АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря - ОСОБА_4 ,

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 6 вересня 2016 року за № 120 161 000 300 106 88, щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища міського типу Драбів Драбівського району Черкаської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 27 травня 2010 року Дніпровським районним судом м. Києва за ч. ч. 1, 2 ст. 185, ст. 70 КК України на 1(один) рік 2 (два) місяці позбавлення волі;

- 29 листопада 2012 року Печерським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 185 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі з іспитовим строком 3 (три) роки;

- 3 серпня 2015 року Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 186, ст. 71 КК України на 5 (п`ять) років 1 (один) місяць позбавлення волі.

Звільненого 22 березня 2016 року по відбуттю строку покарання,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 6 березня 2017 року,

за участю:

прокурора - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 6 березня 2017 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Судом першої інстанції вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_6 просить даний вирок змінити з підстави неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, та перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 186 на ч. 2 ст. 185 КК України з призначенням обвинуваченому покарання в межах санкції зазначеної статті закону.

В обґрунтування таких вимог апеляційної скарги захисник зазначає про те, що ОСОБА_5 за допомогою палиці з гачком, через вікно автомобіля, таємно, дістав сумку потерпілої та відійшовши на певну відстань, перевірив сумку, однак, не знайшовши нічого цінного, викинув її. При цьому, згадавши, що на місці вчинення злочину він залишив поліетиленовий пакет з паспортом на своє ім`я, будучи впевненим, що його ніхто не бачив, ОСОБА_5 повернувся до автомобіля Форд Транзіт, де був затриманий свідками.

Таких обставинам, на переконання апелянта, суд першої інстанції належної оцінки не дав, внаслідок чого неправильно кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України.

Також, на підтвердження наведеної позиції, захист вказує про те, що, прокинувшись в автомобілі та помітивши між собою та обвинуваченим сумку, потерпіла ОСОБА_8 фізично не могла бачити обличчя ОСОБА_5 . До того ж, потерпіла не могла пояснити суду, що саме вона кричала, коли зрозуміла про вчинення злочину. Не бачила вона і палицю, за допомогою якої ОСОБА_5 діставав сумку.

Крім того, як на неповноту судового розгляду, ОСОБА_6 посилається на те, що потерпіла ОСОБА_8 та свідки у кримінальному провадженні, всупереч його, захисника, та обвинуваченого думки, допитувались в режимі відеоконференції, що, за відсутності належної якості звуку, позбавило сторону захисту та суд можливості в повній мірі розуміти пояснення потерпілої та свідків, ставити питання щодо фактичних обставин злочину, що, в свою чергу, призвело до неправильного відображення судом у вироку показань потерпілої, які відрізняються від тих, які вона надавала. Саме проведення допиту потерпілої в порядку дистанційного провадження призвело до того, що не було з`ясовано обставин стосовно тиску на неї з боку правоохоронних органів, з огляду на вартість викраденої сумки, що при кваліфікації дій ОСОБА_5 за ст. 185 КК України, ставило б під сумнів законність притягнення його до кримінальної відповідальності. Також захисник стверджує, що всупереч вимогам кримінального процесуального закону, допит потерпілої проводився в присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

З огляду на викладене апелянт, з метою усунення суперечностей в показаннях потерпілої ОСОБА_8 , вважає доцільним допитати останню безпосередньо в суді апеляційної інстанції.

Крім того, захисник звертає увагу на істотні порушення вимог кримінально процесуального закону, які були допущені в ході досудового розслідування. Зокрема, ОСОБА_6 вважає недопустимим доказом у кримінальному провадженні протокол впізнання потерпілою ОСОБА_8 обвинуваченого ОСОБА_5 по фотознімкам, оскільки зазначена слідча дія проведена з порушенням вимог ст. 228 КПК України, а саме без з`ясування, по яким прикметам вона його впізнає. При цьому, не було враховано того, що потерпіла бачила ОСОБА_5 після затримання, а перед цим по фотознімку в паспорті.

