АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 листопада 2017 року суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1 , вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2017 року,
Прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на постановлення судом ухвали з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду щодо порушення умовами угоди прав, свобод та інтересів як інших осіб, так і самих підозрюваних, фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.
В обгрунтування своїх вимог вказує, що висновки суду щодо допущених стороною обвинувачення процесуальних порушень при формулюванні змісту обвинувального акта та угоди про визнання винуватості є помилковими, а обвинувальний акт складено з додержанням вимог ст. 291 КПК України і формулювання обвинувачення викладено в ньому окремо щодо кожного з обвинувачених, без зазначення прізвищ організаторів та виконавців вказаних кримінальних правопорушень, як з додержанням вимог ст. 372 КПК України зазначені істотні для даного кримінального провадження обставини і в угоді про визнання винуватості, укладеній між прокурором та підозрюваними.
Звертає увагу й на те, що вирок, ухвалений на підставі угоди щодо однієї з декількох осіб, не має преюдиційного значення для кримінального провадження відносно інших осіб і визнання винуватості першою не є доказом вини останніх, а ст.ст. 291, 472 КПК України прямо передбачена необхідність викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, до яких не можна не віднести співучасників кримінального правопорушення, які мають бути належним чином ідентифіковані в обвинувальному акті та бути відображені в змісті угоди про визнання винуватості в частині обов`язків підозрюваного/обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншими співучасниками (якщо такі відповідні домовленості мали місце).
Також вказує, що, на момент направлення обвинувального акта та угоди про визнання винуватості до суду, досудове розслідування у кримінальному провадженні фактично було закінчено, а всі можливі докази винуватості ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень зібрані, проте під час підготовчого судового розгляду обвинувального акта та угоди про визнання винуватості у відношенні вказаних осіб судом не було з`ясовано питання доцільності повернення обвинувального акта прокурору для проведення подальшого досудового розслідування та прокурору не було надано можливості заявити відповідне клопотання про відсутність необхідності продовження досудового розслідування, а відтак, підготовче судове засідання, відповідно до вимог ст. 314 КПК України, в повній мірі проведено не було.
Таким чином, на думку апелянта, суд формально поставився до порядку судового провадження на підставі угоди та до визначення підстав повернення обвинувального акта прокурору, вийшов за межі наданих йому повноважень під час підготовчого судового провадження, не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, внаслідок чого ухвалив незаконне та невмотивоване рішення з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону.
Перевіривши апеляційну скаргу на відповідність вимогам закону, вважаю, що у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні необхідно відмовити, виходячи з наступного.
Згідно із положеннями ч. 1 ст. 392 КПК України в апеляційному порядку можуть бути оскаржені судові рішення, які були ухвалені судами першої інстанції і не набрали законної сили, а саме: 1) вироки, крім випадків, передбачених статтею 394 цього Кодексу; 2) ухвали про застосування чи відмову у застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру; 3) інші ухвали у випадках, передбачених цим Кодексом.
При цьому, частина друга наведеної норми закону регламентує, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення відповідних судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених Кримінальним процесуальним кодексом України.
Згідно з положеннями ст.ст. 474, 475 КПК України, оскарження рішення про відмову в задоволенні угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та обвинуваченими, та повернення у зв`язку з цим кримінального провадження прокурору для продовження досудового розслідування, законом не передбачено.
На підставі ч. 4 ст. 399 КПК України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження лише, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Таким чином, прокурором у кримінальному провадженніподано апеляційну скаргу на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, а тому, згідно з вимогами ч. 4 ст. 399 КПК України, у відкритті провадження за його апеляційною скаргою слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст. 399 КПК України, суддя,
Копію ухвали про відмову у відкритті провадження невідкладно надіслати прокурору у кримінальному провадженні разом з апеляційною скаргою та доданими до неї матеріалами.
Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції на підставі ч. 6 ст. 399 КПК України.

Суддя
Апеляційного суду міста Києва ОСОБА_1