Справа № 473/4378/15-к
Номер провадження1-кп/473/33/2017
В И Р О К
іменем України

"01" березня 2017 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

представника потерпілих ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську кримінальне провадження № 0000987 по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенська Миколаївської області, громадянина України, українця, з професійно-технічною освітою, неодруженого, маючого на утриманні 2-х неповнолітніх дітей, працюючого слюсарем з експлуатації та ремонту газового устаткування групи ВБСГ, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Вознесенська Миколаївської області, громадянина України, українця, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

- у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч.4 ст. 296, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 162 КК України, -
В С Т А Н О В И В:

Суд вважає доведеним те, що 20.05.2015 близько 22 год. 00 хв., ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 прийшли до домоволодіння ОСОБА_11 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки раніше останній продав ОСОБА_4 неякісне насіння. Під час спілкування ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з ОСОБА_11 виникла сварка, яка переросла у бійку. Після бійки у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виник умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом автомобілем «ВАЗ-2104», що знаходився у володінні та користуванні ОСОБА_11 .

З метою реалізації умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом автомобілем «ВАЗ-2104», номерний знак НОМЕР_1 , який знаходився у володінні та користуванні ОСОБА_11 , ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 виїхали з подвір`я домоволодіння на вказаному автомобілі, який відігнали до місця проживання ОСОБА_4 . Автомобіль повернутий потерпілому ОСОБА_11 працівниками поліції.

20.05.2015 близько 22 год. 00 хв., ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 прийшли до домоволодіння ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки раніше останній продав ОСОБА_4 неякісне насіння, та без дозволу власника будинку відчини вхідну калитку та незаконно, протиправно, умисно, зайшли на подвір`я домоволодіння ОСОБА_11 . У цей час на подвір`я з приміщення будинку вийшов ОСОБА_11 , та побачивши ОСОБА_4 і ОСОБА_5 , запитав у них, з якою метою без дозволу перебувають на його подвір`ї. Одразу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 почали висловлювати ОСОБА_11 погрози насильством щодо продажу неякісного насіння. Після чого, ОСОБА_11 забіг у приміщення коридору будинку та намагався по міському телефону викликати міліцію, у свою чергу ОСОБА_4 і ОСОБА_5 також зайшли у будинок, де ОСОБА_4 ножем перерізав телефонний кабель. Потім ОСОБА_11 вибіг на подвір`я домоволодіння, де ОСОБА_4 і ОСОБА_5 спричинили тілесні ушкодження ОСОБА_11 .

Своїми діями ОСОБА_5 та ОСОБА_4 порушили конституційне право потерпілого ОСОБА_11 на недоторканість житла.

Крім того, 20.05.2015 близько 22 год. 00 хв., ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , перебуваючи на території подвір`я домоволодіння ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_3 , на ґрунті особистих неприязних стосунків, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_11 виникла сварка. У ході сварки у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виник умисел на спричинення ОСОБА_11 тілесних ушкоджень. З метою реалізації умислу на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , наніс близько 2-3 ударів дерев`яною палицею в область попереку і лопатки та один удар в тім`яну частину голови ОСОБА_11 , в результаті чого, останній впав на землю, після чого ОСОБА_4 наніс близько 3-4 ударів кулаками рук в область голови та близько 2-3 ударів ногами в область тулуба ОСОБА_11 , внаслідок чого потерпілому ОСОБА_11 нанесені тілесні ушкодження у вигляді забійної рани в тім`яній ділянці та в ділянці обличчя, крововиливи в ділянці попереку та в ділянці лопатки, які згідно висновку судово-медичної експертизи відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, за ч. 2 ст. 125 КК України визнав. За ч. 1 ст. 162 КК України не визнав. Пояснив суду, що 20.05.2015 року разом з ОСОБА_5 прийшли за місцем проживання потерпілого ОСОБА_11 , постукали у вікно його будинку, він відкрив двері та запропонував зайти у двір, де вони почали сваритися та ОСОБА_11 став їх виштовхувати.Крім того обвинувачений пояснив, що наніс в грудну клітину ОСОБА_11 приблизно 2 удари, також вказує, що потерпілого ногами не бив. До будинку потерпілого він не заходив, телефонний кабель не перерізав. Машину яку вони угнали, думав зранку потерпілому повернути. Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 визнає частково, лише в частині моральної шкоди.