Також, як на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що ставить під сумнів допустимість всіх доказів, здобутих в ході досудового розслідування, апелянт вказує на те, що відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань по даному факту злочину були внесені слідчим Деснянського управління поліції ГУНП України у м. Києві ОСОБА_11 , яким і були проведені першочергові слідчі дії, проте в послідуючому, всупереч вимогам ст. 214 КПК України, без будь-якого доручення керівника органу досудового розслідування, слідство у кримінальному провадженні було проведено та закінчено слідчим цього ж управління поліції ОСОБА_12 , що також залишилось поза увагою та належною оцінкою суду першої інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення: захисника ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_5 в обґрунтування та підтримку доводів апеляційної скарги, які просили перекваліфікувати дії обвинуваченого на ч. 2 ст. 185 КК України та пом`якшити призначене судом покарання; прокурора ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши відеозапис дистанційного судового провадження в частині допиту потерпілої ОСОБА_8 , провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого ОСОБА_5 , перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з вироком суду першої інстанції, 6 вересня 2016 року, приблизно в 00 годин 15 хвилин, ОСОБА_5 , знаходячись по вулиці Мурманській, 8, в місті Києві, з метою таємного викрадення чужого майна, підійшов до автомобіля Форд Транзіт, державний номерний знак НОМЕР_1 , та за допомогою заздалегідь підготовленої дерев`яної палиці з гачком, через привідчинене вікно правих передніх дверцят вказаного автомобіля, дістав з пасажирського сидіння жіночу сумку з речами, однак його злочинні дії були помічені потерпілою ОСОБА_8 , яка одразу почала кричати про допомогу та висловлювати вимогу про зупинення його дій, на що ОСОБА_5 , усвідомлюючи, що його дії викриті потерпілою, не реагуючи на її вимоги, з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном зник, тим самим повторно, відкрито, викрав чуже майно, яке належить ОСОБА_8 , а саме жіночу сумку вартістю 250 гривень, та інше майно, яке матеріальної цінності для потерпілої не становить.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні відкритого заволодіння майном потерпілої ОСОБА_8 , за ознакою повторності, за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, є обґрунтованими та підтверджуються зібраними в установленому законом порядку доказами у справі в їх сукупності.

Так, на підтвердження встановлених фактичних обставин кримінального правопорушення, суд першої інстанції обґрунтовано послався у вироку на:

- показання потерпілої ОСОБА_8 , відповідно до яких вона в ніч з 5 на 6 вересня 2016 року ночувала на передньому сидінні автомобіля Форд Транзіт, державний номерний знак НОМЕР_1 , який знаходився біля ринку в районі станції метро «Лісова» в місті Києві. Біля опівночі вона прокинулась та побачила над собою свою сумку, а перед собою у вікні обличчя раніше незнайомого їй ОСОБА_5 , який через привідчинене вікно правих передніх дверцят автомобіля витягував її сумку з речами, при цьому його руки, які тримали палицю, частково були в салоні автомобіля. Вона почала кричати про крадіжку та вимагала припинити його дії, однак ОСОБА_5 , який до цього повільно та обережно витягував її сумку з салону автомобіля, вже за допомогою рук, швидко витягнув сумку та втік, не реагуючи на її крики про крадіжку та вимогу зупинитись. На її крики прокинулись батьки, які також спали в даному автомобілі та розбудили її чоловіка, який спав в іншому автомобілі. Він намагався наздогнати злочинця, однак його не знайшов. Після чого, неподалік їх автомобіля був знайдений чорний пакет, при огляді якого був виявлений паспорт, по фотознімку в ньому вона впізнала чоловіка, який витягнув з автомобіля її сумку з речами, а саме ОСОБА_5 . Згодом ОСОБА_5 прийшов шукати свій пакет, у зв`язку з чим був затриманий її родичами з викликом працівників поліції;

- показання свідка ОСОБА_9 , чоловіка ОСОБА_8 , про те, що 6 вересня 2016 року, приблизно о 00 годин, його розбудили батьки та повідомили про викрадення в його дружини з автомобіля сумки. Він намагався знайти злодія, однак останній втік. Повернувшись до автомобіля, неподалік був виявлений чорний пакет, в якому знаходився паспорт, по фотокартці якого дружина впізнала особу, що викрала сумку з її речами, а тому коли ОСОБА_5 прийшов за пакетом, він був ними затриманий та викликані працівники поліції;

