АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
30 листопада 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретарів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 листопада 2013 року за № 120 131 100 500 131 39, щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Требухів Броварського району Київської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 та представника цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_10 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року,
прокурора - ОСОБА_11 ,
потерпілої - ОСОБА_12 ,
представника потерпілої - ОСОБА_13 ,
представника цивільного відповідача - ОСОБА_10 ,
захисника - ОСОБА_9 ,
обвинуваченого - ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

Судом першої інстанції частково задоволено цивільний позов ОСОБА_12 , постановлено стягнути на її користь: з Моторного (транспортного) страхового бюро України 65 397 гривень 98 копійок матеріальної та 3 269 гривень 85 копійок моральної шкоди, з ОСОБА_8 16 730 гривень 15 копійок моральної шкоди.

Також суд вирішив питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись із зазначеним вироком суду першої інстанції:

Захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , у своїй апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження.

При цьому захисник в апеляційній скарзі зазначає про неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичних обставинам кримінального провадження, що, на його думку, перешкодило суду постановити законний та обґрунтований вирок.

Зокрема апелянт, на підтвердження позиції обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що він непричетний до травмування потерпілої, звертає увагу, що у ОСОБА_12 було травмовано праву ногу внаслідок контакту колінного суглобу з твердою поверхнею (асфальтним покриттям), а не з виступаючими частинами автомобіля Форд-Фієста, державний номерний знак НОМЕР_1 . Про це також свідчить відсутність пошкоджень на штанях, в які була одягнута потерпіла. Тому висновок експерта ОСОБА_14 про те, що на взутті ОСОБА_12 виявлені сліди ковзання внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, коли вона була повернута до автомобіля спиною, є суперечливими та не узгоджуються з показаннями самої потерпілої, відповідно до яких вона переходила дорогу з права наліво по ходу руху автомобіля та відчула поштовх в ліве стегно. Однак наведені суперечності в суді першої інстанції усунуті не були внаслідок відмови стороні захисту у задоволенні клопотання про виклик до суду та одночасний допит групи експертів.

Крім того, на переконання захисника, суд першої інстанції не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його рішення, а саме висновок експертизи матеріалів, речовин та виробів, проведений НДЕКЦ ГУ МВС України № 10-170 за клопотанням сторони захисту, про що свідчить відсутність у вироку будь-якої оцінки зазначеному доказу та вмотивування, чому судом приймаються до уваги одні докази та відхиляються інші.

Також захисник, оспорюючи вирок в частині призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права курування транспортними засобами, стверджує, що суд першої інстанції не врахував пом`якшуючі обставини, зокрема те, що ОСОБА_8 після дорожньо-транспортної пригоди доставив ОСОБА_12 до лікувального закладу, а також не врахував його вік, те що він є учасником і інвалідом війни, за станом здоров`я не може користуватись громадським транспортом, а за матеріальним становищем - користуватись послугами таксі.

Разом із цим, захисником оспорюється вирок в частині стягнутої з ОСОБА_8 моральної шкоди, з посиланням на невмотивованість такого рішення суду.

Представник цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_10 в апеляційній скарзі ставить питання про скасування вироку суду в частині задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_12 до Моторного (транспортного) страхового бюро України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, і просить постановити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні цивільного позову.

В обґрунтування таких вимог апеляційної скарги представник цивільного відповідача, посилаючись на Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», стверджує, що потерпіла ОСОБА_12 при настанні страхового випадку, до Моторного (транспортного) страхового бюро України не подавала заяви про виплату за заподіяну шкоду, як і не надавала будь-яких документів на підтвердження цивільно-правової відповідальності незастрахованої особи, що свідчить про відсутність будь-яких зобов`язань страхового бюро перед потерпілою.

До закінчення апеляційного розгляду від обвинуваченого ОСОБА_8 надійшла заява, в якій він, не оспорюючи вирок суду в частині доведеності його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, просить звільнити його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення: захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 щодо поданої захисником апеляційної скарги з урахуванням заяви обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності; представника цивільного відповідача ОСОБА_10 в обґрунтування поданої нею апеляційної скарги в інтересах Моторного (транспортного) страхового бюро України; потерпілої ОСОБА_12 та її представника ОСОБА_13 , які просили залишити без змін вирок суду першої інстанції; прокурора ОСОБА_11 про скасування вироку та закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності, частково дослідивши докази у кримінальному провадженні, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження № 120 131 100 500 131 39, доводи апеляційних скарг і заяви ОСОБА_8 про звільнення його від кримінальної відповідальності, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_8 11 листопада 2013 року, приблизно о 13 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем марки «Ford - Fiesta», державний номерний знак НОМЕР_1 , біля будинку № 18 по вулиці М. Тимошенка від проспекту Оболонського в напрямку до проспекту Героїв Сталінграду в місті Києві, рухаючись в крайній лівій смузі проїзної частини та зупинившись перед нерегульованим пішохідним переходом, в порушення п. п. 1.5, 2.3 б, 10.1, 18.1 Правил дорожнього руху України, не переконавшись в тому, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, розпочав рух та, наближаючись до наземного нерегульованого пішохідного переходу, на якому знаходився пішохід, не зменшив швидкість, аж до зупинки свого транспортного засобу, продовжив рух керованим ним автомобілем, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_12 , заподіявши їй тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження, обґрунтований сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, які у вироку знайшли свою належну оцінку.

Зокрема, як вбачається із показань потерпілої ОСОБА_12 , вона, 11 листопада 2013 року, приблизно о 13 годині 30 хвилин, разом з малолітньою онукою переходила проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу. При цьому, пройшовши дві смуги руху, на яких автомобілі зупинились, в крайній лівій смузі руху на неї здійснив наїзд автомобіль «Ford - Fiesta», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_8 , внаслідок чого вона впала і отримала тілесні ушкодження. Після цього, обвинувачений доставив її у Київську міську клінічну лікарню № 8.

Зазначені показання потерпілої ОСОБА_12 щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди та заподіяння їй тілесних ушкоджень об`єктивно підтверджуються:

- висновком судово-медичної експертизи № 1268/е від 13 серпня 2014 року, відповідно до якого у потерпілої ОСОБА_12 виявлені тілесні ушкодження у виді закритої травми правої гомілки: багатоуламковий внутрішнє-суглобний перелом з розходженням уламків епіметадіафізу правої великогомілкової кістки, - які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Згідно з цим же висновком експертизи, характер та морфологія виявленого тілесного ушкодження дозволяють стверджувати про те, що воно могло утворитися від дії (удару-співударяння) тупих предметів, внаслідок автомобільної травми зіткнення автомобіля, що рухався, з пішоходом, який у момент первинного контакту перебував у вертикальному або наближеному до нього положенні (т. 1 а. с. 172-178);

- висновком медико-криміналістичної експертизи предметів одягу потерпілої ОСОБА_12 № 226-мк від 18 серпня 2014 року, відповідно до якого на спинці плаща потерпілої, у верхній третині, виявлена навкісна смуга поверхневого потертя з сіро-чорним нашаруванням, та ділянки потертя на каблуках черевиків, які могли утворитися в результаті дорожньо-транспортної пригоди, коли потерпіла знаходилась у статичному положенні та була звернута спиною до транспортного засобу (т. 1 а. с. 181-187);

- висновком комплексної судово-медичної та автотехнічної експертизи № 122-2014/о-540ат від 9 вересня 2015 року, відповідно до якого тілесне ушкодження (у вигляді уламкового перелому правої великогомілкової кістки) у ОСОБА_12 утворилось внаслідок падіння останньої на площину при зігнутої в колінному суглобі правої нижньої кінцівки, з контактуванням передньою поверхнею верхньої частини гомілки, після надання тілу попереднього прискорення внаслідок дії виступаючих частин автомобіля, який рухався, що свідчить про те, що мала місце транспортна травма зіткнення легкового автомобіля, який рухався, з пішоходом (т. 1 а. с. 214-224).

Вищенаведені висновки експертиз ґрунтуються на медичній документації щодо отриманих потерпілою ОСОБА_12 тілесних ушкоджень, проведені за результатами огляду та дослідження предметів одягу та взуття потерпілої, які містили на собі сліди дорожньо-транспортної пригоди, та огляду автомобіля «Ford - Fiesta», державний номерний знак НОМЕР_1 , є науково вмотивованими, а тому сумнівів в колегії суддів не викликають.

Зазначені висновки експертиз є чіткими, зрозумілими, не містять суперечностей, висновок експертизи № 226-мк від 18 серпня 2014 року підтверджений в судовому засіданні суду першої інстанції експертом ОСОБА_14 , узгоджується з висновком судово-медичної експертизи № 1268/е від 13 серпня 2014 року, а тому протилежні доводи захисника в апеляційній скарзі про неповноту з`ясування судом фактичних обставин дорожньо-транспортної пригоди внаслідок відхилення його клопотання про виклик та допит групи експертів, які проводили дослідження № 122-2014/о-540ат від 9 вересня 2015 року, та ненадання доступу до речових доказів, не заслуговують на увагу.

Безпідставними, на думку колегії суддів, є і твердження захисника стосовно неузгодженості показань потерпілої ОСОБА_12 про те, що коли вона переходила дорогу, то відчула поштовх у ліве стегно, з висновками вищенаведених експертиз, оскільки потерпіла в судовому засіданні уточнила свої показання та вказала, що, побачивши автомобіль, який наближався до неї, повернулась до онуки, та відштовхнула її.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що показання потерпілої після дорожньо-транспортної пригоди ґрунтувались на її суб`єктивному сприйняттю ситуації, між тим як висновки експертиз базуються на об`єктивних даних, отриманих в результаті експертного дослідження речових доказів, характеру і механізму спричинення потерпілій тілесних ушкоджень.

Не спростовують висновків суду першої інстанції і доводи захисника про неврахування судом при постановлені вироку наданого стороною захисту висновку матеріалів, речовин та виробів № 10-170 від 30 грудня 2015 року, відповідно до якого на передній частині (бампера, капота, фар) автомобіля «Ford - Fiesta», державний номерний знак НОМЕР_1 , не виявлено волокон-нашарувань, які відображають склад за волокном предметів одягу, в які була одягнута потерпіла, оскільки вказана експертиза викликає сумнів в своїй об`єктивності, так як проведена більш ніж через два роки після дорожньо-транспортної пригоди, при тому, що автомобіль після дорожньо-транспортної пригоди продовжував експлуатуватись, як встановлено в суді апеляційної інстанції, (т. 1 а. с. 226-230).

Згідно з висновком судово-автотехнічної експертизи № 522ат від 16 жовтня 2015 року, причиною дорожньо-транспортної пригоди за участі автомобіля «Ford - Fiesta», державний номерний знак НОМЕР_1 , та пішохода ОСОБА_12 , з технічної точки зору, є невідповідність дій водія ОСОБА_8 вимогам п. п. 10.1, 18.1 Правил дорожнього руху України.

Таким чином, повно та об`єктивно встановивши фактичні обставини у кримінальному провадженні, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_8 в порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілій ОСОБА_12 середньої тяжкості тілесні ушкодження, а тому вірно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 286 КК України.

З даним висновком суду та наведеною кваліфікацією дій ОСОБА_8 погоджується і колегія суддів, а тому апеляційна скарга захисника щодо непричетності обвинуваченого до заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень задоволенню не підлягає.

Проте, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі, і до набрання вироком законної сили минуло три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України, злочином невеликої тяжкості є злочин, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років, або інше, більш м`яке покарання за винятком основного покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачено основні види покарання: штраф в розмірі від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на трок до трьох років.

З дня вчинення ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, який відноситься до злочинів невеликої тяжкості, а саме 11 листопада 2013 року, на час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, минуло більше трьох років і вирок суду щодо нього не набрав законної сили.

18 листопада 2016 року від ОСОБА_8 надійшло клопотання про звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Наслідки закриття кримінального провадження на підставі ст. 49 КК України, а саме за нереабілітуючих обставин, ОСОБА_8 роз`ясненні та зрозумілі, про що свідчить подана ним заява від 30 листопада 2016 року.

Відповідно до ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені статтею 284 КПК України, в тому числі за наявності обставин для звільненням особи від кримінальної відповідальності, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

З огляду на наведене, вирок суду відносно ОСОБА_8 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження закриттю зі звільненням ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності.

Однак, таке рішення колегії суддів не позбавляє потерпілу ОСОБА_12 права на відшкодування заподіяної злочином матеріальної та моральної шкоди, шляхом заявлення відповідних вимог до ОСОБА_8 та Моторного (транспортного) страхового бюро України в порядку цивільного судочинства, з урахуванням фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.

Щодо доводів, викладених в апеляційних скаргах захисника та представника цивільного відповідача - Моторного (транспортного) страхового бюро України в частині вирішення цивільного позову, то вони можуть бути предметом перевірки при розгляді справи в цій частині у вищевказаному порядку.

З огляду на наведене, апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та представника цивільного відповідача - Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_10 підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 417, 418 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та представника цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 26 травня 2016 року щодо ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України скасувати.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Провадження по справі закрити.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2

Провадження: № 11-кп/796/1338/2016
Категорія КК України: ч. 1 ст. 286
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_15
Суддя - доповідач: ОСОБА_1