Дата документу Справа № 331/594/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1275/17 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 335/594/16-к
Категорія ст. 186 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 жовтня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0004453 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Василівка Запорізької області, громадянина України, українця, не одруженого, який не має на утриманні неповнолітніх дітей, тимчасово не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
1) 05.08.2002 року Василівським районним судом Запорізької області за ст.ст. 185 ч.2,185 ч.3 КК України до 3 років позбавлення волі;
2) 01.09.2005 року Василівським районним судом Запорізької області за ст.ст. 185 ч.3, 15 ч.3, 185 ч.3 КК України до 4 років позбавлення волі з іспитовим терміном 3 роки;
3) 10.12.2007 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області за ст. ст. 185 ч.2, 185 ч.3, 186 ч.2 КК України до 6 років позбавлення волі;
4) 05.08.2014 році Лозівським місьрайонним судом Харківської області за ст. 296 ч.4 КК України до 4 років позбавлення волі» 18.12.2014 року. Апеляційним судом Харківської області ОСОБА_6 було знижено покарання до 3 років 6 місяців. Звільнився 19.08.2015 року по відбуттю терміну покарання,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,
за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі та в доповненнях до неї обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що суд першої інстанції його справу розглянув однобічно та необ`єктивно, так як злочину він не скоював. Вирок не відповідає фактичним даним, які містяться в матеріалах кримінальної справи. З самого початку розгляду він свою вину не визнавав в інкримінуємому йому злочину, якого він не скоював. Вказує, що судом порушено його право на захист, в справі є сфабриковані процесуальні документи, які слугували підставою винесення вироку, саме протокол огляду місця події проведено з порушенням закону. До нього застосовувались недозволені методи фізичного та морального тиску, крім того сфальсифікували докази його вини, а саме поклали до кишені його курточки телефон потерпілого, по кишенях його джинсів документи потерпілого, після чого стали очікувати слідчу групу. Це може підтвердити свідок ОСОБА_9 . Крім того, що він не винен, він вважає, що судом не в повній мірі враховані всі пом`якшуючі його провину обставини, він мав постійне місце мешкання, роботу, цивільний шлюб. Просить вирок скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим і таким, що підлягає скасуванню за наступних підстав.

Згідно пояснень ОСОБА_6 12 грудня 2015 року приблизно о 22 годині він дійсно зі своєю цивільною дружиною познайомився із потерпілим ОСОБА_10 який сам запропонував йому та його дружині вжити алкогольні напої. При цьому разом з ОСОБА_10 був його приятель, якого ОСОБА_6 раніше не знав.

ОСОБА_10 , який до речі мав їхати додому в м. Нікополь, разом з ОСОБА_6 та іншими вказаними особами сходив до магазину ОСОБА_11 придбав спиртне, та біля вокзалу Запоріжжя - 2 всі почали його розпивати.

Під час вживання алкоголю між незнайомим чоловіком та ОСОБА_10 розпочався конфлікт розпочався конфлікт, під час якого незнайомець став бити потерпілого. ОСОБА_6 думав їх розняти але не зміг, потім незнайомий чоловік підбіг до ОСОБА_6 та поклав у кишені ОСОБА_6 паспорт та якість речі потерпілого. Після чого незнайомець з місця злочину збіг, а патруль, який під`їхав, затримав ОСОБА_6 . Під час затримання до ОСОБА_6 було застосовано грубу силу, йому нанесені тілесні ушкодження, що підтверджується висновком СМЕ. ОСОБА_6 не вступав у змову з невідомою особою щодо вчинення пограбування потерпілого, був лише вимушеним свідком конфлікту.

Допитаний в режимі відео конференції потерпілий ОСОБА_12 пояснив, що познайомився на ринку вул. Анголенко із двома невідомими чоловіками та жінкою. В подальшому він запропонував їм вжити алкогольні напої, придбав в магазині АТБ спиртні напої, у сквері біля залізничної станції «Запоріжжя 2» вони разом відпочивали. Під час спільного вжиття спиртного невідома особа наполегливо просила у потерпілого грошей, однак він відмовив. При цьому потерпілий пояснив, що давав ОСОБА_6 свій мобільний, щоб вставити сім-карту. Також потерпілий вказав, що під час бесіди, враховуючи пізній час, йому було запропоновано заночувати у помешканні жінки ( цивільної дружини ОСОБА_6 ), на що він давав згоду. Через деякий час потерпілий вирішив піти. В момент коли він пішов хтось його ударив та звалив на землю, потім якась людина поставила йому ногу на горло. У цей момент хтось його почав обшукувати його кармани та забрав його речі (телефон, гроші, документи). Потерпілий не бачив взагалі, що робив ОСОБА_6 . Після того, як стали наближатися патрульні поліцейські невідомий чоловік швидко побіг, а ОСОБА_6 залишався стояти біля потерпілого. На місці пригоди також знаходилась жінка. Потерпілий не має претензій до ОСОБА_6 неодноразово під час розгляду справи ставив питання щодо звільнення його з-під варти. Таким чином, виходячи з пояснень самого потерпілого ОСОБА_6 не просив у потерпілого гроші; не вступав з ним в будь-який конфлікт; не вступав у змову із невідомою особою щодо пограбування потерпілого; не підтримував невідому особу у його бесіді з потерпілим щодо надання грошей; не наносив потерпілому тілесних ушкоджень під час пограбування; залишився на місці пригоди. Вказані свідчення підтверджують пояснення самого ОСОБА_6 , що він не вступав у змову із невідомою особою щодо скоєння злочину, під час пограбування лише знаходився поруч з невідомою особою та не міг запобігти скоєнню злочину.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_13 пояснив, що він на патрульній машині разом із напарником ОСОБА_14 здійснював патрулювання, отримали виклик, що у сквері напроти залізничного вокзалу кричить чоловік. Під`їхавши, вийшли із патрульної машини, побігли до скверу, він побачив силуети двох чоловік. Один лежав, а інший сидів поруч, наносив удари потерпілому. Потім став відходити, його затримали. Самого скоєння злочину він не бачив, участі у слідчих, оперативно - розшукових діях після прибуття на місце злочину не приймав.

Вказані свідчення суперечать поясненням потерпілого, який вказував, що після того, як стали наближатися патрульні поліцейські невідомий чоловік швидко побіг, а ОСОБА_6 залишався стояти біля потерпілого. Таким чином, на момент прибуття поліцейських ОСОБА_6 лише стояв біля потерпілого, (жодних дій відносно нього, зокрема нанесення ударів) не вчиняв, а з місця злочину взагалі не уходив.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_14 пояснив, що він на патрульній машині разом із напарником ОСОБА_13 та Бондаренко здійснювали патрулювання, отримали виклик про грабіж у сквері біля залізничного вокзалу «Запоріжжя-2» ОСОБА_14 був за кермом патрульної машини, його колеги першими вийшли із машини, попрямували у бік скверу, де відбувалась якась потасовка, він під`їхав туди пізніше через 2-3 хвилини. Коли прибув на місце бачив самого потерпілого, який розповідав про скоєння злочину. Самого скоєння злочину він не бачив, участі у слідчих, оперативно - розшукових діях після прибуття на місце злочину не приймав.

Вказані свідчення взагалі лише констатують той факт, що ОСОБА_6 знаходився на місці злочину, але не підтверджують скоєння ним кримінального правопорушення за обставин вказаних в обвинувальному акті.

Крім того, суд не зазначив у вироку, що свідки пояснювали, що з місця злочину втекла невідома особа, що безпосередньо скоїла злочин, було здійснено розшукові заходи, однак знайти злочинця не вдалося. Саме ця особа наносила ушкодження потерпілому, втекла з місця злочину, а з урахуванням того, що свідок ОСОБА_13 бачив лише силуети, то його пояснення щодо нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_6 не відповідають дійсності.

В суді були досліджені письмові докази, однак вказані докази також не підтверджують саме вину ОСОБА_6 в скоєнні кримінального правопорушення.

При цьому протокол впізнання обвинуваченого ОСОБА_6 потерпілим ОСОБА_10 по фотознімкам було визнано судом недопустимим доказом.

Більше того згідно із реєстром матеріалів досудового розслідування під час досудового розслідування булим допитані свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які були залучені в якості понятих на місці пригоди, ОСОБА_9 - цивільна дружина ОСОБА_6 , яка була присутня весь час з моменту знайомства з потерпілим до затримання ОСОБА_6 .

Вказані свідки не були допитані в суді першої інстанції, однак їх свідчення має суттєве значення з наступних підстав.

Під час розгляду справи ОСОБА_6 вказував на те, що до нього була застосована фізична сила, чинився моральний тиск з боку працівників поліції, йому були завдані тілесні ушкодження працівниками поліції, що підтверджується висновком СМЕ. Тому свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_16 мали надати відповідні свідчення щодо правомірності дій працівників поліції, наявності тілесних ушкоджень у ОСОБА_6 . ОСОБА_9 - була присутня весь час з моменту знайомства з потерпілим до затримання ОСОБА_6 мала дати взагалі свідчення щодо обставин скоєння кримінального правопорушення. При цьому вказані свідки допитувались під час розгляду справи попереднім складом суду. Крім того, в матеріалах кримінального провадження є висновок СМЕ, згідно з яким ОСОБА_6 отримав тілесні ушкодження. Цей висновок досліджувався в суді, однак суд не надав йому належну оцінку.

В той же час судом не враховано, що ОСОБА_6 не намагався уникнути покарання, сподівався на винесення судом справедливого рішення. При цьому він позитивно характеризується, проживав із дружиною, хворіє відкритою формою туберкульоз.

Однак, докази, подані стороною обвинувачення та досліджені судом безпосередньо в судовому засіданні, не доводять вину ОСОБА_6 у скоєнні кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується. Просить вирок суду скасувати, провадження закрити.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, які просили задовольнити апеляційні скарги, прокурора, який вважав, що судове рішення необхідно змінити; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги захисника та обвинуваченого підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне.

Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2017 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі. Строк відбування покарання ОСОБА_6 обчислювати з 13 грудня 2015 року. Зараховано ОСОБА_6 до строку призначеного покарання строк попереднього ув`язнення із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 13 грудня 2015 року до моменту набрання вироком суду чинності включно у порядку, передбаченому ч.5 ст. 72 КК України.
Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили відносно ОСОБА_6 у вигляді тримання під вартою залишено без змін. Вирішена доля речових доказів.

Згідно зі змістом оскаржуваного судового рішення, 12 грудня 2015 року, приблизно о 22 годині 50 хвилин, ОСОБА_6 , будучи особою, раніше судимою за вчинення корисливих злочинів, судимість за які не знята та непогашена у встановленому законом порядку, разом з невстановленою в ході досудового розслідування особою та потерпілим ОСОБА_10 знаходились в сквері, розташованому навпроти залізничного вокзалу «Запоріжжя-2» по вул. Костянтина Великого в м. Запоріжжі, де спільно вживали спиртні напої. Після завершення відпочинку ОСОБА_10 направився у бік залізничного вокзалу. У цей момент, ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, разом з невстановленою особою, діючи повторно, достовірно знаючи, що у потерпілого при собі є цінне майно, діючи умисно, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, попрямували за ОСОБА_10 . У подальшому приблизно через 100 метрів ОСОБА_10 наздогнала невстановлена особа та потягнула за капюшон, від чого ОСОБА_10 впав спиною на землю. Далі невстановлена особа, діючи умисно, з метою придушення опору потерпілого та досягнення спільного злочинного наміру, наступила ногою на шию останнього, а також нанесла не менше трьох ударів рукою по обличчю потерпілого ОСОБА_10 , спричинивши йому тілесні ушкодження у вигляді синців у зовнішньому куті правого ока, в лівій завушній області та в області противозавиткової лівої вушної раковини, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. У цей момент, ОСОБА_6 , скориставшись безпорадним станом потерпілого, діючи умисно та за попередньою змовою з невстановленою особою, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, відкрито викрав з кишені куртки ОСОБА_10 його особисте майно, а саме: мобільний телефон «Gsmart», чорного кольору, вартістю 150 гривень; сім-картку оператора мобільного зв`язку «МТС», яка матеріальної цінності для потерпілого не представляє; паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_10 , який матеріальної цінності для потерпілого не представляє; грошові кошти у розмірі 180 гривень, а всього відкрито заволодів майном на загальну суму 330 гривень, завдавши потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вказану суму, поклавши викрадене собі до кишені, тим самим отримав можливість ним вільно розпоряджатись, аж до моменту затримання його працівниками поліції.
Доводи захисника та обвинуваченого про недоведеність вини останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.
Висновки суду першої інстанції про наявність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема:

- показаннями в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_10 , про те, що 12.12.2015 року на ринку «Анголенко» у м. Запоріжжі він познайомився із двома невідомими чоловіками, які були разом із жінкою, та вирішили випити алкогольні напої. У сквері неподалік від залізничної станції «Запоріжжя-2» вони усі разом відпочивали. Під час спільного вживання алкогольних напоїв чоловік наполегливо просив дати йому грошей на дорогу, однак він відмовив. Також пам`ятає, що давав ОСОБА_6 свій мобільний телефон, щоб вставити сім-карту. Через деякий час він вирішив піти, попрощався та попрямував у бік залізничної станції. У цей момент один із чоловіків ударив його ззаду та завалив на землю, після чого поставив ногу на горло, а він намагався вирватися. У цей момент хтось обшукував його кармани та забрав його майно (телефон, гроші та документи). Що робив безпосередньо ОСОБА_6 , він не бачив, однак зрозумів, що його обшукують дві особи, які діють спільно та разом. Після того, як до них стали наближатися працівники поліції, невідомий чоловік швидко побіг, а ОСОБА_6 залишився стояти поруч із ним. На сьогоднішній момент він матеріальних претензій до обвинуваченого не має та просить його суворо не карати;
- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_13 про те, що взимку 2015 року він ніс службу у патрульно-постовій службі разом із ОСОБА_14 . Приблизно о 21-22 годині вони отримали виклик, що у сквері навпроти залізничного вокзалу «Запоріжжя-2» кричить чоловік. Під`їхавши у визначене місце, вони також почули крики чоловіка та побігли у той бік. Наближаючись до місця подій, він бачив силуети двох осіб, один із яких лежав на землі, а інший сидів на ньому та наносив удари, а, побачивши їх, намагався втекти, однак їм вдалося його затримати. Це був ОСОБА_6 . Від потерпілого вони дізнались, що під час подій було двоє чоловіків, один із яких зник, при цьому потерпілий точно вказав на ОСОБА_6 як на особу, яка обшукувала його та намагалась заволодіти його грошима та речами. Після затримання ОСОБА_6 у нього в карманах було виявлено та вилучено майно потерпілого (паспорт, телефон). Іншого учасника подій знайти не вдалося;
- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_14 про те, що у 2015 році він працював у ППС та перебував на зміні. У вечірній час він із колегами отримали виклик про грабіж біля залізничної станції «Запоріжжі-2», куди одразу виїхали. Оскільки він був за кермом автомобіля, його колеги вийшли першими та попрямували у бік скверу, де відбувалась якась потасовка, а він під`їхав туди на 2-3 хвилини пізніше. Коли підійшов на місце подій, то бачив там потерпілого, який розповідав про те, що сталося, зазначаючи, що його побили та забрали гроші, телефон і документи, вказуючи, що ОСОБА_6 є одним із злочинців. У подальшому у кишені ОСОБА_6 було виявлено майно потерпілого. Далі на патрульному автомобілі він поїхав за слідчо-оперативною групою, яка розпочала проведення слідчих дій.
- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від ОСОБА_10 , який просив притягнути до кримінальної відповідальності невідомих осіб, які заволоділи його майном;
- протоколом огляду місця події від 12.12.2015 року, згідно якого місцем огляду є ділянка місцевості, розташована у сквері напроти залізничного вокзалу «Запоріжжя-2», де біля лавки перебуває ОСОБА_6 , на лавці лежать паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_10 , свідоцтво про народження, грошові кошти у розмірі 31 грн., три мобільні телефони із фото таблицею до даного протоколу;
- висновком експерта № 5078 від 21.12.2015 року, згідно якого у ОСОБА_10 були виявлені крововиливи у зовнішньому куті правого ока, в лівій завушній області та в області противозавиткової лівої вушної раковини, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження;
- висновком додаткової експертизи № 5079Д від 21.12.2015 року, згідно якого ОСОБА_10 було спричинено не менше трьох травматичних впливів, можливість утворення даних ушкоджень під час падіння із висоти власного зросту виключається.
Колегія суддів вважає, що показання потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , протоколи слідчих дій, висновки експертів, є належними, допустимими та достовірними, а у своїй сукупності достатніми для визнання обвинуваченого ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки вони співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому щодо обставин вчинення останнім вищевказаного злочину.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає доводи апелянтів про те, що пояснення потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 свідчать лише про те, що обвинувачений не вчиняв злочину, а тільки знаходився на місці вчинення злочину, який вчинила невідома особа, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що із матеріалів кримінального провадження вбачається, що показання потерпілого ОСОБА_10 , який в судовому засіданні чітко і послідовно розповів про узгодженість і злагодженість дій обвинуваченого ОСОБА_6 та невідомої особи, один з них застосовував фізичне насилля, а інший нишпорив по кишеням потерпілого, які узгоджуються, як з показаннями свідків робітників поліції ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , зокрема про те, що потерпілий ОСОБА_10 на місці вчинення злочину розповів їм про те, що ОСОБА_6 та інший чоловік намагалися заволодіти його грошима та речами, колегія суддів вважає ці показання несуперечливими та конкретними, тобто належними, допустимими та достовірними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), та які у сукупності з іншими доказами, зокрема з протоколами слідчих дій висновками експертів, свідчать про те, що саме обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин передбачений ч. 2 ст. 186 КК України.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає безпідставними інші доводи апелянтів, зокрема про те, що:
-показанням потерпілого не треба вірити, оскільки він хотів заробити на цьому гроші;

-протокол огляду місця події від 12.12.2015 року сфабрикований;

-суд не встановив іншу особу, яка вчинила цей злочин;

-обвинувачений вину не визнавав і не визнає.

Не заслуговують на увагу доводи обвинуваченого та захисника і про те, що судом першої інстанції не була допитана свідок ОСОБА_9 (цивільна дружина обвинуваченого ОСОБА_6 ), оскільки згідно вимог ч. 3 ст. 327 КПК України, прибуття в суд свідка, спеціаліста або експерта забезпечується стороною кримінального провадження, яка заявила клопотання про його виклик. Суд сприяє сторонам кримінального провадження у забезпеченні явки зазначеної особи шляхом здійснення судового виклику. При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції сприяв стороні захисту у забезпеченні явки зазначеної особи, яка 18.04.2017 року без поважних причин не з`явилася у судове засідання, шляхом винесення відповідної ухвали про привід вказаного свідка (т. 2 а.п. 49).

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає також безпідставними доводи захисника і про те, що суд першої інстанції не допитав свідків (понятих) ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , які були допитані під час досудового розслідування, оскільки в порушення вимог ст. ст. 22 та 348 КПК України клопотання про допит цих свідків не заявляв, доповнень судового розгляду не мав (т. 2 а.п. 64).

Не заслуговують на увагу також і твердження захисника та обвинуваченого про застосування до останнього на досудовому розслідуванні недозволених методів слідства, оскільки як убачається з матеріалів кримінального провадження, підозрюваний під час досудового слідства винним себе у вчиненні злочину не визнавав, показань проти себе ніяких не давав; під час затримання ОСОБА_6 в порядку ст. 208 КПК в присутності його захисника будь-яких скарг на дії працівників поліції не заявляв, зі скаргами до прокурора на дії правоохоронців під час досудового слідства не звертався (т. 1 а.п. 243-246).

При цьому колегія суддів вважає безпідставними також доводи останнього про фальсифікацію матеріалів провадження, зокрема про те, що предмети злочину поліцейські поклали йому до кишені, оскільки, по-перше, згідно до протоколу огляду місця події від 12.12.2015 року, вищевказані речи знаходилися на лавці, а не в кишені обвинуваченого (т. 1 а.п. 209); по-друге, сам обвинувачений під час допиту в судовому засіданні не заперечував того факту, що невстановлена особа під час вчинення злочину передала йому в руки речі потерпілого, які він взяв, і тільки після цього з`явилися поліцейські.

Таким чином, доводи захисника та обвинуваченого ОСОБА_6 про недоведеність вини останнього у вчиненні злочину, є необґрунтованими.

Разом з тим, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК України є неправильною, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 186 КК України грабіж (відкрите викрадення чужого майна), вважається закінченою з моменту, коли винна особа вилучила майно і отримала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним. Якщо особа, котра протиправно заволоділа майном, такої реальної можливості не мала, її дії слід розглядати залежно від обставин справи як закінчений чи незакінчений замах на вчинення грабежу. Закінченим замахом на цей злочин є дії особи, яка відкрито викрала майно, але одразу була викрита (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності»).

Таким чином, аналіз фактичних обставин справи, дає підстави дійти висновку про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 , який після заволодіння речами потерпілого відразу був затриманий працівниками поліції, не утворюють складу закінченого відкритого викрадення чужого майна, а мають розцінюватись як закінчений замах на грабіж і кваліфікуватися за ч. 2 ст. 15 КК України та ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він не мав реальної можливості розпорядитися речами на свій розсуд.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що за встановлених фактичних обставин, кваліфікація діяння за ч.2 ст. 186 КК України є неправильною, у зв`язку із чим дії обвинуваченого ОСОБА_6 слід перекваліфікувати на ч. 2 ст. 15 ч.2 ст. 186 КК України, як закінчений замах на грабіж вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб та поєднаний із насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілого та призначити покарання в межах санкції вказаної статті.

При визначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини справи, дані про його особу, зокрема те, що він має постійне місце проживання та реєстрації, за яким характеризується з позитивної сторони, хворіє відкритою формою туберкульозу, потерпілий не наполягав на суворому покаранні для нього.

Враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що перевиховання, виправлення обвинуваченого можливо при призначенні йому мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційні скарги (з доповненнями) обвинуваченого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 травня 2017 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , змінити.

Перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_6 із ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 15 ч.2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення, а ОСОБА_6 , який утримується під вартою, в той самий строк, з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді: