Справа № 300/690/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
В И Р О К
І м е н е м У к р а ї н и

10.08.2017 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області в складі :
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретаря судових засідань ОСОБА_4 ,
та учасників судового розгляду : прокурора ОСОБА_5 ,
потерпілої ОСОБА_6 та її представника адвокат ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 та його представника захисника адвоката ОСОБА_9 ,
В С Т А Н О В И В :
вироком Воловецького районного суду Закарпатської області від 16 січня 2017 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, українець, із середньою освітою, не судимий,

визнаний винним і йому призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк п`ять років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки.

На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень моральної шкоди.

Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави процесуальні витрати в сумі 368 грн. 94 коп. за проведення судових експертиз.

Речові докази: легковий автомобіль марки «ВАЗ 2105» червоного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , повернуто ОСОБА_8 ; диск CD-R для лазерних систем зчитування об`ємом 700 Мб марки «Verbatim» із відеозаписом, залишено в матеріалах кримінального провадження.

Згідно вироку, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

24 липня 2014 року приблизно о 01-ї годині 30 хвилин ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ 2105», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по автодорозі сполученням Н. Ворота Колочава Буштино, рухаючись головною дорогою в напрямку с. Буштино Тячівського району, біля будинку № 92 в с. Синевир Міжгірського району Закарпатської області, грубо порушуючи вимоги передбачені п. п. 1.2, 2.3 «б», 11.3, 12.1, 12.2, 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху України (далі - Правил), рухаючись у межах населеного пункту зі швидкістю не менше 65-72 км/год., не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним у темну пору доби, не обрав безпечну швидкість руху, щоб мати змогу зупинити транспортний засіб, не дотримався обов`язку бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, на правосторонньому заокругленні дороги допустив виїзд за межі дорожнього полотна проїжджої частини дороги, з`їхав у яр із лівої сторони по руху, внаслідок чого керований ним транспортний засіб зіткнувся із залізобетонною водостічної трубою. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля марки «ВАЗ 2105» ОСОБА_11 , який сидів на передньому пасажирському сидінні автомобіля, отримав згідно з висновками судово-медичних експертиз № 36 від 28.08.2014 та № 107 від 28.08.2014 тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя в момент заподіяння у виді тупої травми голови, яка супроводжувалася забоєм головного мозку, субарахноїдальним крововиливом, субдуральною та внутрішньо шлунковою гематомами, переломами основи та склепіння черепа, що ускладнилася набряком та вклиненням речовини головного мозку, які виникли від виступаючих частин салону автомобіля і знаходяться в причинному зв`язку з настанням смерті потерпілого ОСОБА_11 ..

В а п е л я ц і й н и х с к а р г а х:

- прокурор Міжгірського відділу Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_10 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 вказує на те, що вирок у частині призначеного покарання є незаконним. Вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд безпідставно застосував щодо нього положення ст. 75 КК України, не врахувавши характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину; те, що кримінальне правопорушення відноситься до категорії тяжких; внаслідок скоєних ОСОБА_8 дій настала смерть людини; ставлення обвинуваченого до вчиненого кримінального правопорушення, а також поведінку після його скоєння і, зокрема, те, що обвинувачений не визнає вини, не кається у вчиненому. Вказує і на те, що висновок суду про те, що незастосування при призначенні покарання ст. 75 КК України вважатиметься посиленням покарання, яке було призначене за попереднім вироком, зроблений на підставі неправильного тлумачення закону, яке суперечить його змісту, зокрема, ч. 2 ст. 416 КПК України. Просить вирок у частині призначеного ОСОБА_8 покарання скасувати; ухвалити новий, яким обвинуваченому ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк три роки; у ході апеляційного розгляду дослідити дані, що характеризують особу обвинуваченого, а також висновок додаткової автотехнічної експертизи від 10.02.2016 та супровідні документи ;

- представник потерпілої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_8 вказує на те, що вирок у частині призначеного останньому покарання та вирішення цивільного позову є незаконним. Вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд безпідставно застосував щодо останнього положення ст. 75 КК України, при цьому, не поклавши на нього передбачені ст. 76 КК України обов`язки. Посилається на те, що суд не врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину; ставлення обвинуваченого до скоєного , а також поведінку після його вчинення, зокрема, те, що обвинувачений вину не визнає, не кається у вчиненому, не попросив вибачення у потерпілих та не вжив заходів щодо примирення. Вважає, що висновок суду про те, що незастосування при призначенні покарання вимог ст. 75 КК України вважатиметься посиленням покарання, яке було призначено за попереднім вироком, який скасовано, зроблений на підставі неправильного тлумачення судом закону, яке суперечить його змісту, зокрема, частині другій ст. 416 КПК України. Крім того, вказує на те, що, ухваливши стягнути з обвинуваченого на користь держави процесуальні витрати в сумі 368,94 грн., суд не врахував, що документально підтвердженими матеріалами кримінального провадження є витрати в сумі 829,74 грн. за проведення судових експертиз. Також вважає, що, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд не врахував ступінь моральних страждань заподіяних злочином, у тому числі те, що потерпілі внаслідок скоєного злочину втратили сина ; потерпіла через пережите горе тривалий час лікувалась, стала інвалідом; обвинувачений до сьогоднішнього часу не вибачився перед потерпілими; лише під час розгляду справи майже через два роки сплатив потерпілим 10 (десять) тисяч гривень завданої шкоди. Просить вирок скасувати; ухвалити новий, яким обвинуваченому ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки; стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 390000 (триста дев`яносто тисяч) гривень моральної шкоди ;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , вказують на те, що вирок є незаконним. Посилається на те, що після повернення прокурору обвинувального акту обвинуваченому ОСОБА_8 було вручено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри, у якому розширено обсяг обвинувачення щодо переліку порушення пунктів Правил, які раніше ОСОБА_8 не висувались, що свідчить про грубе порушення кримінального процесуального закону та права особи на захист. Крім того, посилаються на те, що суд необґрунтовано відхилив показання свідка ОСОБА_12 , який є єдиним свідком і безпосереднім учасником ДТП, оскільки перебував у автомобілі в якості пасажира, при цьому, надавши перевагу показанням свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які не були очевидцями ДТП, і взагалі знаходилися від місця ДТП на відстані близько 3,5 км. Висновок суду при наданні переваг показанням указаних свідків вважають припущенням, на якому не може ґрунтуватись обвинувачення. Посилання суду на висновок експерта № 22/197 від 29.08.2014 та висновок додаткової автотехнічної експертизи № 10/11 від 10.02.2016, як на докази винуватості ОСОБА_8 вважають помилковим, оскільки вказані висновки жодним чином не доводять винуватість останнього в пред`явленому йому обвинуваченні, а окремі дослідження експертами зроблені на підставі даних, що не відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, вказують на те, що зі змісту вироку вбачається, що жодного зустрічного транспортного засобу, дії якого призвели до виникнення ДТП не було, однак обвинуваченому у вину ставиться порушення Правил саме в ситуації виникнення небезпеки для руху при наближенні зустрічного транспорту чи наявності перешкоди по смузі руху (п. п. 1.2, 2.3 «б», 11.3, 12.3 Правил). Викладене у вироку формулювання обвинувачення про порушення ОСОБА_8 вимог передбачених п. 2.3 »б», 12.3 Правил вважають таким, що носить виключно загальний характер і є припущенням. Просять вирок скасувати, кримінальне провадження закрити за відсутністю в діях ОСОБА_8 складу передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційних скарг, пояснення учасників судового розгляду : обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , які підтримали подану ними апеляційну скаргу й заперечували щодо задоволення апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ; прокурора, потерпілу ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подані стороною обвинувачення та представником потерпілої апеляційні скарги й заперечували щодо задоволення поданої обвинуваченим ОСОБА_15 та його захисником адвокатом ОСОБА_16 , апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши зібрані по справі докази та відомості про особу обвинуваченого, клопотання про дослідження яких заявлялось апелянтами, колегія суддів вважає, що вирок суду в частині звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування додаткового покарання підлягає до скасування з таких підстав.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, ґрунтується на сукупності безпосередньо досліджених у суді першої інстанції, наведених у вироку, а також частково досліджених апеляційним судом доказів.

Так, з показань обвинуваченого ОСОБА_8 вбачається, що вину в скоєнні передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України злочину він не визнавав. Стверджував, що 24.07.2014 приблизно о 01.30 годині на належному йому автомобілі марки «ВАЗ 2105», разом із пасажирами - потерпілим ОСОБА_11 та свідком ОСОБА_12 , повертався із с. Синевир до с. Колочава Міжгірського району, де був на вечірці "Вінки", яка за місцевим звичаєм проводиться перед весіллям. Рухаючись по дорозі у с. Синевир йому назустріч виїхав мотоцикл, який засліпив його світлом фар. Переключивши світло фар на ближнє звернув убік, проїхав 10-15 метрів по своїй смузі руху. Побачив, що мотоцикліст продовжує рух йому назустріч. З метою уникнення зіткнення, на відстані п`ять метрів між транспортними засобами, різко викрутив кермо автомобіля вліво, однак не справився з керуванням й керований ним автомобіль занесло в кювет, де автомобіль ударився в залізобетонну водостічну трубу, а мотоцикліст проїхав. Під час удару у водостічну трубу відкрилася передня права дверка й із салону автомобіля випав потерпілий ОСОБА_11 .. Вийшовши після зупинки з автомобіля намагався надати першу медичну допомогу потерпілому. Вважав, що його вини в дорожньо-транспортній пригоді немає, що діяв в умовах аварійної ситуації, яка виникла не з його вини, що смерть потерпілого є наслідком нещасного випадку. Під час розгляду справи апеляційним судом обвинувачений ОСОБА_8 підтримав показання, які давав у суді першої інстанції, доводи апеляційної скарги і просив провадження в справі закрити за відсутністю в його діях складу злочину. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 не визнавав. Крім того, стверджував, що частину моральної шкоди спричиненої джерелом підвищеної небезпеки в розмірі 10000 (десять тисяч) гривень потерпілій відшкодував добровільно.

Колегія суддів вважає, що показання обвинуваченого ОСОБА_8 про його невинуватість у скоєнні злочину спростовуються сукупністю безпосередньо досліджених у суді першої інстанції доказів, у тому числі доказами, які були досліджені апеляційним судом, клопотання про дослідження яких заявлялось апелянтами.

Так, показаннями потерпілої ОСОБА_6 підтверджено, що внаслідок дорожньо-транспортної події, яка мала місце 24 липня 2014 приблизно о 01 й годині 30 хвилин, загинув її син, ОСОБА_11 .. У результаті його смерті вона зазнала моральної шкоди, значно погіршився стан її здоров`я.

Під час розгляду справи апеляційним судом потерпіла ОСОБА_6 просила вирок скасувати; ухвалити новий, яким обвинуваченому ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки, і стягнути з обвинуваченого на її користь 390000 (триста дев`яносто тисяч) гривень моральної шкоди. Посилалась на доводи викладені в апеляційній скарзі її представником.

Показаннями свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 підтверджено, що у вказані в мотивувальній частині вироку суду першої інстанції час та місці свідки з інтервалом 5-10 хвилин їхали за автомобілем, яким керував обвинувачений ОСОБА_8 .. Під час руху мотоцикла чи іншого транспортного засобу, який би рухався в зустрічному їм напрямку, не бачили.

З показань свідка ОСОБА_17 вбачається, що з місця вечірки свідок виїхав на 5-10 хвилин пізніше від інших, тому не бачив за яких обставин настала дорожньо-транспортна подія. Під`їхавши до місця події допомагав транспортувати потерпілого ОСОБА_11 до лікарні. Під час транспортування на півдорозі до смт. Міжгір`я потерпілого ОСОБА_11 перенесли до машини швидкої медичної допомоги, яка їхала їм назустріч, і яка повезла потерпілого до Міжгірської районної лікарні. Під час руху мотоцикла по дорозі не зустрічав.

З показань свідка ОСОБА_12 вбачається, що у вказані в мотивувальній частині вироку час та місці свідок у якості пасажира їхав в автомобілі марки «ВАЗ 2105» разом з обвинуваченим та потерпілим ОСОБА_11 .. В автомобілі знаходився на задньому пасажирському сидінні. Проїжджаючи с. Синевир бачив світло фар зустрічного транспорту, схожого на мотоцикл. Оскільки розмовляв по мобільному телефону, тому не звернув на це увагу. Внаслідок дорожньо-транспортної події в салоні автомобіля вдарився головою й знепритомнів.

З показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 вбачається, що на місці дорожньо-транспортної пригоди бачили, як обвинувачений ОСОБА_8 намагався надати потерпілому ОСОБА_11 першу медичну допомогу.

Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та транспортного засобу від 24.07.2014, схемою та фототаблицею зафіксовано вигляд автомобіля марки «ВАЗ 2105», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 , на місці події після дорожньо-транспортної пригоди, його розташування, а також інші об`єктивні дані про обставини дорожньо транспортної пригоди.

Учасниками судового розгляду дані протоколу огляду місця дорожньо- транспортної пригоди не оспорювались, тому апеляційним судом, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, викладені в протоколі відомості визнаються достовірними, об`єктивними.

З висновку судово-медичної експертизи № 36 від 28.08.2014 вбачається, що смерть потерпілого ОСОБА_11 настала від тупої травми голови, яка супроводжувалася забоєм головного мозку, субарахноїдальним крововиливом, субдуральною та внутрішньошлуночковою гематомами, переломом основи та склепіння черепа, що ускладнилося набряком та вклиненням речовини головного мозку, що і стало безпосередньою причиною його смерті. Вказані тілесні ушкодження виникли внаслідок дії тупих твердих предметів по ударному механізму дії, якими могли бути виступаючі частини салону автомобіля. Дані тілесні ушкодження виникли прижиттєво, кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження, що мають прямий причинний зв`язок із настанням смерті (т. 1, а. с. 99-104).

Відповідно до висновку експерта №22/197 від 29.08.2014, у даній дорожній обстановці водій автомобіля марки «ВАЗ-2105» ОСОБА_8 повинен був діяти у відповідності до п. п. 12.1 та 12.3 Правил (т. 1, а. с. 110 -112).

Відповідно до висновку експерта № 10/11 від 10 лютого 2016 року, якщо водій автомобіля марки «ВАЗ 2105» до наїзду на залізобетонну опору застосував екстрене гальмування, і автомобіль у загальмованому стані подолав 18 м. по ґрунтовому покриттю, і 17,5 м. по асфальтному покриттю, то швидкість автомобіля на момент застосування водієм екстреного гальмування в умовах даної пригоди становила не менше 65-72 км/год. З моменту реагування водія на небезпеку до початку зміни напрямку автомобіль проїде відстань 16,6-20 м., навіть, не враховуючи швидкість зустрічного мотоцикла, що вказує на те, що показання водія стосовно відстані між його автомобілем і зустрічним транспортним засобом (мотоциклом) п`ять метрів, у момент прийняття ним рішення про відворот вліво, є технічно неспроможними (т. 2, а. с. 222 -224).

При оцінці доказів та доводів апеляційної скарги, яку подали обвинувачений ОСОБА_8 та адвокат ОСОБА_9 ураховується, що в справі відсутні які небудь дані про те, що у свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_17 були підстави для обмови ОСОБА_8 , і на такі дані не вказували, як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , а також під час апеляційного розгляду справи, і не вказується в апеляційній скарзі. У справі також не має даних про зацікавленість вищевказаних осіб у результатах розгляду справи. Показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , колегія суддів вважає логічними, послідовними, такими, що не містять суперечностей і такими, що відповідають фактичним обставинам справи. Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв їх до уваги, надавши їм перевагу та визнавши їх достовірними, і також приймає їх до уваги.

Колегія суддів також вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано відхилені показання свідка ОСОБА_12 , які містять припущення як щодо транспортного засобу, так і щодо світла фар. Даючи показання свідок ОСОБА_12 не вказував на будь-які дані про обставини дорожньо-транспортної пригоди. При відхиленні показань свідка в цій частині обґрунтовано враховуються його показання про те, що під час руху автомобіля він розмовляв по мобільному телефону. Колегія суддів, дослідивши матеріали кримінального провадження, а саме, першопочаткові свідчення свідка ОСОБА_12 про те, що свідок не бачив світло фар мотоцикла або будь-якого іншого транспортного засобу,вважає, що ці свідчення узгоджуються із сукупністю зібраних в справі доказів.

Крім того, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з урахуванням наведених вище доказів обґрунтовано відхилені показання обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він діяв в умовах аварійної ситуації, що смерть потерпілого є наслідком несчасного випадку, і також відхиляє показання обвинуваченого ОСОБА_8 та пояснення сторони захисту про відсутність у діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що вищенаведені докази в їх сукупності, які є достовірними, допустимими, зібраними відповідно до вимог Кримінального процесуального кодексу України, у тому числі із врахуванням вимог ст. ст. 85-89 КПК України, підтверджують винуватість ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Дії обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України кваліфіковані правильно.

Тому доводи апеляційної скарги, яку подали обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , про незаконність вироку, про закриття кримінального провадження за відсутністю в діях обвинуваченого ОСОБА_8 складу передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України злочину, відхиляються.

При оцінці доводів апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та адвоката ОСОБА_9 про необґрунтоване посилання у вироку на висновки експерта № 22/197 від 28.08.2014 та № 10/11 від 10.02.2016, колегія суддів зазначає, що апелянти не вказують на те, порушення вимог яких саме нормативно-правових актів були допущені при проведенні експертних досліджень, у чому саме полягає неповнота та поверховість при їх проведенні. Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , у цій частині, колегія суддів вважає такими, що спрямовані на ухилення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за скоєне. При цьому, колегія суддів зазначає, що вихідні дані, на які міститься посилання в експертних дослідженнях узяті саме з показань обвинуваченого ОСОБА_8 ..

При оцінці доводів апеляційної скарги про те, що після повернення обвинувального акту на досудове розслідування обвинуваченому ОСОБА_8 було вручено повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри в якому розширено обсяг обвинувачення в частині переліку пунктів Правил, які порушив обвинувачений ОСОБА_15 і які раніше йому не висувались, колегія суддів зазначає, що в повідомленні ОСОБА_8 про підозру в скоєнні злочину передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України від 16.10.2014, 21.10.2014 та обвинувальному акті, складеному 23.10.2014 вказувалось на ті ж саме дії, які допустив ОСОБА_8 під час дорожньо - транспортної пригоди, однак не вказувалось на те, що ці дії підпадають під ознаки передбачених пунктами п. п. 1.2, 11.3, 12.3 та 12.4 Правил порушень. З урахуванням наведеного, колегія суддів доводи апеляційної скарги в цій частині вважає такими, що не свідчать про порушення права особи на захист, про збільшення обсягу пред`явленого йому обвинувачення.

Одночасно, колегія суддів вважає, що суд необґрунтовано визнав ОСОБА_8 винуватим у порушенні вимог передбачених п. 12.3 Правил, відповідно до якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, оскільки дослідивши у судовому засіданні докази встановив, що будь-якого транспортного засобу на автодорозі сполученням Н. Ворота Колочава Буштино, у с. Синевир Міжгірського району, безпосередньо під час дорожньо-транспортної пригоди не було.

Тому колегія суддів виключає з мотивувальної частини вироку посилання на порушення ОСОБА_8 вимог передбачених п. 12.3 Правил.

Доводи апеляційної скарги прокурора та представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , про те, що судом першої інстанції не дотримані вимоги КК та КПК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає такими, що підлягають до часткового задоволення з таких підстав.

Так, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів (ч. 2 статті 65 КК України).

Колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання суд першої інстанції обґрунтовано врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, у результаті якого загинула людина, те, що обвинувачений своїми діями вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжке, що вчинений обвинуваченим злочин є необережним ; обґрунтовано визнав, обставиною, що пом`якшує покарання добровільне відшкодування потерпілій частини заподіяної злочином моральної шкоди в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень ; відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також дані про особу обвинуваченого , його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем проживання, його минуле, зокрема, те, що ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, після вчинення дорожньо-транспортної події вживав заходи для доставляння потерпілого до лікарні, після вчинення злочину створив сім`ю, має на утриманні вагітну дружину, що підтверджено довідкою з Міжгірської ЦРЛ.

При оцінці доводів апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , враховується те, що апелянтами не оспорюється як вид призначеного покарання - позбавлення волі, так і його строк - п`ять років, тому, відповідно до ст. 404 КПК України, висновок суду першої інстанції в цій частині колегія суддів вважає належним чином вмотивованим, таким, що ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до статті 416 КПК України після скасування апеляційним судом вироку або ухвали про закриття кримінального провадження чи про застосування, відмову в застосуванні примусових заходів медичного або виховного характеру суд першої інстанції здійснює судове провадження згідно з вимогами розділу IV цього Кодексу в іншому складі суду. При новому розгляді в суді першої інстанції допускається застосування закону про більше тяжке кримінальне правопорушення та посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника в зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

При оцінці доводів апеляційної скарги про необґрунтовано звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України колегія суддів враховує наступне.

Вироком Міжгірського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року обвинуваченого ОСОБА_8 засуджено за вчинення цього ж злочину за ч. 2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років із позбавленням права керування транспортними засобами на два роки. На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на два роки.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 11 березня 2015 року було частково задоволено апеляційні скарги прокурора, та представника потерпілої, указаний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_8 скасовано лише з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме, на підставі ст. 412 КПК України, а справу призначено до нового розгляду в суді першої інстанції.

При цьому в апеляційних скаргах представника потерпілої та прокурора ставилось питання про скасування вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки апелянти вважали, що за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, до обвинуваченого слід застосувати покарання у виді позбавлення волі строком на три роки з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки.

Між тим, з мотивувальної та резолютивної частин ухвали апеляційного суду від 11 березня 2015 року не убачається, що апеляційним судом в ухвалі вказувалось на невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого ОСОБА_8 , а також на необхідність посилення покарання у межах санкцій ч. 2 ст. 286 КК України.

При новому судовому розгляді кримінального провадження вироком Воловецького районного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні цього ж злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21 червня 2016 року частково задоволено апеляційну скаргу обвинуваченого, захисника та прокурора, указаний вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_8 скасовано з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, призначено новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.

В апеляційних скаргах обвинуваченого та захисника ставилось питання про скасування вироку і постановлення нового, яким апелянти обвинувачений та адвокат, просили обвинуваченого виправдати, в апеляції прокурора ставилось питання про скасування вироку в частині призначеного покарання та ухвалення нового, яким обвинуваченому ОСОБА_8 призначити покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років із позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Зі змісту ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 21 червня 2016 року не убачається, що апеляційним судом в ухвалі вказувалось на невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_8 , а також на необхідність посилення покарання у межах санкцій ч. 2 ст. 286 КК України.

Тому, колегія суддів, оцінюючи доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої адвоката ОСОБА_7 , з врахуванням вимог ч. 2 ст. 416 КПК України, вважає, що судом першої інстанції обґрунтовано застосовано щодо обвинуваченого ОСОБА_8 вимоги ст. 75 КК України й не посилено йому покарання, яке було йому вперше призначено за вироком Міжгірського районного суду Закарпатської області від 02 грудня 2014 року в даній справі.

Із цих же підстав апеляційний суд позбавлений можливості не застосовувати щодо обвинуваченого ОСОБА_8 вимоги ст. 75 КК України, оскільки застосувавши вимоги вказаної норми права погіршить його становище.

Одночасно, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, звільнивши оскаржуваним вироком обвинуваченого ОСОБА_8 на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки, звільнив його від відбування покарання як у виді позбавлення волі, так і додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

З урахуванням наведеного вище, прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у справі, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 необґрунтовано звільнений від відбування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами

Колегія суддів вважає, що при вирішенні цивільного позову в справі судом першої інстанції дотримані вимоги ст. ст. 1167, 1168 ЦК України, у тому числі враховані фактичні обставини справи, те, що в результаті ДТП загинув син потерпілої ОСОБА_6 - ОСОБА_11 , що потерпіла зазнала значних моральних страждань, для відновлення її психологічного та фізичного здоров`я потрібен значний час та зусилля, що згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ № 0733798 від 12.12.2016 року потерпіла ОСОБА_6 є інвалідом третьої групи і їй рекомендовано обмеження психоемоційних навантажень до 2019 року, виходячи з вимог розумності і справедливості, дійшов до обґрунтованого висновку, що справедливим обґрунтованим і достатнім буде розмір відшкодування завданої потерпілій моральної шкоди в сумі 250 000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень.

Тому доводи апеляційної скарги, яку подав представник потерпілої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 щодо незаконності вироку у частині вирішення цивільного позову, колегія суддів також відхиляє.

Дотримані судом першої інстанції і вимоги КПК України при вирішенні питання про стягнення процесуальних витрат.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які б давали підстави для скасування вироку з направленням справи на новий судовий розгляд або повернення обвинувального акту прокурору, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до вимог п. 4 ч. ч. 1, 2 ст. 409 КПК України неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є підставами для скасування вироку в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання.
Згідно зі ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції, і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.
Керуючись ст. ст. 370-374, 404, 407, 418, 420 КПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :
апеляційні скарги, які подали прокурор у кримінальному провадженні прокурор Міжгірського відділу Хустської місцевої прокуратури ОСОБА_10 та представник потерпілої ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 , задовольнити частково, а апеляційну скаргу, яку подали обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Вирок Воловецького районного суду Закарпатської області від 16 січня 2017 року щодо обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

За ч. 2 ст. 286 КК України призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із позбавленням права керування транспортними засобами на строк два роки.

На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_8 звільнити від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком два роки.

У решті вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без зміни.

На вирок може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у трьохмісячний строк із дня його проголошення.

Судді: