АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 серпня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
з участю прокурора ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальну справу за апеляцією захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_6 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 29.05.2013 року відносно ОСОБА_6 та визнано апеляцію захисника ОСОБА_5 на вказаний вирок суду такою, що не підлягає розгляду.
Таке рішення суд першої інстанції мотивував тим, що захисником ОСОБА_5 не наведено переконливих причин поважності пропуску строку на апеляційне оскарження вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 29.05.2013 року, не отримано таких даних і під час судового засідання, а посилання захисника ОСОБА_5 на те, що засудженою ОСОБА_6 з поважних причин пропущено строк на апеляційне оскарження вироку суду, у зв`язку з неналежним наданням їй правової допомоги, є надуманими, оскільки інтереси засудженої в суді захищали адвокати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , при цьому, засуджена після винесення вироку та до набрання ним законної сили від послуг згаданих адвокатів не відмовлялася та не заявляла клопотань про призначення їй захисника у зв`язку з неналежним наданням правової допомоги. Також судом ___________________________________
Справа №11/796/73/2017 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_9
Категорія: ч. 4 ст. 190 КК України Доповідач ОСОБА_1
не було прийнято до уваги і посилання на хворобу та смерть матері засудженої, оскільки вказані обставини мали місце через значний проміжок часу після винесення судом оскаржуваного вироку та закінчення строку для подання апеляції.
В апеляції захисник ОСОБА_5 просить постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 20.12.2016 року скасувати та постановити ухвалу, якою відновити пропущений строк, визнати апеляцію такою, що підлягає розгляду, та дати розпорядження суду першої інстанції щодо виконання ним вимог ст. 351 КПК України (1960 року).
[1] В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ним в інтересах ОСОБА_6 , яка не погоджується із вироком суду, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, було подано апеляцію на вирок суду із клопотанням про поновлення строку на подання апеляції, у задоволенні якого постановою суду від 24 червня 2016 року йому було відмовлено, а апеляцію на вказаний вирок суду визнано такою, що не підлягає розгляду.
Однак, апелянт з даною постановою суду не погодився, вважаючи її незаконною та необгрунтованою, оскільки підставою для звернення до суду із клопотанням про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження вироку суду щодо ОСОБА_6 було те, що після ухвалення вищевказаного вироку вона фактично через неналежне надання правової допомоги відмовилася від послуг своїх адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , але суд, під час прийняття рішення, неналежним чином оцінив ситуацію, а тому, в обґрунтування своїх доводів навів лише те, що в матеріалах кримінальної справи відсутні письмові докази відмови ОСОБА_6 від послуг адвокатів та клопотання про призначення останній захисника, у зв`язку із неналежним наданням правової допомоги.
При цьому, судом не було враховано, що причиною відмови ОСОБА_6 від правової допомоги адвокатів було постановлення вироку, згідно якого її було визнано винною та призначено покарання, а належним чином це не було оформлено через перебування її у СІЗО, відсутність у неї юридичної освіти і неналежне роз`яснення їй під час розгляду кримінальної справи її прав, серед яких є право на відмову від послуг захисника та на призначення захисника за рахунок держави або іншого захисника.
Договір же із захисниками укладався матір`ю засудженої - ОСОБА_10 , яка після оголошення вироку, розірвала даний договір з адвокатом ОСОБА_8 , а адвокат ОСОБА_7 під час судового розгляду потрапив у ДТП і перебував на лікуванні в медичному закладі, тому фактично не надавав правову допомогу, однак у справі проходив як її захисник.
Разом з тим, перебуваючи в СІЗО ОСОБА_6 самостійно писала апеляційну скаргу, але через відсутність юридичної освіти і не надання їй належної правової допомоги захисником ОСОБА_8 , який, як і захисник ОСОБА_7 , після оголошення вироку жодного разу до неї в СІЗО не прийшли, її апеляцію було визнано такою, що не підлягає розгляду.
Крім того, судом першої інстанції було не помічені явні докази відмови ОСОБА_6 від послуг своїх захисників, а саме: подання самостійно апеляції на вирок та неспроможність, через відсутність юридичної освіти та захисників, повторного подання апеляції на вирок суду, у зв`язку із чим постановою суду від 09 вересня 2013 року апеляцію засудженої ОСОБА_6 на вирок суду було визнано такою, що не підлягає розгляду.
Також в судовому засіданні було наведено поважні причини не звернення ОСОБА_6 до суду із апеляцією на вирок суду, а саме: незаконне засудження за ч. 4 ст. 190 КК України, відбування покарання за вироком суду, смерть батька засудженої - ОСОБА_11 в 2014 році, а також тривала та важка хвороба, а потім й смерть матері засудженої - ОСОБА_10 в 2015 році, що спричинило тривалі сильні душевні страждання та хвилювання, значне погіршення стану здоров`я та самопочуття, небажання жити, що унеможливило своєчасну реалізацію права засудженої, передбаченого Кримінально-процесуальним кодексом України.
При цьому, судом не були враховані усі вищевикладені обґрунтовані підстави, що об`єктивно позбавляли його скористатися своїм правом на подання апеляції на вирок суду, а лише частково розглянуто останню із обґрунтованих підстав та й тій не надано належної правової оцінки, а тому ним було подано апеляцію на постанову суду від 24 червня 2016 року, яка була скасована, а справа повернута до суду першої інстанції.
Однак, ухвалою суду від 20 грудня 2016 року, не дивлячись на його відсутність з поважних причин, про що суд був своєчасно повідомлений, та відсутність особи в інтересах якої була подана апеляція, яка взагалі не була повідомлена про час та дату проведення судового розгляду належним чином, хоча їх присутність є обов`язковою, у задоволенні його клопотання про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження вироку суду було відмовлено з тих же самих підстав, що й зазначені у постанові суду від 24 червня 2016 року.
Незважаючи на неодноразові повідомлення про день, час та місце апеляційного розгляду ОСОБА_6 , як через її захисника ОСОБА_5 , так і шляхом направлення судових повісток, засуджена до суду апеляційної інстанції не з`явилась, про поважність причин своєї неявки апеляційному суду не повідомила, ніяких клопотань про перенесення розгляду справи не подавала, а тому апеляційний суд, виходячи з положень ст. 362 КПК України (1960 року), та враховуючи, що її неявка не перешкоджає проведенню розгляду, вважає можливим розглянути подану апеляцію без її участі.
Захисник ОСОБА_5 відмовився приймати участь в розгляді справи апеляційним судом, повідомивши 12.06.2017 року про припинення 09.06.2017 року Договору про надання юридичних послуг, укладеного між ним та засудженою ОСОБА_6 , у зв`язку з чим колегія суддів вважає можливим провести апеляційний розгляд без його участі.
Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, який вважав постанову суду законною і обґрунтованою, а апеляцію захисника такою, що не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає.
Відповідно до ч. 1 ст. 347 КПК України (1960 року), апеляція може бути подана на вироки, які не набрали законної сили, ухвалені місцевими судами.
Згідно ч. 3 ст. 349 КПК України (1960 року), апеляція на вирок суду першої інстанції може бути подана протягом п`ятнадцяти діб з моменту його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.
Відповідно до ч. 2 ст. 353 КПК України (1960 року), у разі пропуску строку на апеляційне оскарження з поважної причини особи, які мають право на подання апеляції, можуть заявити клопотання перед судом, який постановив вирок чи виніс ухвалу, постанову, про відновлення пропущеного строку.
Суд відновлює пропущений строк, якщо визнає, що він пропущений з поважних причин.
З матеріалів справи вбачається, що вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2013 року ОСОБА_6 засуджена за ч.1 ст. 190, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 358, ст. 70 КК України на 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їй майна, акопія цього вироку їй була вручена 27 червня 2013 року, про що свідчить її розписка (т. 15 а.с. 49-а.
На вказаний вирок ОСОБА_6 11.07.2013 року подала апеляцію.
Однак, у зв`язку з невідповідністю апеляції вимогам ст. 350 КПК України (1960 року), постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.08.2013 року апеляцію ОСОБА_6 було залишено без руху та надано строк на усунення її недоліків протягом 7 діб з моменту одержання повідомлення.
У зв`язку з тим, що вимоги ст. 350 КПК України (1960 року) ОСОБА_6 не були виконані і недоліки апеляції, на які було вказано в постанові від 01.08.2013 року, не усунуті, постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.09.2013 року апеляція засудженої визнана такою, що не підлягає розгляду.
Вказане рішення ОСОБА_6 в апеляційному порядку не оскаржувала.
Таким чином, вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2013 року відносно ОСОБА_6 в апеляційному порядку не переглядався та набрав законної сили 02 жовтня 2013 року.
27 травня 2016 року, тобто після перебігу майже трирічного строку на апеляційне оскарження вироку суду, захисник ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_6 , звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку суду, вказуючи на неналежне надання правової допомоги ОСОБА_6 та перебування її в Слідчому ізоляторі.
Законодавець поклав обов`язок доводити поважність причин пропуску строку на особу, що заявила клопотання про відновлення пропущеного строку. До поважних причин пропуску строку відносяться обставини, що об`єктивно перешкодили особам, які наділені правом на подання апеляцій, вчасно їх подати.
Проте, у своєму клопотанні про поновлення строків захисник ОСОБА_5 , який діє в інтересах засудженої ОСОБА_6 , не навів причин пропуску засудженою строку на подачу апеляції на судове рішення, які могли б бути визнані судом поважними, не навів він їх і у апеляційній скарзі.
За таких обставин суд обґрунтовано відмовив захиснику ОСОБА_5 у відновленні строку на касаційне оскарження судових рішень.
Посилання захисника ОСОБА_5 на те, що основною причиною пропуску засудженою строку на апеляційне оскарження стало ненадання їй належної правової допомоги, не заслуговує на увагу суду, оскільки не свідчить про поважність причин пропуску нею строку на апеляційне оскарження, так як захист прав та законних інтересів ОСОБА_6 в суді першої інстанції здійснювали захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , від послуг яких, після постановлення вироку та до набрання ним чинності, засуджена не відмовлялась і клопотань про призначення їй захисника, у зв`язку із неналежним наданням їй правової допомоги, не заявляла.
Не вказує на неналежне надання засудженій ОСОБА_6 правової допомоги і та обставина, що ОСОБА_6 самостійно подавала апеляцію на вирок суду, яка була визнана такою, що не підлягає розгляду, через не усунення засудженою її недоліків, оскільки подання апеляції є правом особи, яким вона скористалась, не звернувшись за допомогою до своїх захисників.
До того ж, навіть за умови підтвердження вищевказаної обставини, ОСОБА_6 , за наявності в неї бажання оскаржити вирок суду, мала можливість оскаржити постанову суду від 09.09.2013 року про визнання її апеляції такою, що не підлягає розгляду, в апеляційному порядку, подати касаційну скаргу на вирок суду та звернутись за наданням їй правової допомоги у цих питаннях після її звільнення з місць позбавлення волі 10.09.2014 року, однак свої права не реалізовувала, та лише 29 березня 2016 року уклала Договір про надання юридичних послуг із захисником ОСОБА_12 , а 24 травня 2016 року - із захисником ОСОБА_5 , яким 27 травня 2016 року і була подана апеляція на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2013 року, тобто майже через три роки після постановлення вироку, що в своїй сукупності, на переконання колегії суддів, не дає підстав для висновку, що причини пропуску нею строку на апеляційне оскарження вироку суду є поважними.
Щодо інших обставин, на які посилається захисник ОСОБА_5 , як на такі, що перешкодили ОСОБА_6 вчасно подати апеляцію на вирок місцевого суду, як то - смерть її батька у 2014 році, що жодним чином і не підтверджено, а також хвороба та смерть її матері у 2015 році, то як вірно вказав суд першої інстанції, вони не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки мали місце через значний проміжок часу після винесення судом оскаржуваного вироку та закінчення строку на подання апеляції.
Посилання захисника ОСОБА_5 щодо розгляду заявленого ним клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку суду судом першої інстанції за відсутності його та засудженої ОСОБА_6 , яка, за його твердженнями, не була належним чином повідомлена про день та час розгляду справи судом першої інстанції, колегією суддів до уваги не приймаються, оскільки в матеріалах справи наявна телефонограма, відповідно до якої захисник ОСОБА_5 був повідомлений судом першої інстанції про день і час розгляду клопотання про відновлення строку та зобов`язався повідомити і ОСОБА_6 , а відповідно до ч. 3 ст. 353 КПК України (1960 року), неявка учасників процесу в судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
При цьому, та обставина, що розгляд клопотання відбувся за відсутності захисника ОСОБА_5 , незважаючи на подану ним 20.12.2016 року факсимільним зв`язком заяву про відкладення розгляду справи, яка, відповідно до наявного в матеріалах справи Акта Шевченківського районного суду м. Києва від 21.12.2016 року, була виявлена лише о 8 год. 21.12.2016 року, не свідчить про таке істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінально-процесуального закону, що б мало наслідком скасування судового рішення.
До того ж, захисником ОСОБА_5 в апеляції і не наведено переконливих доводів на обгрунтування того, що їх присутність у судовому засіданні в даному випадку могла вплинути на висновки суду першої інстанції при вирішенні питання про поновлення строку на апеляційне оскарження вироку суду, а з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2013 року, колегія суддів погоджується, оскільки наведені захисником причини не є поважними і не підлягають визнанню поважними.
Отже, рішення суду першої інстанції про відмову захиснику ОСОБА_5 у відновленні строку на апеляційне оскарження вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 29 травня 2013 року, є правильним.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляція захисника ОСОБА_5 є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 365, 366, 382 КПК України (1960 року), колегія суддів,
апеляцію захисника ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 про відновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 29.05.2013 року відносно ОСОБА_6 та визнано апеляцію захисника ОСОБА_5 на вказаний вирок суду такою, що не підлягає розгляду, - без змін.

Судді:
__________________ ____________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3