , у вироку не мотивовано чому ОСОБА_7 одразу після ДТП не пройшов медичне обстеження на предмет наявності алкогольного сп`яніння, а проходив його тільки о 18 годині і не у спеціалізованій медичній установі наркологічному диспансері, а у звичайній лікарні, не мотивовано у вироку суду чому не прийняті до уваги показання свідка ОСОБА_15 , який пояснив, що після ДТП водій хитався і неадекватно говорив, а тому він вважає, що ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння. В порушення вимог КПК України, у вироку не вказані освіта, рід занять обвинуваченого та підстави для задоволення цивільного позову частково. Призначивши ОСОБА_7 покарання наближено до мінімальної межі строку покарання, а тим більше звільнивши його від будь-якого реального кримінального покарання, суд проігнорував думку державного обвинувача, потерпілої та її представника стосовно призначення покарання, а також не врахував у повній мірі вимоги ч.ч. 1, 2 ст. 65 КК України, а також п.п. 2, 3 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання». Вказують на те, що суд необґрунтовано частково задовольнив цивільний позов потерпілої, та частково стягнув моральну шкоду, оскільки, у зв`язку зі смертю чоловіка потерпілої, вона перенесла психологічний шок, втратила душевний спокій, відчуває постійну велику тугу за чоловіком, має психічний емоційний розлад стану здоров`я від душевних страждань, крім того, єдиним постійним джерелом існування їхньої сім`ї була пенсія загиблого чоловіка та його заробітна плата як викладача, у зв`язку з чим вважають, що її позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, просять скасувати вирок суду першої інстанції та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 реальне покарання у вигляді позбавлення волі, встановивши його у максимальному розмірі, передбаченому ст. 286 ч. 2 КК України, та задовольнити цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка вважала, що вирок суду в частині призначеного покарання підлягає скасуванню; обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника, які вважали вирок законним, колегія суддів, перевіривши матеріали провадження й обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню повністю, а апеляційна скарга потерпілої та її представника частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину при обставинах, зазначених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються матеріалами провадження, ніким, у тому числі, обвинуваченим, не оспорюються та є обґрунтованими.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 в апеляційних скаргах також не оспорюється і є правильною.

Проте, вирок суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання не можна визнати законним та обґрунтованим, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 65 КК України, покарання винній особі має бути призначено відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При звільненні особи від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, суд має врахувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, які в сукупності свідчать про можливість виправлення цієї особи без відбування покарання.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що судом першої інстанції ОСОБА_7 визнано винним у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що призвели до заподіяння смерті потерпілого ОСОБА_14 . Ці злочинні дії засудженого кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 286 КК України і за цим законом йому було призначено 4 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки, а на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Проте, таке рішення суду першої інстанції, як правильно зазначено в апеляційних скаргах прокурора, потерпілої та її представника, не можна визнати достатньо обґрунтованим, бо відповідно до вимог ст. 65 КК України, покарання має бути необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, і лише з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи, які дають для цього підстави, особу може бути звільнено від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. При цьому, суду слід було мати на увазі, що тяжкість злочину мала бути найменш суспільно небезпечною, а особа такою, що могла бути виправлена без відбування призначеного покарання.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції визнав обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_7 , щире каяття у вчиненому, добровільне відшкодування потерпілій матеріальної шкоди, наявність на його утриманні двох дітей, відсутність судимості та позитивну характеристику за місцем проживання. Проте, суд, всупереч вимог ст. 65 КК України, не повною мірою врахував те, що ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, який хоч і є необережним, але в даному конкретному випадку становить підвищену суспільну небезпеку у зв`язку з грубим порушенням правил дорожнього руху, а відсутність судимості та позитивна характеристика засудженого не є обставинами, що пом`якшують покарання, бо лише характеризують особу. Крім того, судом повною мірою не враховано той факт, що внаслідок грубого порушення ним правил безпеки дорожнього руху, а саме виїзду на перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофора, ОСОБА_7 вчинив наїзд на пішохода ОСОБА_14 , який перетинав проїжджу частину дороги по пішохідному переходу на дозволений йому зелений сигнал світлофора, внаслідок чого від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

При цьому, суд першої інстанції не звернув увагу на явну несправедливість призначеного засудженому покарання, внаслідок необґрунтованого застосування ст. 75 КК України, про що було зазначено також в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2015 року.

За таких підстав, колегія суддів вважає необхідним скасувати вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та призначити покарання, з урахуванням даних про особу обвинуваченого, обставин, на які суд першої інстанції послався у вироку, в межах санкції ст. 286 ч. 2 КК України.

Між тим, під час апеляційного розгляду встановлено, що обвинуваченим, моральна шкода у сумі 100 000 гривень, яка була визначена судом першої інстанції, відшкодована. Визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди колегія суддів вважає таким, який відповідає критеріям справедливості та виваженості, а отже доводи потерпілої та її представника у цій частині задоволенню не підлягають.
Разом з тим, до початку апеляційного розгляду, від ОСОБА_7 та його захисника надійшло клопотання про застосування до обвинуваченого Закону України «Про амністію у 2016 році» відповідно до статті першої пункту «в».

Колегія суддів, розглянувши зазначене клопотання, приходить до висновку про можливість його задоволення, оскільки обвинувачений має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також сина ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є особою з інвалідністю з дитинства другої групи (що випливає як з вироку суду першої інстанції, так і з матеріалів провадження), а застережень визначених Законом України «Про застосування амністії» та Законом України «Про амністію у 2016 році» щодо неможливості застосування акта амністії до ОСОБА_7 , колегія не встановила.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів
ЗАСУДИЛА:
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні задовольнити повністю, а апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 та її представника ОСОБА_10 частково.

Вирок Калінінського районного суду м. Донецька від 06 грудня 2013 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання.

Призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 про застосування до ОСОБА_7 Закону України «Про амністію у 2016 році» задовольнити.

Звільнити ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного основного і додаткового покарання за цим вироком на підставі п. "в" ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році".

Вирок Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту його проголошення і на нього учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4