- аналогічні показання свідка ОСОБА_10 щодо обставин викрадення сумки потерпілої ОСОБА_8 та затримання ОСОБА_5 ;

- дані, які містяться в протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 6 вересня 2016 року, згідно якого ОСОБА_13 заявила саме про відкрите заволодіння невідомою особою 6 вересня 2016 року, приблизно о 00 годин 20 хвилин, по АДРЕСА_2 її сумкою з особистими речами;

- дані протоколу огляду місця події від 6 вересня 2016 року, відповідно до якого на ділянці місцевості за газовою АЗС по вулиці Попудренка в місті Києві виявлено жіночу сумку, внутрішня сторона якої була вивернута назовні, книгу «Псалтирь», креми для рук та обличчя;

- дані протоколу огляду від 6 вересня 2016 року, яким, при огляді автомобіля Форд Транзіт, державний номерний знак НОМЕР_1 , по вулиці Мурманській, 8, в місті Києві, зафіксовано частково відкритим праве вікно, біля правих передніх дверей на ящиках виявлено дерев`яну палицю, один кінець якої обмотаний синьою резинкою з гачком на кінці, та пакет, в якому знаходились речі і паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_5 ;

- дані протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 11 жовтня 2016 року, згідно якого потерпіла ОСОБА_13 впізнала ОСОБА_5 , зображеного на одній із фотокарток, як особу, яка 6 вересня 2016 року по вулиці Мурманській, 8, в місті Києві відкрито заволоділа її сумкою з особистими речами;

- дані, що містяться в товарному чеку від 10 квітня 2016 року, згідно якого вартість викраденої жіночої сумки становить 250 гривень.

Наведені докази перевірені і досліджені судом першої інстанції з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, та їх обґрунтовано покладено в основу вироку.

При цьому, суд вірно критично віднісся до тверджень обвинуваченого ОСОБА_5 в судовому засіданні, які аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі захисника, про те, що він сумку потерпілої з автомобіля викрав таємно та непомітно для всіх пішов з місця вчинення злочину, оскільки вони спростовуються показаннями потерпілої, відповідно до яких, при виявленні нею намагання ОСОБА_5 викрасти її сумку, обличчя якого вона бачила через вікно автомобіля, вона одразу закричала про крадіжку та висловила вимогу про припинення його протиправних дій. Згідно цих же свідчень, виявлення нею злочину було очевидним для ОСОБА_5 , про що свідчили його фактичні дії по заволодінню сумкою, який до його викриття повільно та обережно витягував її з салону автомобіля, а після викриття, швидко, руками витягнув сумку та втік.

Тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що після викриття протиправних дій ОСОБА_5 потерпілою, він, усвідомлюючи, що його дії стали очевидними для ОСОБА_8 , не реагуючи на її крики та вимогу зупинитись, з викраденим майном з місця вчинення злочину втік.

Вказані свідчення потерпілої ОСОБА_8 носять у кримінальному провадженні стабільний характер, об`єктивно підтверджуються даними, зафіксованими в протоколах огляду місця виявлення жіночої сумки, огляду автомобіля, речовими доказами дерев`яною палицею з гачком на кінці.

Саме про відкрите викрадення ОСОБА_5 її сумки заявила потерпіла і при подачі нею заяви про вчинення кримінального правопорушення від 6 вересня 2016 року та при проведені впізнання особи по фотознімкам 11 жовтня 2016 року.

Таким чином, встановивши, що дії ОСОБА_5 по заволодінню майном ОСОБА_8 були розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілою, і незважаючи на це, були ним продовжені з метою заволодіння її сумкою з речами, тобто стали вочевидь відкритими, суд вірно кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України.

Погоджується з таким висновком суду першої інстанції і колегія суддів, оскільки він ґрунтується на оцінці сукупності зібраних у справі доказів, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку.

При цьому доказів, які б надавали колегії суддів підстави вважати, що потерпіла ОСОБА_8 , давала показання в суді першої інстанції з метою обмови ОСОБА_5 , в тому числі під тиском працівників правоохоронних органів, обвинуваченим, як і його захисником під час апеляційного розгляду, надані не були. Не встановлено таких і судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів критично відноситься до тверджень в апеляційній скарзі захисника про те, що допит потерпілої ОСОБА_8 в режимі відеоконференції, за відсутності належної якості звуку, позбавило сторону захисту можливості ставити питання їй щодо фактичних обставин злочину, що призвело до неповноти їх з`ясування.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, рішення про проведення допиту потерпілої ОСОБА_8 та свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в режимі дистанційного провадження було прийнято у зв`язку з неодноразовою неявкою потерпілої та свідків через віддаленість місця їх проживання і скрутне матеріальне становище (а. с. 110-111).

При цьому, рішення судом прийняте у повній відповідності до вимог ст. 336 КПК України з наведенням в ухвалі відповідного обґрунтування, а дистанційне провадження, як встановлено із дослідженого в суді апеляційної інстанції відеозапису, здійснено з дотриманням приписів частини четвертої цієї статті, із забезпеченням належної якості зображення і звуку, можливості чути та бачити хід судового провадження, ставити питання і отримувати відповіді, реалізовувати інші надані сторонам процесуальні права, без будь-яких обмежень, в тому числі технічного характеру.

Безпідставними є також і доводи захисника про проведення допиту потерпілої ОСОБА_8 з порушенням вимог КПК України, а саме в присутності свідків, та про неправильне відображення судом у вироку її показань, так як вони спростовуються відповідним відеозаписом дистанційного судового провадження.

Не заслуговують на увагу і посилання захисника на допущення в ході досудового розслідування істотних порушень вимог КПК України, які ставлять під сумнів допустимість всіх доказів, здобутих в ході слідства, внаслідок його проведення не уповноваженою на те особою.

Як встановлено з матеріалів кримінального провадження, після отримання 6 вересня 2016 року повідомлення про злочин, слідчим Деснянського управління поліції ГУНП у м. Києві ОСОБА_11 були проведені першочергові слідчі дії: огляд місця події (а. с. 34-38, 41-48), внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань (а. с. 32), допит потерпілої ОСОБА_8 (а. с. 5), з послідуючим визначенням керівником органу досудового слідства слідчого у кримінальному провадженні - ОСОБА_12 , про що свідчить протокол про надання стороні захисту доступу до матеріалів досудового розслідування, в тому числі і відповідного доручення від 6 вересня 2016 року (а. с. 91-92).

Таким чином, досудове розслідування у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_5 було проведено з дотриманням вимог, як ст. ст. 214, 39, так і Розділу ІІІ КПК України, а тому протилежні твердження захисника не ґрунтуються на матеріалах провадження та закону.

Це ж стосується і протоколу впізнання потерпілою ОСОБА_8 обвинуваченого ОСОБА_5 по фотознімкам, оскільки зазначена слідча дія в цілому проведена відповідно до вимог ст. 228 КПК України, в тому числі із зазначенням сукупності ознак, за якими вона впізнала обвинуваченого (а. с. 54-55), а тому підстав для визнання зазначеного доказу недопустимим, колегією суддів не встановлено.

При призначенні покарання ОСОБА_5 суд першої інстанції обґрунтовано, згідно з вимогами ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини скоєння ним злочину, дані про особу обвинуваченого, який неодноразово судимий, вчинив новий злочин в короткий проміжок часу з моменту звільнення з місць позбавлення волі, що свідчить про його небажання стати на шлях вправлення, а тому прийшов до переконливого висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та призначив йому строк покарання, який в повній мірі відповідає тяжкості вчиненого, даним за його особу, та в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України.

Погоджується з призначеним судом видом та розміром покарання ОСОБА_5 і колегія суддів, оскільки він є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що судовий розгляд справи відносно ОСОБА_5 проведено повно, всебічно та об`єктивно. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування чи зміни вироку по справі не встановлено.

Тому, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу захисника слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 6 березня 2017 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зарахувати ОСОБА_5 у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення у межах даного кримінального провадження з 7 березня 2017 року по 20 червня 2017 року включно, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження: № 11-кп/796/1135/2017

Категорія КК України: ч. 2 ст. 186
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_14
Суддя - доповідач: ОСОБА_1