Справа № 148/1401/16-к
Провадження №11-кп/772/536/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 березня 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
Суддя-доповідач: ОСОБА_2 ,

Судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції ОСОБА_5 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 27.12.2016 року по кримінальному провадженню № 0000 від 02.05.2016 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, з середньою освітою, не одруженого, працюючого ТОВ «Тульчинм`ясо», раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 286 ч.2 КК України і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

На підставі до ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строком на три роки.

Відповідно до вимог ст. 76 п.1, п.2 КК України на ОСОБА_6 покладено обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.

Вирішено питання з судовими витратами та речовими доказами.

за участю: секретаря: ОСОБА_7 ,

прокурора: ОСОБА_8 ,

обвинуваченого: ОСОБА_6 ,

захисника: ОСОБА_9

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_6 , 2.05.2016, біля 15:00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем « БМВ 3181», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Леонтовича у м. Тульчин, Вінницької області у напрямку від вул. Визволення до вул. Перемоги, не обрав безпечну швидкість руху, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, не вжив своєчасно заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, в момент об`єктивної появи в його полі зору велосипедиста ОСОБА_10 , який рухався у попутному напрямку, внаслідок чого допустив наїзд на останнього.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_10 загинув на місці події.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 48 від 02.06.2016 у ОСОБА_10 було виявлено: розрив міжхребцевих з`єднань на рівні 3,4-го тіл хребців у грудному відділі із розривом речовини спинного мозку, перелом тіла грудини на рівні 3,4 - го міжреберній лінії, розрив селезінки, множинні переломи ребер справа та зліва по різним анатомічним лініям, відкритий перелом обох кісток лівої гомілки на рівні нижньої третини, закритий перелом обох кісток правого передпліччя на рівні середньої третини, закритий перелом обох кісток лівого передпліччя на рівні нижньої третини, закритий перелом обох кісток правої гомілки на рівні нижньої третини, забійна рана в потиличній ділянці голови, множинні садна в області обличчя.

Смерть ОСОБА_10 настала внаслідок розриву міжхребцевих з`єднань на рівні 3,4 - го тіл хребців у грудному відділі із розривом речовини спинного мозку, перелому тіла грудини на рівні 3,4 - го міжреберній лінії, розриву селезінки, множинних переломів ребер справа та зліва по різним анатомічним лініям, відкритого перелому обох кісток лівої гомілки нарівні нижньої третини.

Відповідно до висновку експертизи технічного стану транспортного засобу № 347а від 23.05.2016, « на момент експертного огляду робоча гальмівна система та рульове керування автомобіля «БМВ 318 1», державний номер НОМЕР_1 , знаходиться в технічно працездатному стані при якому були відсутні які-небудь несправності, що впливають на її вихідні параметри та втрати керованості не могла.

Відповідно до висновку судово-автотехнічної експертизи №379а від 30.05.2016 можливість попередження виникнення дорожньо-транспортної пригоди з боку водія автомобіля «БМВ 3181», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_6 , забезпечувалась відповідністю його дій вимогам п.п. 12.4,13.1 ПДР України.

Водій ОСОБА_6 за вищевикладених обставин порушив вимоги п.п. 2.9 (а), 12.1, 12.4, 13.1 Правил дорожнього руху України, та вимоги горизонтальної дорожньої розмітки 1.1. де зазначено :

-п.2.9 (а) «Водієві забороняється: - керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних та токсичних речовин»;

-12.1 - «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також; особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним».

-12.4 - «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 60 км/год.»

-13.1 - «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.

Порушення ОСОБА_6 вимог п.п. 2.9 (а), 12.1,12.4, 13.1 Правил дорожнього руху України, знаходяться у причинному зв`язку із виникненням події даної дорожньо-транспортної пригоди.

Не оспорюючи висновків суду першої інстанції, щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину, прокурор подав апеляційну скаргу в якій вказує, що вирок суду стосовно ОСОБА_6 підлягає скасуванню через неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність. Просить вирок скасувати в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , вивчивши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України . За приписом ч.3 ст.349 КПК України, суд не досліджував докази щодо обставин скоєння кримінального правопорушення .

Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України, судове рішення першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин , які ніким не оспорюювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом не доцільним відповідно до положень частини 3 ст. 349 КПК України.

Згідно до вимог ст. 370 КПК України законність, обґрунтованість і вмотивованість судового рішення полягає в тому, що воно повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального та процесуального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину повністю знайшла своє підтвердження в ході судового слідства та підтверджується доказами наявними в матеріалах кримінального провадження.

Дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України судом кваліфіковано вірно, тому порушень кримінально-процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення не встановлено.

З доводами сторони обвинувачення з приводу неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування ст.76 КК України, що погіршує становище обвинуваченого та, в свою чергу, тягне за собою скасування оскаржуваного судового рішення в частині призначеного покарання та ухвалення при цьому нового вироку, колегія суддів не може погодитись та вважає їх такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України, однією з підстав для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Посилання прокурора в апеляційній скарзі на положення ч.2 ст.5 КК України колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у відповідності до ч.ч. 2,3 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
З аналізу положень ст. 76 КК України (в редакції від 14.04.2009 року) та ст.76 КК України ( в редакції від 07.09.2016 року) вбачається, що застосування судом першої інстанції положень ст. 76 КК України в редакції від 07.09.2016 року ніяким чином не погіршує та не пом`якшує становища обвинуваченого, обов`язки покладені на нього судом є ідентичними як за новою редакцією закону так і за попередньою.
Законом України №1492-VIII від 07.09.2016 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених» було внесено зміни в ст.76 КК України та викладено її в новій редакції.
Згідно п.1 розділу ІІ Перехідних положень вказаного закону, він набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім положень щодо застосування пробаційних програм, що набирають чинності з 1 січня 2018 року.
Оскільки закон був опублікований в газеті «Голос України» 07.10.2016 року, він набрав чинності 08.10.2016 року.
Оскаржуваний вирок був ухвалений Тульчинським районним судом Вінницької області 27 грудня 2016 року, тобто після набрання чинності законом України №1492-VIII від 07.09.2016 року.
Згідно ч. 4 ст. 5 КК України, якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Таким чином, на момент ухвалення вироку діяли норми ст.76 КК України в новій редакції, а отже суд першої інстанції вірно застосував ч.1 ст.76 КК України саме в редакції від 07.09.2016 до обвинуваченого.
Крім того, за змістом п.4 ч.1 ст.413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування судового рішення є призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність.Застосування судом положень ст.76 КК України, як в новій, так і в старій редакції не є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки він не скасовує злочинність діяння, не пом`якшує кримінальну відповідальність ніяким чином не поліпшує становище особи.
Крім того, в прохальній частині апеляційної скарги прокурор просить покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені п.п. 3,4 ч. 1 ст. 76 КК України (в редакції від 14.04.2009 року), а саме: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.
Станом на день ухвалення вироку, контроль за поведінкою засуджених, звільнених від відбування покарання з випробуванням, здійснюється уповноваженим органом з питань пробації, а не кримінально виконавчою інспекцією, що підтверджується постановою КМУ від 18.05.2016 № 348 «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції», тому колегія суддів вважає вимоги апеляційної скарги прокурора в цій частині необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до п.3 Постанови КМУ від 18.05.2016 року №348 «Про ліквідацію територіальних органів Міністерства юстиції», міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, є правонаступниками територіальних органів управління державної пенітенціарної служби, які ліквідуються.
Наказом Міністра юстиції № 432/5 від 16.02.2017 року затверджено положення "Про Центрально-Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції", яким регулюються питання виконання кримінальних покарань та пробацій.
До Центрально-Західного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції входять Вінницька, Хмельницька та Чернівецька області.
Виходячи із зазначеного вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно призначено обвинуваченому ОСОБА_6 покарання відповідно до п.1, п.2 ч. 1 ст. 76 КК України. Враховуючи, що суд першої інстанції вірно застосував Закон України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 2 ст. 376, ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції ОСОБА_5 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 27.12.2016 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України по кримінальному провадженню № 0000 від 02.05.2016 року залишити без задоволення.
Вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 27.12.2016 року щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК України по кримінальному провадженню № 0000 від 02.05.2016 року залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена до касаційного суду протягом 3-х місяців.

Судді: