справа №619/4600/15-к
провадження №1-кп/619/41/17
ВИРОК
І м е н е м У к р а ї н и
10 квітня 2017 року м. Дергачі
Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого - суддіОСОБА_1
за участю:секретаря судового засіданняОСОБА_2
прокурора потерпілого законного представника потерпілого представника потерпілого захисника обвинуваченого ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження (№0002132 від 01.11.2013) у відношенні ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Благодатне Зміївського району Харківської області, громадянина України, освіта середня, не працює, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.150 КК України,

встановив :
У 2013 р., точну дату слідством встановити не стало можливим, ОСОБА_8 , перебуваючи у м. Харкові, маючи намір використовувати найману працю неповнолітніх з метою отримання прибутку при виконанні будівельних робіт, дав об`яву у газету «Прем`єр» з рекламою щодо виконання будь-яких будівельних робіт та вказав свій контактний телефон « НОМЕР_1 ».

Після того, як на дану об`яву відгукнувся ОСОБА_9 , господар буд. АДРЕСА_2 , з проханням провести демонтажні роботи на території цього домоволодіння, ОСОБА_8 погодився на це, після чого, маючи умисел щодо експлуатації дитини, а саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та розуміючи, що він є неповнолітнім, без належної оплати з метою отримання прибутку - залучив ОСОБА_4 до шкідливих та важких умов праці щодо розбирання старої будівлі, домовившись про це з ним приблизно 29.10.2013 р. по телефону.

31.10.2013року близько о 08,00 год. ранку обвинувачений ОСОБА_8 зустрівся у м. Харкові поблизу станції метро «Холодна гора» із потерпілим ОСОБА_4 , після чого, реалізуючи свій злочинний намір, близько о 10,00 год. вони разом приїхали до буд. АДРЕСА_2 , де за згоди господаря ОСОБА_9 вони почали розбирати стару будівлю.

При цьому обвинувачений ОСОБА_8 не забезпечив потерпілого ОСОБА_4 індивідуальними засобами захисту, не оплатив у цей день йому працю та залишив близько о 15,00 год. цього ж дня ОСОБА_4 самого розбирати будівлю, внаслідок чого стався обвал стелі, після чого при неконтрольованому обрушенні стелі та стіни будівлі завалило потерпілого ОСОБА_4 , який отримав тілесні ушкодження у вигляді важкої ускладненої спинальної травми: компресійно - вибухового перелому 2-го поперекового хребця, забою спинного мозку, крововиливу в спинний мозок, нижнього глибокого парапарезу, порушення функцій тазових органів, що згідно висновку судово-медичної експертизи № 1320-А/13 від 13.12.2013 р. відносяться до тяжких тілесних ушкоджень по критерію небезпеки для життя.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 вину свою у скоєнні злочину за ч.2 ст. 150 КК України не визнав категорично та пояснив, що офіційно не працює, наймається на підробітки по будівництву та розборі будівельних споруд . З метою отримання прибутку при виконанні будівельних робіт дав об`яву у газету «Прем`єр» з рекламою щодо виконання будь-яких будівельних робіт та вказав свій контактний телефон « НОМЕР_1 ». На дану об`яву відгукнувся ОСОБА_9 , господар у буд. АДРЕСА_2 , з проханням провести демонтажні роботи на території домоволодіння його дружини за повної згоди послідньої , а саме необхідно було розібрати стару будівлю літньої кухні . ОСОБА_8 погодився на це,як бригадир, який відповідав за виконання робіт. При цьому була встановлена плата за демонтаж будівлі, яка виходила з кількості вилучених цеглин, та сягала близько 500 грн.

Обвинувачений на цей момент знав ОСОБА_4 , як такого, що ще навчався у школі, але бажав працювати на будівельних роботах, не відмовлявся і від важких робіт із-за свого матеріального стану, і батьки дозволили йому працювати за наймом навіть на важких будівельних роботах. Тому обвинувачений зателефонував йому про необхідність явки на роботу за адресою у буд. АДРЕСА_2 , де вони повинні були розібрати на подвір`ї стару будівлю літної кухні . Письмова угода чи трудовий договір з умовами техніки безпеки на виконання певних робіт , з часом виконання робіт , з обговоренням плати за роботу такий договір між ОСОБА_8 і ОСОБА_4 письмово не укладався .

Тому 31.10.2013 року вони вдвох вирушили до смт. Солоницівка . При цьому будь-якої спеціальної одежі чи засобів захисту обвинувачений ні для себе , ні для ОСОБА_4 не брав та не забезпечив , бо не мав таких . Знаряддя для праці обвинувачений також не мав , так як надіявся знайти їх у господаря будівлі, але цей аспект не був домовлений між сторонами обвинуваченого і ОСОБА_9 при укладенні усної угоди на демонтаж будівлі .

До роботи вони з ОСОБА_4 стали близько 10.00 години та працювали десь до 15.00 години , розібрали дах будівлі, зняли стріху та димохід. Затим обвинувачений вирішив поїхати з місця роботи, про що сповістив господаря, та залишив виконання робіт тільки на ОСОБА_4 , який повинен був розібрати стелю будівлі з важкими дерев`яними балками усередині, а затим цегляні стіни . При цьому обвинувачений пояснив потерпілому спосіб демонтажу та доповнив , що у розібрану будову не можна заходити до середини . Обвинувачений понадіявся, що вказані обставини і так повинні бути зрозумілі потерпілому, який вже виконував будівельні роботи на даху, чистив дошки даху, хоча і не розбирав покрівлю будинків .

При цьому обвинувачений не пояснив потерпілому період для виконання робіт на цей день і послідуючі. На момент, коли обрушилася стеля будівлі на потерпілого ОСОБА_4 - обвинуваченого на місці виконання робіт не було, він займався своїми справами .

Після обрушення будівлі обвинувачений на слідуючий день приїхав на місце роботи до ОСОБА_9 , до кінця демонтував будівлю , отримав від ОСОБА_9 плату за роботу у вигляді близько 500 грн. Обвинувачений знав, що потерпілий знаходився у лікарні у тяжкому стані, але не віддав йому зароблені ним гроші ні на той момент, ні дотепер. За звичай він заохочував потерпілого до початку роботи, видаючи послідньому проїзні та 30 грн. на сигарети .

Обвинувачений не визнав свою провину у скоєнні злочину за ч. 2 ст. 150 КК України, т.я. конкретно не знав вік потерпілого , знав тільки, що потерпілий ще школяр. Тим більше нема ніякої провини у діях обвинуваченого , т.я. потерпілий сам бажав працювати на важких, небезпечних роботах , повинен сам за себе відповідати та непокоїтися , забезпечувати себе засобами захисту та знаряддям для виконання робіт та думати про безпеку . Крім того , покидаючи потерпілого одного на роботах з демонтажу будівлі - обвинувачений роз`яснив йому міри безпеки , а саме: до середини будівлі заходити не можна .

Дійсно, обвинувачений розумів , що він старший на вищевказаному будівництві та відповідає за результати роботи , отримує платню від господаря, з яким укладав усну угоду про демонтаж, що ОСОБА_4 знаходиться під його керівництвом , у його бригаді , що ОСОБА_4 член бригади обвинуваченого, що ОСОБА_8 найняв ОСОБА_4 для виконання важкої і небезпечної роботи , що потребує спеціальних знань , знаряддя та досвіду, у тому числі досвіду старшого керівника робіт. Крім того , обвинувачений розумів, що сам , будучи у 9 кл.- закінчував школу та мав вік 15 років .

Фактично , визнаючи свою провину у скоєному злочині, обвинувачений у листопаді 2013 року прохав матір потерпілого забрати заяву з органів міліції про скоєний ним злочин в обмін на відшкодування шкоди неповнолітньому потерпілому, але так ніколи і не відшкодовував завдану травму , ніколи не приходив до потерпілого у лікарні .

На теперішній час обвинувачений не визнав позов потерпілого у повному обсязі , вважаючи винним у обставинах , що сталися господаря ОСОБА_9 з яким уклав договір підряду на демонтаж будівлі .

Винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 150 КК України доведена прокурором у повному обсязі і підтверджується встановленими судом фактичними даними, у розумінні вимог ст.ст.84, 85, 86, 87, 94 КПК України,підтверджується наступними дослідженими в судовім засіданні доказами даної кримінальної справи.
В судовому засіданні неповнолітній потерпілий ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , пояснив , що познайомився з ОСОБА_8 у червні 2013 року, обвинувачений періодично дзвонив йому та пропонував виконувати різні види будівельних робіт без укладання трудового договору, у тому числі і важкі , висотні роботи без забезпечення страховки, засобів техніки безпеки , знаряддя та амуніції. При цьому робота продовжувалась повний робочий день , тобто з 9.00 годин до 18.00 годин,а іноді і до 23.00 годин. Оплата видавалася на руки не більше 130 грн. за робочий день .

Батьки потерпілого були повідомлені, що їх син виконує якісь роботи за наймом, але не знали про конкретику цих робіт. Крім того, ОСОБА_8 , як бригадир будівельних, у тому числі важких робіт не отримав від батьків потерпілого письмової згоди на роботу їх неповнолітнього сина на вказаних роботах.

Обвинувачений добре знав, що потерпілий влітку 2013 року закінчив 10-й клас ЗОШ № 101 м. Харкова, а восени пішов до школи у 11-й клас, тобто був неповнолітнім . Потерпілому мало б виповнитися 16 років тільки 05.12.2013 року

Тож напередодні 30.10.2013 року, коли потерпілий ОСОБА_4 знаходився на осінніх канікулах, обвинувачений подзвонив йому та повідомив про необхідність вийти на роботу на слідуючий день для демонтажу старої будівлі , а ОСОБА_4 повинен був поставити до відома про це своїх батьків.

За таких обставин 31.10.2013 року о 8.00 годині вони зібралися на станції метро «Холодна гора « м. Харкова на вирушили до смт. Солоницівка на роботу . Письмова угода чи трудовий договір з умовами техніки безпеки на виконання певних робіт , з часом виконання робіт , з обговоренням плати за роботу, з письмовим дозволом батьків неповнолітнього працівника на виконання важких робіт такий договір між ОСОБА_8 і ОСОБА_4 письмово не укладався .

Будь-якої спеціальної одежі чи засобів захисту ОСОБА_8 ні для себе, ні для ОСОБА_4 не брав та не забезпечив, як старший бригадир . Знаряддя для праці бригадир також не мав , т.я. надіявся знайти їх у господаря будівлі . До роботи вони з ОСОБА_4 стали близько 10.00 години та працювали десь до 15.00 години , розібрали дах будівлі, зняли стріху та димохід. При цьому ОСОБА_4 за вказівкою обвинуваченого виліз на дах, виконував фактично висотні роботи , зривав шифер з даху та подавав його вниз обвинуваченому, який укладав матеріал на землі . Затим обвинувачений вирішив поїхати з місця роботи, бо погано почував себе після випивки напередодні, про що сповістив господаря, та залишив виконання робіт тільки на самого ОСОБА_4 , який повинен був розібрати стелю будівлі з важкими дерев`яними балками усередині, а затим цегляні стіни . При цьому обвинувачений не пояснив потерпілому спосіб демонтажу та міри безпеки. До цього часу ОСОБА_4 ніколи не виконував аналогічні роботи та не знав техніки безпеки і порядку виконання таких робіт .

ОСОБА_4 самотужки продовжував працювати ще годину, коли при розборці однієї стіни будівлі на нього обрушилася частина стелі, а інша стіна привалила потерпілого. Йому намагалися допомогти якісь жінки , які не були спроможні витягти його з-під уламків будівельного брухту та балок від стелі. Потерпілий зрозумів, що не чує своїх ніг і не може рухатися. Тому сам викликав швидку допомогу і подзвонив своєму батькові. Карета швидкої допомоги приїхала тільки через 40 хвилин і з важкими травмами спинного мозку доставила потерпілого до лікарні .

ОСОБА_8 так і не сплатив потерпілому оплату за виконану у той день роботу, хоча усна домовленість становила 130 грн. оплати за день роботи .

У стаціонарах медичних закладів потерпілому було проведено дві операції на спинному мозку, він був прикутий до ліжка шість місяців, тільки після важкої реабілітації почав пересуватися через рік . До цього часу потерпілій відчуває біль у спинному мозку і хребці, не може виконувати навіть легкі роботи, втратив професію, якій навчався , не може займатися спортом. Попереду потерпілий має зробити ще одну операцію на спинному мозку, у потерпілого всихає одна нога . Тому потерпілий підтримує свій позов та прохає стягнути з обвинуваченого на його користь 30000 грн. матеріальної шкоди і 100000 грн. моральної шкоди , та 5000 грн. плату правової допомоги .

У судовому засіданні законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5 /а.с.37,39,38 т.2/ пояснила, що 05.12.2013 року її синові ОСОБА_4 повинно було виповнитися 16 років. Тому на день народження він хотів придбати собі подарунок - айфон, але у батьків не було грошей для придбання такого подарунку. Тому син вирішив сам заробити грошей і не обтяжувати батьків своїми проханнями . При цьому син сповістив батьків, що 31.10.2013 року йому потрібно вийти на підсобні будівельні роботи у смт. Солоницівка, але конкретно не вказав яких саме робіт. Син не сповістив, що буде виконувати небезпечні висотні роботи . При цьому він сповістив, що буде працювати з ОСОБА_8 , який фактично був його наймачем та бригадиром . Послідній не брав у батьків неповнолітнього згоди на виконання будь-яких робіт і не укладав з сином ніяких трудових договорів, тим більше не обумовлював умов праці .

ОСОБА_8 повинен був попередити сина про небезпечність робіт та роз`яснити йому техніку безпеки, а не покладатися на обставини .

31.10.2013 року близько 15.00 години син подзвонив батькам та сповістив, що при демонтажі старої споруди його привалило стелею, що обвалилася , та цегляною стіною. Син пояснив, що не відчуває ніг і не може рухатися. Батько одразу виїхав на місце події, куди приїхала карета швидкої допомоги ,яка спрямувала сина до лікарні .

Син на будівельних роботах отримав тяжкі ушкодження хребця, який був роздроблений, та пошкодив спинний мозок , коли витекла спинно-мозкова рідина, причому уламки хребця так увіткнулися у спинний мозок, що заважали потерпілому рухатися, він був прикутий до ліжка, переніс декілька операцій, причому повинен перенести операції у подальшому для того, щоб хоча частково відновити свій стан здоров`я . Моральні страждання сина не можна описати із-за сильного фізичного болю та парезу нижніх кінцівок .

При цьому обвинувачений не тільки не допоміг матеріально потерпілому у лікарні, а й не сплатив неповнолітньому працівникові оплату за виконану роботу .

Тому законний представник підтримує заявлені неповнолітнім потерпілим позовні вимоги, які вважає законними та обґрунтованими .

Свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснив, що обвинувачений дав об`яву у газету «Прем`єр» з рекламою щодо виконання будь-яких будівельних робіт та вказав свій контактний телефон « НОМЕР_1 ». На дану об`яву і відгукнувся ОСОБА_9 , господар у буд. АДРЕСА_2 , з проханням провести демонтажні роботи на території домоволодіння його дружини за повної згоди послідньої , а саме необхідно було розібрати стару будівлю літньої кухні. ОСОБА_8 погодився на це, як бригадир, який відповідав за виконання і закінчення робіт. При цьому була встановлена плата за демонтаж будівлі, яка виходила з кількості вилучених з будівлі цеглин та по 30-40 копійок за вилучену цеглину, та сягала близько 500 грн. за демонтаж усієї будови . Свідкові було байдуже скільки працівників буде виконувати обумовлену роботу . Усний договір про демонтаж будівлі господар укладав саме з ОСОБА_8 , який відповідав за результати роботи , який і одержував платню . Свідок не був наймачем на роботу щодо неповнолітнього ОСОБА_4 .

Тому він не здивувався, що 31.10.2013 року на роботу з`явилося два робітника, а саме обвинувачений та ОСОБА_4 , серед яких керував роботами безумовно ОСОБА_8 , який поїхав в місця будівництва , відпросившись у господаря, та полишивши демонтаж старої літньої кухні на молодшого працівника .

При цьому свідок не знав , що робітники не працювали за своєю професією , а також не знав вік ОСОБА_4 , спецодягу в них не було, старший бригадир не забезпечив їх засобами безпеки і знаряддям для виконання робіт, що повинен був зробити . Свідок не підозрював, що на будівництві буде використовуватися праця неповнолітніх .

Свідок теж близько 13.00 години поїхав з домобудування, коли дружина через деякий час сповістила його про аварію на будівництві. Тоді він повернувся додому. Обвинувачений так і не повернувся на місце події, хоча його теж сповістили про вказані події .

Після подій, коли стіни та стеля звалилися на молодшого робітника ОСОБА_4 обвинувачений прийшов на наступний день , щоб до кінця виконати демонтажу будівлі, тому господар виплатив йому заробітну плату за наймом, яка сягала близько 500 грн.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні дала пояснення, аналогічні поясненням ОСОБА_10 , доповнивши, що вона є власником спірного домобудуванні по АДРЕСА_2 та надала своєму чоловікові ОСОБА_10 всі повноваження для виконання робіт з демонтажу будівлі старої будівлі на їх подвір`ї, а затим із спільних грошей подружжя розрахувалося за виконання робіт і гроші близько 500 грн. надали ОСОБА_8 , у тому числі і для ОСОБА_4 .

У судовому засіданні свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 підтвердили пояснення потерпілого ОСОБА_4 надали аналогічні пояснення .

У судовому засіданні свідок ОСОБА_14 задовільно характеризувала обвинуваченого ОСОБА_8 .

Вина обвинуваченого ОСОБА_8 за ч.2 ст. 150 КК України по справі доведена і всіма матеріалами справи
- витягом з кримінального провадження № 0002132 від 01.11.2013 року з правовою кваліфікацією.2 ст. 150 КК України /а.с.1 т.2/ , а також постановою про зміну попередньої кваліфікації дій ОСОБА_8 із ст.. 128 КК України на ч.2 ст. 150 КК України /а.с.57 т.2/,

- рапортом від 31.10.2013 року помічника чергового Солоницівського ОМ ОСОБА_15 про скоєння злочину, який зареєстрований у журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про скоєння злочину за № 5723 /а.с.5 т.2/,

- заявою ОСОБА_5 про притягнення до кримінальної відповідальності особу, яка допустила травмування неповнолітнього ОСОБА_4 /а.с.6 т.2/,

- протоколом огляду місця події з фототаблицею від 31.10.2013 року , де вказано , що місцем події є домобудування за адресою АДРЕСА_2 , де на подвір`ї знаходиться частково розібрана стара будова , в якій розібраний дах , але обрушена стеля і стіни, в середині будівлі на підлозі знаходяться дерев`яні балки , дошки, будівельний мусор, куски цегли. При огляді слідів, схожих на кров, не виявлено. Огляд проведено у присутності господаря ОСОБА_9 /а.с. 10-14 т.2 /, який надав документи щодо права власності на вказаний будинок на ім.я дружини ОСОБА_11 згідно договору купівлі-продажу від 03.02.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського нотаріального округу ОСОБА_16 , за реєстром № 228,а також технічний паспорт на домобудування /а.с. 18-24/,
- згідно висновку судово-медичної експертизи № 1320-А/13 від 13.12.2013 року , у зв`язку із подіями 31.10.2013 року у неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 виявлені наступні тілесні ушкодження : важка ускладнена спинальна травма: компресійно-вибуховий перелом 2-го поперекового хребця, забій спинного мозку, крововилив у спинний мозок, нижній глибокий парапарез, порушення функцій тазових органів. Наявні ушкодження утворилися в результаті дії тупих твердих предметів,можливо за тих обставин, які вказано в історії хвороби. По ступеню важкості це тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя ( п.2.1.3. Правил «Судово-медичного визнання тяжкості тілесних ушкоджень».Наказ № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року ). Під час вступу до стаціонару реакція н/л ОСОБА_4 на «Алкотест» негативна. /а.с. 32 т.2/,

Експерт відділення № 1 відділу ХОБСМЕ на базі прозектури МКЛШНМД ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила , що судово-медична експертиза № 1320-А/13 від 13.12.2013 року , яка проведена нею відносно потерпілого ОСОБА_4 є об`єктивною , а висновки правильними та законними .

У потерпілого на момент проведення судово-медичної експертизи виявлена важка ускладнена спинальна травма: компресійно-вибуховий перелом 2-го поперекового хребця, забій спинного мозку, крововилив у спинний мозок, нижній глибокий парапарез, порушення функцій тазових органів. Наявні ушкодження утворилися в результаті дії тупих твердих предметів,можливо за тих обставин,які вказано в історії хвороби. По ступеню важкості це тяжкі тілесні ушкодження по критерію небезпеки для життя

Експерт робила висновки на підставі всіх необхідних наданих медичних документів згідно Правил «Судово-медичного визнання тяжкості тілесних ушкоджень» за Наказом № 6 МОЗ України від 17.01.1995 року.

Вказані тілесні ушкодження потерпілий не міг спричинити собі власноруч . Наявні у потерпілого тілесні ушкодження спричинені в результаті дії тупих твердих предметів, могли бути спричинені при обставинах, які вказані в історії хвороби: а саме при падіння на потерпілого стелі будівлі, яку він демонтував самотужки , а також завалу цегляною стіною .

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 23.01.98 року ,виданого Фрунзенським РАЦС м. Харкова , ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.38 т.2/, матір`ю якого є ОСОБА_5 /а.с.39 т.2/.

Таким чином, своїми умисними діями, що виразилися у експлуатації дитини, яка не досягла віку, з якого законодавством дозволяється працевлаштування, шляхом використання її праці, що спричинило істотну шкоду для здоров`я дитини, поєднана з використанням дитячої праці в шкідливому виробництві, ОСОБА_8 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 150 КК України
За версією захисту та пояснень обвинуваченого у судовому засіданні у діях ОСОБА_18 нема ознак вини за ч.2 ст. 150 КК України , тому що відсутня експлуатація особи, як присвоєння результатів праці під погрозою насильства, коли оплата праці явно не відповідна такій, що необхідна . А також у обвинуваченого відсутній прямий умисел на вказані дії, тобто відсутня суб`єктивна сторона злочину. Що стосується суттєвої шкоди здоров`ю, яка заподіяна потерпілому у даному разі відсутній причинний зв`язок дій обвинуваченого із настанням такої шкоди . Суд повинен розуміти , що між ОСОБА_18 та ОСОБА_4 не було трудових відносин , так як не укладався трудовий договір і обвинувачений не був роботодавцем потерпілого. Крім того, батьки потерпілого надали згоду своєму 15-річному синові на виконання будівельних робіт з демонтажу , тож ніякого порушення трудового законодавства в діях обвинуваченого не вбачається . Що стосується оплати праці ОСОБА_4 з боку обвинуваченого , то такої і зовсім не могло бути, так як потерпілий нічого не заробив працюючи на демонтажу будови вони з обвинуваченим вспіли розібрати тільки димар та дах будови із зняттям шиферу, а оплата проводилася з боку ОСОБА_19 тільки за кількістю вилучених цеглин . При цьому обвинувачений безпідставно видав аванс потерпілому у вигляді грошей на цигарки . Після обвалу будівлі обвинувачений демонтував її сам , тобто ніякої заробітної плати ОСОБА_4 не присвоював .

Також ніякої провини обвинуваченого у спричиненні потерпілому тілесних ушкоджень нема , так як ОСОБА_18 і не повинен був його інструктувати щодо виконання робіт демонтажу. Крім того, ОСОБА_4 пояснював свідку ОСОБА_9 , що сам знає усю роботу по демонтажу .

Кваліфікуючі ознаки злочину у вигляді спричинення істотної шкоди здоров`ю та використання дитячої праці у шкідливому виробництві також відсутні, так як відсутня об`єктивна і суб`єктивна сторона злочину як експлуатації дітей. Крім того , прокурором не доведена по справі та обставина , що обвал стався від дій обвинуваченого, будова могла обвалитися і за присутності ОСОБА_18 на будівництві, тобто дії обвинуваченого у вигляді відсутності на будівництві ніяк не пов`язані з тими обставинами, що сталися , тобто по справі не встановлена причина обвалу будівлі. Також по справі не доведений і позов про стягнення моральної та матеріальної шкоди .

Однак, версія сторони захисту у судовому засіданні не підтвердилася.

Потерпілою особою за ч.2 ст. 150 КК України у даному разі є дитина , яка не досягла віку, з якого законодавством про працю дозволяється працевлаштування.

Згідно вимог ст.188 КЗпП України не допускається прийняття на роботу осіб молодше шістнадцяти років. За згодою одного з батьків … можуть як виключення прийматися на роботу особи, які досягнули віку у п`ятнадцяти років .

У судовому засіданні встановлено , що потерпілий ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто на момент 31.10.2013 року йому ще не виповнилося шістнадцяти років , тому для прийняття на роботу роботодавець повинен був отримати у батьків 15-літнього працівника письмову згоду .

Дійсно, у судовому засіданні з`ясовано , що батьки потерпілого ОСОБА_4 знали, що він знаходиться 31.10.2013 року на роботах за наймом у смт . Солоницівка, про що їх сповістив син . Однак, ні сам ОСОБА_4 , ні його батьки не знали які конкретно роботи необхідно виконувати, не розрізняли їх небезпечність і шкідливість для здоров`я дитини, не бачили місце демонтажу будови , тому не давали конкретної згоди хоча б в усній формі на участь їх п`ятнадцятилітнього сина у виконанні конкретних робіт з демонтажу будівлі . Тим більше батьки потерпілого не давали письмової згоди обвинуваченому ОСОБА_18 , як бригадиру та керівнику цих робіт, на використання праці їх 15-річного сина при демонтажу старої будівлі .

З об`єктивної сторони злочин полягає в експлуатації дитини, яка не досягла віку , з якого дозволяється працевлаштування, шляхом використання праці дитини з метою отримання прибутку

Під експлуатацією слід розуміти використання примусової праці дитини або добровільної праці, але безоплатно чи з оплатою, яка геть не відповідає кількості або якості виконуваної нею роботи. Також у контексті ст. 150 КК України під експлуатацією слід розуміти використання праці дитини, яке суперечить приписам КЗпП, а саме; а) використання приватною особою праці особи, якій не виповнилось 16 років; б) використання приватною особою праці особи, якій виповнилось 15 років, без згоди батьків.

У даному разі у судовому засіданні повністю доведена об`єктивна сторона злочину з урахуванням того , що обвинувачений знав про неповноліття ОСОБА_4 , а саме: потерпілий ще вчиться в школі у 11-му класі та перебуває на канікулах, що підтвердив свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні. При цьому у обвинуваченого не було письмової згоди батьків на виконання будь-яких робіт за участю п`ятнадцятилітнього працівника, що виключило б усі можливі суперечки по вказаному питанню.

При цьому суд може не обсуджувати оплату виконаних робіт , яка проведена за участю такого спеціального потерпілого .

Але і даному разі суд вважає , що оплата виконаних ОСОБА_4 робіт не відповідала кількості і якості виконаної роботи , бо за небезпечну роботу на висоті у вигляді демонтажу усього даху будівлі з шиферною покрівлею та частини стелі потерпілий одержав аванс аж 30 грн. на сигарети, хоча потерпілий працював фактично весь день, у тому числі і за відсутністю обвинуваченого, який безпідставно уникнув праці , полишивши важку роботу на неповнолітнього, пояснивши свою відсутність на роботі в одному випадку поганим самопочуттям після вчорашньої випивки чи необхідністю випити каву, чи необхідністю присутності на інших об`єктах . В такому разі обвинувачений , використовуючи добровільну працю неповнолітнього, і зовсім не домовився із господарем ОСОБА_19 про оплату цих небезпечних та важких робіт на висоті , що і є експлуатацією дитини , бо без демонтажу даху та стелі неможливо було розібрати будівлю на цеглини. Таким чином, обвинувачений полишив виробничі витрати на рахунок потерпілого, залишивши його без оплати, а собі ж залишив тільки суми прибутку від кількості вибитих цеглин.

Суд також бачить у діях обвинуваченого експлуатацію дитини, тому що обвинувачений не оформив вказані трудові відносини ні трудовим договором, ні договором про найм, на іншими цивільно-правовими угодами, де повинні бути вказані права та обов`язки працівника, період роботи , розмір оплати, та інші суттєві умови праці , на що неповнолітній погодився, так як був у залежності від обвинуваченого і потребував матеріальних коштів. Причому, обвинувачений не міг не розуміти даних обставин , тому свою поведінку не оформлювати трудових відносин , не реєструвати найманої робочої сили у органах податкової служби , уникати звіту при розрахунку із робітником - обрав умисно

Обвинувачений запевняє суд, що він не роботодавець , тому не експлуатував працю дитини .

Але обвинувачений розумів , що він старший на вищевказаному будівництві та відповідає за результати роботи перед ОСОБА_19 , отримує платню від господаря, з яким укладав усну угоду на виконання робіт про демонтаж, що ОСОБА_4 знаходиться під його керівництвом , у його бригаді , що ОСОБА_4 член бригади обвинуваченого ( обвинувачений підтвердив це в судовому засіданні ), що ОСОБА_8 найняв ОСОБА_4 для виконання важкої і небезпечної роботи , що потребує спеціальних знань , знаряддя та досвіду, у тому числі досвіду старшого керівника робіт. Але при цьому обвинувачений не забезпечив ОСОБА_4 засобами техніки безпеки і знаряддям для роботи , більше не керував правильним виконанням робіт з демонтажу будівлі , покинув працівника-школяра самотужки виконувати важку і небезпечну роботу , коли на потерпілого при заходженні в середину будівлі звалилися цегляна стіна будівлі та дерев`яні балки стелі, яка вже не кріпилася до стіни будівлі .

Далі обвинувачений пояснює , що не має ніякого відношення до спричинення істотної шкоди для здоров`ю дитини , бо потерпілий пояснював свідкам , що знає правила демонтажу будови, повинен був сам слідкувати за своєю безпекою .

Але суд вважає обвинуваченого винним у спричиненні істотної шкоди здоров`ю потерпілого, що у - першу чергу - доведено матеріалами судово-медичної експертизи . Причому , експерт додатково у судовому засіданні пояснив, що вказані тілесні ушкодження потерпілий не міг спричинити собі власноруч . Наявні у потерпілого тілесні ушкодження спричинені в результаті дії тупих твердих предметів, могли бути спричинені при обставинах, які вказані в історії хвороби: а саме при падіння на потерпілого стелі будівлі, яку він демонтував самотужки , а також завалу цегляною стіною .

У даному разі обвинувачений з необережності спричинив потерпілому тяжке тілесне ушкодження саме під час експлуатації його праці, так як п`ятнадцятилітній потерпілий був залишений обвинуваченим на будівництві , яке у будь-якому разі є небезпечним, а тим більше демонтаж старої будови . Це розумів і обвинувачений, який сказав ОСОБА_4 не заходити у середину будови, стеля якої погано кріпилася до стін та могла впасти . У той же час , розбираючи стіни , що робив потерпілий за вказівкою обвинуваченого - необхідно було закріпити стелю від хаотичного обвалу , чого не зробив обвинувачений, який був старшим на будівництві, бригадиром , керівником вказаних робіт, який відповідав за виконання робіт перед господарем. Замість цього - обвинувачений залишив будівництво та займався своїми справами . Тобто обвинувачений передбачав настання суспільно небезпечних наслідків своєї бездіяльності, коли залишив будівництво і неповнолітнього потерпілого напризволяще, але обвинувачений легковажно розраховував на відвернення небезпечних наслідків своєї поведінки , не впевнився в безпечності робіт для неповнолітнього потерпілого, хоча знав, що потерпілий ніколи не працював на демонтажу будівлі, сам обвинувачений не навчав потерпілого виконанню таких робіт . Тобто по відношенню до спричинення потерпілому істотної шкоди здоров*ю суд вбачає злочинну самовпевненість в діях обвинуваченого .

Сторона захисту пояснює, що прокурор у судовому засіданні не довів причинний зв`язок між обвалом стелі і стіни старої будови та діями обвинуваченого . Але у даному разі прокурор довів однозначно , що залишаючись на будівництві, обвинувачений приклав би всі сили та знання і досвід, щоб при аварії, яка сталася - потерпілий не зайшов до середини аварійної будівлі, а аварії можна було уникнути при правильному порядку демонтажу будівлі і закріпленні аварійних кусків будови перед їх запланованим обрушенням .

Крім того , суд вбачає в діях обвинуваченого таку експлуатацію дитини, яка поєднана з використанням дитячої праці в шкідливому виробництві згідно п.21 «Переліку важких робіт і робіт із шкідливими і небезпечними умовами праці, на яких забороняється застосування праці неповнолітніх» від 31.03.1994 року № 46 , де вказано що дозволено допускати до роботи юнаків тільки з 17 років на роботах по розбиранню будинків , яку у даному разі роботу і виконував п`ятнадцятилітній потерпілий .

Таким чином, суд суд приходить до висновку, що до показань обвинуваченого по справі необхідно відноситися критично та розцінює їх як обрану ним форму свого захисту і бажання зменшити відповідальність за скоєний злочин.

Суд вважає обвинуваченого винним у скоєнні злочину за ч.2 ст. 150 КК України .

Обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 судом не встановлено.

Вивченням даних про особу ОСОБА_8 встановлено, що він раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно.

При призначенні покарання ОСОБА_8 суд відповідно до вимог ст.65 КК України, бере до уваги характер та ступінь суспільної небезпеки скоєного злочину, його наслідки, а також дані про особу обвинуваченого.

За таких обставин справи, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.150 КК України у виді позбавлення волі у межах санкції частини вказаної статті.

Представником неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5 було заявлено цивільний позов в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 до обвинуваченого ОСОБА_8 у зв`язку із важкою травмою неповнолітнього потерпілого , його довгим лікуванням - на суму 30000 грн, що є матеріальною шкодою при придбання необхідних медичних препаратів, інструментів, засобів лікування та процедур реабілітації для відновлення функцій спинного мозку , нижніх кінцівок та ін.

Згідно ч.2 ст.127 КПК України, шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч.1 ст.1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Тому щодо стягнення майнової шкоди у розмірі 30000грн., суд дійшов до висновку про задоволення позову в цій частині, оскільки наданими потерпілим письмовими доказами підтверджено розмір позовних вимог і причинний зв`язок між незаконними діями обвинуваченого і спричиненою потерпілому майновою шкодою. Інші обставини по справі не встановлені .

Щодо позовних вимог потерпілого про стягнення моральної шкоди 100000 грн. З позову вбачається, що в результаті злочину неповнолітньому потерпілому ОСОБА_4 заподіяно моральну шкоду у виді перенесення душевних страждань і психологічних переживань з приводу спричинення йому травми , а саме компресійно-вибухового перелому 2-го поперекового хребця, забою спинного мозку, крововиливу у спинний мозок, нижнього глибокого парапарезу , порушення функцій тазових органів

Згідно ч.1 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно п.п.1,2 ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно ч.3 ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З урахуванням викладеного, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості та враховуючи характер правопорушення, ушкодження здоров`я, глибину душевних страждань, суд прийшов до висновку, що заявлений потерпілим позов до обвинуваченого про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню, так як даний розмір моральної шкоди знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду: потерпілий у зв`язку із травмами спинного мозку і парезу нижніх кінцівок був близько чотирьох місяців прикутий до ліжка , пересувався на милицях до одного року і фактично навчився ходити наново , більше не може у повному обсязі рухатися, став інвалідом , тобто втратив загальну працездатність, переніс важкий і довгий період больового синдрому, причому болі у спинному мозку почуває і зараз , переніс декілька операцій на спинному мозку , однак, потребує оперативного втручання і в майбутньому для відновлення і підтримання функцій спинного мозку. Тому суд вважає необхідним стягнути з обвинуваченого на користь потерпілого 100000грн. моральної шкоди .

Суд також задовольняє частково позов щодо стягнення з обвинуваченого оплати правової допомоги потерпілому з боку адвоката у розмірі 3000 грн. згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 35 від 29.01.2014 року на підстав ст. 58 ,ч.5 ст. 128 КПК України ,ст.84 ЦПК України .

В іншій частині позову необхідно відмовити .

Керуючись ст.ст. 368-371, 373-376, 392, 395 КПК України, суд

ухвалив
ОСОБА_8 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.150 КК України, та призначити йому покарання у вигляді чотирьох років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту фактичного затримання.

Запобіжний захід ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили не обирати, а затим спрямувати його в Харківську установу виконання покарань № 27.
Цивільний позов законного представника потерпілого ОСОБА_5 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 до обвинуваченого ОСОБА_8 задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 моральну шкоду у розмірі 100000 гривень, матеріальну шкоду 30000 грн.,3000 грн. за правову допомогу.

В іншій частині позову відмовити.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Харківської області через Дергачівський районний суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим у той же строк з моменту вручення йому копії вироку

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченим та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1