Обвинувачений ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 289 КК України, за ч. 2 ст. 125 КК України визнав вину повністю за ч.1 ст. 162 КК України не визнав. Позов потерпілого ОСОБА_11 визнає частково, лише в частині стягнення моральної шкоди. Пояснив суду, що 20.05.2015 року вони прийшли до потерпілого ОСОБА_11 з метою з`ясування стосунків з приводу проданого ним неякісного насіння до дому. При цьому обвинувачений вказав, що потерпілий почав їх виштовхувати із подвір`я та одночасно запропонував зайти для розмови. Відбулася сварка, в результаті якої обвинувачений ненавмисно дав потерпілому палкою по голові 3 рази, та 2 рази по тулубу яка знаходилася біля воріт. Взяли машину ОСОБА_11 , спочатку керував нею сам обвинувачений ОСОБА_5 , потім довштовхали за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_4 , були впевненні, що потерпілий сам за нею прийде. Здійснили угон машини для того щоб потерпілий ОСОБА_11 зрозумів, що продав неякісне насіння. Щодо пред`явленого обвинувачення за ч. 1 ст. 162 КК України, обвинувачений стверджує, що до будинку потерпілого він не заходив.

Вина ОСОБА_5 , ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч.1 ст. 162, ч. 2 ст. 125 КК України, підтверджується:

Показами потерпілого ОСОБА_11 , який пояснив суду, що 20.05.2015 року приблизно о 22 годині, обвинувачені ОСОБА_5 та ОСОБА_4 прийшли до нього до дому та почали з`ясовувати стосунки з приводу взятого ОСОБА_4 у борг неякісного насіння на суму 4000 гривень. Проте, потерпілий не бажав з ним розмовляти, повідомивши, щоб вони приходили до магазину вдень, та потерпілий пішов додому. Потім почув шум та побачив, що вони вже стоять на дворі. Потерпілий знов просив їх видалитися, посилаючись на невідповідність часу для розмов та вказуючи на наміри викликати поліцію. Але вони не послухали, тоді потерпілий пішов до будинку та намагався по стаціонарному телефону викликати поліцію, проте обвинувачені зайшли без запрошення за ним та ОСОБА_4 ножем перерізав телефонний кабель. Тоді потерпілий пішов у двір та мав намір знайти мобільний телефон, де почали його бити, а саме: ОСОБА_13 наніс 2-3 удари в ділянку нирок, 1 удар по голові палкою, в результаті чого він падав на землю та втрачав свідомість, палка акації, яка була у мішку, принесена ОСОБА_5 , зламалася. ОСОБА_4 вдарив 3 рази в область голови руками, 1 раз ногою. Крім того, ОСОБА_4 за допомогою ножа наніс потерпілому поранення в ділянку щоки. Потім потерпілий убіг та заховався за теплицею, а обвинувачені здійснили угон його автомобіля. Разом з тим, потерпілий ОСОБА_11 пояснив, що вибачень ніяких від обвинувачених не надходило, захисником пропонувалася сума як компенсація, проте вона була мізерна.

Також вина обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_4 підтверджується:

1) висновками експерта № 192, 527 від 21.06.2015 року та 12.10.2015 року відповідно яких у потерпілого ОСОБА_11 виявлено крововиливи в ділянці попереку зліва, лопатки зліва. Крововиливи виникли від дії тупих предметів. Кровиливи виникли за 6-24 годин до судово-медичного огляду; у потерпілого ОСОБА_11 мали місці забійні рани в тім`яній ділянці та в ділянці обличчя, крововиливи в ділянці попереку та в ділянці лопатки. Тілесні ушкодження виникли від дії тупих предметів, рани могли виникнути від дії тупих предметів з обмеженою контактуючою поверхнею. Тілесні ушкодження виникли до звернення у лікарню, куди звернувся 21.05.2015 року о 00 годині 30 хвилин. Рани відносяться до легких, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, крововиливи відносяться до легких (а.п.132, 135 т.1);

2) протоколом огляду місця події від 21.05.2015 року, який складено слідчим в присутності понятих та потерпілого ОСОБА_11 та місцем огляду є приватний будинок за адресою: АДРЕСА_3 , описано огорожу будинку та її стан; на подвір`ї з лівої сторони на цементі зафіксовані плями бурого кольору, на воротах аналогічні плями, з яких зроблено змиви (т.1, 138);

3) протоколом огляду місця події від 21.05.2015 року, який складено слідчим в присутності понятих, відповідно до якого місцем огляду є ділянка місцевості, яка розташована у м. Вознесенську, по вулиці Залізничній, напроти домоволодіння № 7; на узбіччі дороги розташований автомобіль ВАЗ 2104 червоного кольору, номер рами НОМЕР_2 . Державні реєстраційні номерні знаки на транспортному засобі відсутні; зафіксовані подряпини, двері зачиненні не на замок. В салоні автомобіля знаходиться папка, в якій довіреність (ВРР № 814909) про користування транспортним засобом ВАЗ 2104, державний номер НОМЕР_1 , страховий поліс № АС 2462980, свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу НОМЕР_3 , посвідчення водія на ім`я ОСОБА_11 НОМЕР_4 (т.1, 139);

4) речовими доказами;

5) протоколом впізнання від 21.05.2015 року, відповідно до якого потерпілий ОСОБА_11 впізнав ОСОБА_5 , який 20.05.2015 року спільно з ОСОБА_4 проник на територію його домоволодіння, спричинив йому тілесні ушкодження та заволодів його автомобілем (т.1, а.п.142);

Дії обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Крім того, дії ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 1 ст. 162 КК України, тобто незаконне проникнення до житла.

Крім того дії ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Оцінюючи докази, суд вважає, що дії обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 кваліфіковані вірно та обвинувачення за ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 125 КК України доведене.

Крім того, ОСОБА_4 органом досудового розслідування обвинувачується у тому, що за невстановлених обставин, у невстановлений слідством час, незаконно, умисно без передбаченого законом дозволу, умисно придбав ручну гранату типу РГД-5, достовірно знаючи, що вказаний предмет відноситься до бойових припасів, приніс за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , де незаконно зберігав.

28.04.2015 близько 23 год. 00 хв., ОСОБА_4 приніс до домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4 , та передав ОСОБА_5 ручну гранату типу РГД-5 для здійснення вибуху та ОСОБА_5 28.04.2015 року близько 23 год. 00 хв., перебуваючи біля будинку за адресою: АДРЕСА_4 , з метою подальшого вчинення хуліганських дій, умисно взяв у ОСОБА_4 ручну гранату типу РГД-5, достовірно знаючи, що вказаний предмет відноситься до бойових припасів, утримуючи спусковий важіль гранати, стиснувши запобіжну чеку витягнув її за кільце із запалу та кинув на територію домоволодіння ОСОБА_8 , внаслідок чого, здійснився вибух.

Також, 28.04.2015 близько 23 год. 00 хв., ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 , маючи єдиний умисел, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дії, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, направлений на хуліганські дії, вчинені способом небезпечним для життя багатьох осіб, з хуліганських мотивів, тобто з мотивів явної неповаги до суспільства, ігноруючи правила взаємоповаги, засади моральності, з особливою зухвалістю, ігноруючи існуючі в суспільстві елементарні правила моралі та прагнучи показати свою зневагу до таких правил і норм поведінки, діючи спільно у групі, із застосуванням предмету, спеціально пристосованого та заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень, прийшли в громадське місце, а саме до будинку за адресою: АДРЕСА_4 , в якому проживають ОСОБА_8 , його дружина ОСОБА_9 , донька ОСОБА_14 та зять ОСОБА_10 .

Перебуваючи біля будинку за вищевказаною адресою, ОСОБА_4 викрутив пробку з трубки корпусу і вкрутивши запал в ручну гранату типу РГД-5 та передав ОСОБА_5 щоб останній здійснив вибух у подвір`ї будинку потерпілих.

ОСОБА_5 , отримавши гранату типу РГД-5, утримуючи спусковий важіль гранати, стиснувши запобіжну чеку витягнув її за кільце із запалу та кинув під навіс біля автомобіля «ГАЗЕЛЬ», д/н НОМЕР_5 , що знаходився у подвір`ї домоволодіння, у результаті чого здійснився вибух.

Таким чином, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , виявляючи своє зневажливе ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загально визнаних правил поведінки і моральності, умисно вчинили злочинні хуліганські дії, які призвели до пошкодження майна ОСОБА_8 , а саме автомобіля «ГАЗЕЛЬ», д/н НОМЕР_5 , металевого навісу та тривалого порушення спокою усієї родини у нічний час з використанням ручної гранати типу РГД-5, що створило реальну загрозу для життя та здоров`я громадян.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 та ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 263 КК України, тобто носіння, зберігання, придбання, передача бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Крім того, дії обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 4 ст. 296 КК України, хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, вчинені групою осіб, із застосуванням іншого предмета, спеціально пристосованого та заздалегідь заготовленого для нанесення тілесних ушкоджень.

Обвинуваченний ОСОБА_4 вину у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 263, за ч. 4 ст. 296 КК України, не визнав. При цьому пояснив, що гранату не носив, не придбавав, не зберігав; ніяких хуліганських дій відносно потерпілих Черноталових та ОСОБА_15 не вчиняв. Грошей в якості компенсації не давав, вибачень не просив, на видео, зафіксованим з камери спостереження присутній не був. Позови потерпілих за даними епізодами не визнав.

Обвинувачений ОСОБА_5 вину у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 263, за ч. 4 ст. 296 КК України не визнав. Стверджує, що не має ніякого відношення до цих злочинів. Потерпілих за даними епізодами знає, оскільки разом з обвинуваченим ОСОБА_4 приїзджали до них з робочих питань. Бувало між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 виникали конфлікти, взагалі стосунки були нормальні. З приводу запису з камери видеоспостереження потерпілих, на якому, на думку прокурора відображено проведення слідчого експерименту, обвинувачений ОСОБА_5 пояснив, що він на прохання працівників поліції показував де проживають потерпілі.

Стосовно обвинувачення за ч. 1 ст. 263 КК України, за ч. 4 ст. 296 КК України потерпілі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 в судовому засіданні далі такі пояснення.

Так, потерпілий ОСОБА_8 суду пояснив, що обвинувачених знає, між ними нормальні стосунки, сварок не було. Вони працювали разом, мали добрі стосунки. Потерпілий також вказав, що 28.04.2015 року він ліг відпочивати та забігла налякана жінка з криками про те, що в гаражі відбувся вибух. Тоді вони продивилися запис з камери відеоспостереження, де побачили, що підійшли дві особи та щось кинули та стався вибух. Були викликані працівники поліції, які проводили огляд місця події. Потерпілий вважає, що злочин вчинили обвинуваченні ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , оскільки вони в цьому зізналися в поліції. Разом з тим, потерпілий пояснює, що при випадковій зустрічі з обвинувачений ОСОБА_4 , він звертався до останнього з питанням: «Навіщо ти це зробив?», на що обвинувачений просив вибачення та потерпілий запропонував йому відшкодовувати шкоду. На що обвинувачений ОСОБА_4 погодився та здійснив ремонт коліс автомобіля потерпілого, це коштувало 200 гривень. Разом з тим, потерпілий стверджує, що на слідчому експерименті обвинувачені добровільно показували та роповідали про обставини вчинення ними злочину. У зв`язку з даними подіями він нервував та звертався у лікарню та госпіталь, тому просить суд задовольнити його уточнений позов у повному обсязі та позбавити обвинувачених волі.

Потерпіла ОСОБА_9 пояснила суду, що 28.04.2015 року після 23 години вона сиділа у кімнаті та о 23 годині, 27 хвилин почула вибух, вийшла на балкон та зрозуміла, що відбувся вибух в гаражі, де стояла машина «ГАЗЕЛЬ». Була викликана поліція, на місці знайшли чеку та гранату. В результаті даного злочину їх сім`я дочка, зять та мала онука отримала стресс та винаймали інше житло. Потерпіла також вказує, що на слідчому експерименті обвинувачені детально розповідали про обставини вчинення ними злочину. На судовому засіданні в іншому складі суду, обвинувачений ОСОБА_4 надав їй в якості відшкодування за свої дії 2000 гривень. Цивільний позов потерпіла підтримала в повному обсязі, просила суд його задовольнити.

Потерпілий ОСОБА_10 пояснив суду, що обвинуваченого ОСОБА_4 знає, оскільки його тесть ОСОБА_8 (потерпілий по справі) привозив його на чай до дому. Так, потерпілий пояснив суду, що 28.04.2015 року він знаходився на першому поверсі за місце м проживання, тоді з другого поверху прибігла потерпіла ОСОБА_9 з криками про те, вибухнула «Газель». В результаті даної події їх сім`я втратила спокій, та він з дружиною та дитиною винаймали житло в іншому місці. Дитині лікували нервову систему. Крім того потерпілий ОСОБА_10 дав аналогічні покази показам потерпілого ОСОБА_8 в частині зустрічі обвинуваченого з останнім та пробачень та обіцянок відшкодувати шкоду. Разом з тим, повідомив суду, що сам отримав від ОСОБА_4 в якості компенсації шкоди 2000 гривень.

Пред`явлене обвинувачення обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 263 КК України, за ч. 4 ст. 296 КК України, суд вважає недоведеним з таких мотивів.

Так, аналізуючи протокол слідчого експерименту від 21.05.2015 року, із нього вбачається, що слідчий експеримент проведено слідчим за участю підозрюваного ОСОБА_5 , спеціаліста, понятих, без участі захисника. В судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_5 згідно довідки Вознесенської ЦРЛ від 27.05.2015 року, перебуває на обліку у психіатра та має діагноз «легка розумова відсталість» (т.1, а.п.198), також згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №508 від 16.10.2015 року, ОСОБА_5 страждає та страждав в період часу, до якого належить інкриміноване йому діяння, легкою розумовою відсталістю (т.1, а.п.186-190).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК України, встановлена обов`язкова участь захисника у кримінальному провадженні щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад не здатні повною мірою реалізовувати свої права, з моменту встановлення цих вад.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 49 КПК України, в даному випадку слідчий, прокурор зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні.

Ст. 59 Конституції України проголошує право кожного на правову допомогу та вільний вибір захисника своїх прав, а ст. 63 Конституції України закріплює право на захист підозрюваного, обвинуваченого чи підсудного.

Крім того, беручи до уваги вимоги ч. 5 ст. 9 КПК України, суд враховує правову позицію ЄСПЛ щодо початкового етапу забезпечення права на захист у кримінальному провадженні викладену, зокрема, в п. 63 рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі «Лучанінова проти України», де зазначено, що «для здійснення обвинуваченим свого права на захист йому зазвичай повинно бути забезпечено можливість отримати ефективну допомогу захисника із самого початку провадження» (п. 52 рішення ЄСПЛ від 27 листопада 2008 року у справі «Сальдуз проти Туреччини» та пункти 9091 рішення ЄСПЛ від 12 червня 2008 року у справі «Яременко проти України»). За необхідності захисника мають призначати офіційно. Тобто у даному кримінальному провадженні, на думку суду, порушено право обвинуваченого ОСОБА_5 на захист.

Крім того, із тексту протоколу вбачається, що під час слідчої дії проводиться відеозйомка, проте, відсутні посилання на характеристики технічних засобів фіксації та носій інформації, які застосовуються, а також відсутній сам носій інформації. Тому, вказаний протокол не відповідає вимогам ч.2 ст. 240, ч. 2, п.1 ч. 3 ст.104, ст. 105, ч. 2 ст. 106 КПК України.

Таким чином, виходячи із вищевикладеного, враховуючи вимоги ст. ч. 1, 2 ст. 86 КПК України, де зафіксоване, що, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на него не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. Та разом з тим, враховуючи вимоги п. 3 ч. 2 ст. 87 КПК України, де зазначається, що суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини основоположних свобод, зокрема такі діяння: порушення права особи на захист, суд визнає недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 21.05.2015 року.

Крім того, аналізуючи протокол слідчого експерименту від 21.05.2015 року (т.2, а.п.154-155), проведено на той час із свідком ОСОБА_5 , який розпочато о 19 годині 38 хвилин, закінчено о 20 годині 14 хвилин. Проте, із повідомлення про підозру від 21.05.2015 року (т.1, а.п.145-146) в той час коли слідчий експеримент не закінчено, останньому о 20-00 годині повідомлено про підозру.

Участь захисника при проведенні вказаного слідчого експерименту не забезпечена.

Крім того, із тексту протоколу вбачається, що під час слідчої дії проводиться відеозйомка, проте, відсутні посилання на характеристики технічних засобів фіксації та носій інформації, які застосовуються, а також відсутній сам носій інформації.

Виходячи із такого, враховуючи положення п. 3 ч. 1 ст. 87 КПК України, де зазначено, що недопустимими є, між іншим, докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Суд бере до уваги факт перебування обвинуваченого на обліку у психіатра з діагнозом «легка розумова відсталість», а також вимоги ст.ст. 52, 49 КПК України щодо обов`язкової участі захисника та залучення захисника, а також п.3, ч.2 ст. 87 КПК України щодо недопустимості доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Крім того, враховуючи вимоги ст. ст. 240, ч. 2, п.1 ч. 3 ст.104, ст. 105, ч. 2 ст. 106 КПК України, суд вважає і даний протокол слідчого експерименту від 21.05.2015 року (т.2, а.п.154-155) недопустимим доказом.

Зазначене підтверджується і рішенням Конституційного Суду України у справі №1-31/2011 від 20 жовтня 2011 р., де чітко зазначено, що обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, які отримані незаконним шляхом, тобто на доказах, які отримані без додержання конституційних положень або з порушенням порядку, який встановлено законом - кримінально-процесуальним Кодексом України.

Крім того, Європейський суд у справі «Лазаренко проти України» рішенням від 28 жовтня 2010 р. констатував і у своєму рішенні одноголосно, що мали місце порушення: пунктів 1 і 3 ст. 6 Конвенції, які полягали у тому, що під час провадження початкових слідчих дій ОСОБА_16 було позбавлено права користуватися послугами захисника, та що визнавальні показання, які ОСОБА_16 дав за відсутності захисника в зазначений проміжок часу, були використані як доказ для його засудження (постанова Верховного Суду України від 6 червня 2011 р., справа № 7 кс 11).

Також суд визнає недопустимим доказом диск відеоспостереження з домоволодіння потерпілих, на якому, на думку прокурора зафіксоване проведення слідчого експерименту, так як на ньому зафіксована процесуальна дія, проведена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, у зв?язку з цим вона вже визнана недопустимим доказом (т.2, а.п.228).

Також органом досудового розслідування в якості доказів на підтвердження обвинувачення за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст.296 КК України надано: 1) висновок автотоварознавчої експертизи (т.1, а.п. 64); 2) протокол огляду транспортного засобу (т. 1, а.п.65); 3) протокол огляду місця події (т.1, а.п.103-104); 4) висновок експерта № 79/79 від 08.06.2015 року (т.1, а.п.112); 5) запис видеоспостереження, на якому зафіксоване, зокрема вибух; 6) речові докази. Крім того, на підтвердження вини обвинувачених прокурор посилається на пояснення потерпілих в судовому засіданні ОСОБА_17 та ОСОБА_10 щодо причетності обвинувачених до хуліганства та вибачень у зв`язку із вчиненим та реальної компенсації шкоди.

Проте суд, оцінюючи зібрані по даним епізодам обвинувачення докази на предмет доведеності зазначених сторонами кримінального провадження обставин, приймає до уваги вимоги ч.1 ст. 94 КПК України, згідно якої суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтований і вмотивованим.

За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. при визначенні кримінального обвинувачення кожному гарантовано право на справедливий розгляд справи щодо нього незалежним і безстороннім судом і застосування презумпції невинуватості.

Згідно ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Крім того суд бере до уваги роз`яснення, які містяться в п.п. 17, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами законодавства і Постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» № 5 від 29.06.1990 року (з наступними змінами), в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені у судовому засіданні. При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх стосовності, допустимості, достовірності і достатності. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК України покладається на сторону обвинувачення, належності та допустимості доказів - на сторону що їх подає.

Відповідно до ст. 17 КПК України, ніхто не зобов?язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Також, враховуючи ч. 5 ст. 9 КПК України, суд бере уваги практику Європейського суду з прав людини, де також зазначається тягар доведення факту вчинення підсудним злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, про що висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у § 77 Рішення по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» («Barbera, Messeque and Jabardo v. Spain») № 10590/83 від 6 грудня 1988 року та § 39 Рішення Страсбурзького суду «Капо проти Бельгії» (Capeau v. Belgium) № 4291/98 від 13 січня 2005 року.

Таким чином, у Рішенні по справі «Барбера, Мессеге і Хабардо проти Іспанії» зазначено, що принцип презумпції невинуватості вимагає, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого.

Таким чином, виходячи із вищевикладеного, суд визнавши частину доказів недопустимими, а саме два протоколи слідчих експериментів від 21.05.2015 року (том №1 а.п.152-155), диск відеоспостереження з домоволодіння потерпілих (том № 2, а.п. 228), іншу частину доказів, а саме - висновок автотоварознавчої експертизи №636/637/638/639 від 24 листопада 2015 року, відповідно до якого автомобіль «Газель-2705» реєстраційний номер НОМЕР_5 та причеп ОДАЗ8144 «Одиссей» реєстраційний номер НОМЕР_6 мають механічні пошкодження та сукупна вартість їх відновлюваного ремонту становить 5 889,92 грн (т.1, а.п. 64-75); протоколи огляду транспортних засобів від 18.08.2015 року - автомобіля «Газель-2705» реєстраційний номер НОМЕР_5 та причепу ОДАЗ8144 «Одиссей» реєстраційний номер НОМЕР_6 , які мають механічні пошкодження (т. 1 а.п. 76-77); протокол огляду місця події від 29.04.2015 року з фототаблицями, відповідно до якого було оглянуто подвір?я домоводіння по АДРЕСА_4 та вилучено фрагмент відеозапису з камер спостереження, а також фрагмент металу та предмет схожий на важіль гранати (т. 1, а.п.103-104); висновок експерта № 79/79 від 08.06.2015 року з додатками, відповідно до якого 28.04.2015 року на території домоволодіння по АДРЕСА_4 стався вибух наступальної осколкової ручної гранати типу РГД-5, яка відноситься до категорії бойових припасів та на осколку виявлено сліди вибухової речовини - тротилу (т. 1, а.п. 112-129); запис відеоспостереження, на якому зафіксоване, зокрема вибух, а також силует людини, яка кинула гранату, але цю людину не ідентифіковано та неможливо ідентифікувати з огляду на те, що обличчя є нечітким (том 1, а.п. 228); речові докази, а також пояснення потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , суд вважає недостатніми для визнання винуватими за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , оскільки надані стороною обвинувачення докази не вказують і не доводять того, що саме обвинувачені вчинили дані кримінальні правопорушення. Пояснення потерпілих в частині вибачень обвинуваченого ОСОБА_4 , часткового відшкодування шкоди та ремонту коліс не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому до уваги судом не беруться.

Виходячи із вищевикладеного, суд вважає, що пред`явлене обвинувачення обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України недоведеним та обвинуваченні підлягаєть виправданню в обвинуваченні у скоєнні злочинів, передбачених за ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України.

Щодо пред`явленого обвинувачення за ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 125 КК України, пом`якшуючі та обтяжуючі обставини покарання обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_4 відсутні.

В силу положення п. 3 Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Так, ОСОБА_13 раніше не судимий силу ст.89 КК України (т.1, а.п.195 том 1), за місцем проживання характеризується позитивно (т.1, а.п.200); на обліку у лікаря-нарколога не перебуває (т.1, а.п.197); проте перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом «легка розумова відсталість» (т.1, а.п.198); згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №508 від 16.10.2015 року (т.1, а.п.186-190) ОСОБА_13 страждає та страждав в період часу, до якого належить інкриміноване йому діяння, легкою розумовою відсталістю, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними і не потребує застосування примусових заходів медичного характеру.

ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності притягується вперше.

Так, згідно довідки голови вуличного комітету ОСОБА_18 від 21.05.2015 року, обвинувачений ОСОБА_4 проживає в АДРЕСА_1 , разом з ним проживають та зареєстровані: ОСОБА_19 1981 року народження, дружина; ОСОБА_20 син, 2004 року народження, має діагноз ДЦП; ОСОБА_21 , дочка 2006 року народження. Крім того, згідно довідки голови вуличного комітету ОСОБА_22 без вказівки на дату, але на той час слухалася справа минулим складом, обвинувачений ОСОБА_4 зареєстрований та проживає за вище вказаною адресою разом із дітьми вказаними в попередній довідці. (т.1, а.п.207,209).

Разом з тим із рішення Вознесенського міськрайонного суду від 06.11.2013 року вбачається, що шлюб між обвинуваченим ОСОБА_4 та ОСОБА_23 розірвано. Крім того, із акту № 9 житлово-побутових умов від 02.02.2017 року (на час слухання справи) за підписом колишньої дружини та фахівців Вознесенської міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, встановлено, що сім`я обвинуваченого ОСОБА_4 проживає окремо від нього, аліменти останній сплачує з січня 2017 року (т.1, а.п.213).

За місцем роботи обвинувачений ОСОБА_4 згідно довідок наданих суду на час розгляду справи характеризується негативно, дисциплінарних стягнень не має (т.1, а.п.215, 233). На час розгляду справи у попередньому складі суду характеризувався задовільно (т.1, а.п.206); має грамоту за сумлінну працю, видану 13.09.2009 року (т.2, а.п.239). За місцем проживання відповідно до характеристики від 21.05.2015 року характеризується позитивно (т.1, а.п.205). На обліку у нарколога та психіатра не перебуває (т.1, а.п.203-204).

У відповідності до вимог ст. 65 КК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання особі, що вчинила злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і для попередження нових злочинів.

Таким чином, суд враховує всі обставини справи по пред`явленню обвинувачення за ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 125, ч. 1 ст. 162 КК України, особливості злочинів й обставини їх вчинення.

Щодо пред`явлення обвинувачення за ч.1 ст. 162 КК України, суд бере до уваги ст.12 Загальної декларації прав людини, яку прийнято і проголошено Резолюцією 217 А (Ш) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року «…ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла… Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань».

Таке саме положення міститься у ст.17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16.12.1966 року, який набув чинності для України 23.03.1976 року.

Відповідно до ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4.11.50) передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна закріпила принцип недоторканності житла і поваги до особистого і сімейного життя людини у національному законодавстві.

Також ст.30 Конституції України передбачено, що кожному гарантується недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Ці конституційні норми, що охороняють права і свободи людини, знайшли закріплення в Кримінальному процесуальному кодексі як засади кримінального судочинства (ст.ст.7, 13 КПК України), за якими не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Крім того, ч.1 ст.233 КПК України передбачено, що ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Ст.162 КК України встановлено кримінальну відповідальність за незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, незаконне проведення в них огляду чи обшуку, а так само незаконне виселення чи інші дії, що порушують недоторканність житла громадян.

Суд також бере до уваги позицію Верховного Суду України викладеній у Постанові судової палати у кримінальних справах від 24 березня 2016 р. 5-1299кс15, в якій зазначено, що проникнення до чужого житла без дозволу володільця і без законних підстав, є порушенням недоторканності житла, яке тягне настання відповідальності за частиною першою ст. 162 КК України, а також те, що даний злочин є злочином невеликої тяжкості. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується прямим умислом, тобто особа усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання.

Щодо обвинувачення за ч. 2 ст. 125 КК України, суд бере до уваги те, що ОСОБА_5 , ОСОБА_4 притягуються до кримінальної відповідальності за вчинення злочину проти життя та здоров`я особи, та також бере до уваги положення ст. 3 Конституції України, де зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Крім того ст. 28 Конституції України наголошує на тому, що ніхто не може бути підданим такому, що принижує його гідність поводженню. Разом з тим суд враховує позицію обвинувачених щодо умислу, механізму та кількості нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_11 . Їх свідчення суперечать поясненнями самого потерпілого та висновкам експертів № 192 від 21.06.2015 року та № 527 від 12.10.2015 року. Тобто суд робить висновок, що посилання обвинувачених на щире каяття є формальним. Також суд враховує, що даний злочин є злочином невеликої тяжкості.

Щодо обвинувачення за ч. 2 ст. 289 КК України, суд бере до уваги те, що ОСОБА_5 , ОСОБА_4 вчинили злочин умисно, за попередньою змовою групою осіб, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів.

При вирішенні питання про призначення покарання суд бере до уваги, що обвинуваченні вчинили ряд кримінальних правопорушень, що в їх сукупності вказують на те, що вони є суспільно-небезпечними, мають схильну поведінку до вчинення кримінально карних правопорушень. Крім того, суд бере до уваги зухвалий спосіб вчинення злочинів, думку потерпілого, який просить позбавити обвинувачених волі за ряд вчинених відносно нього кримінальних правопорушень, відношення обвинувачених до вчиненого, які не відшкодували завдану потерпілому шкоду, у скоєному не покаялися, перед потерпілим не вибачилися, що свідчить про те, що для їх виправлення необхідним та достатнім буде призначення покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк. Підстав, для застосування ст.ст. 69, 75 КК України, суд не вбачає. Тому у відповідності до вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», обвинуваченим ОСОБА_5 , ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді позбавлення волі, саме таке покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення нових злочинів.

Представником потерпілого ОСОБА_11 - ОСОБА_12 надано цивільний позов про стягнення з обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 12500 гривень на відшкодування матеріальних збитків, 10000 гривень на відшкодування моральної шкоди, 2000 гривень на відшкодування витрат на правову допомогу (т.1, а.п.23), розглянувши який, суд приходить до такого.

Згідно ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні. Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд, в залежності від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому. Відповідно до ч.5 ст.128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Судом, при вирішенні питання щодо пред`явленого потерпілим цивільного позову, враховуються вимоги ч.1 ст.91 та ч.1 ст.92 КПК України про те, що обов`язок доказування обставин щодо виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, покладається на потерпілого.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 р. «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд керується відповідними нормами цивільного законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам.

Згідно із ч.1 ст.386 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. Так, хоча потерпілий ОСОБА_11 не є власником викраденого у нього автомобіля, його речове право на даний автомобіль та законність користування ним підтверджені договором найму (оренди) транспортного засобу автомобілю ВАЗ 2104 між ОСОБА_24 та ОСОБА_11 (т.1, а.п.213-214), який, всупереч вимогам ч.2 ст.799 ЦК України, не посвідчений нотаріально, однак, не доводить незаконності користування автомобілем потерпілим ОСОБА_11 .

Згідно цивільного позову, представник потерпілого ОСОБА_12 зазначає, що 20.05.2015 року після того, як потерпілому ОСОБА_11 було завдано тілесні ушкодження обвинуваченими, останні заволоділи транспортним засобом - автомобілем «ВАЗ-2104», номерний знак НОМЕР_1 , який знаходився у володінні та користуванні ОСОБА_11 , та вказаний автомобіль було пошкоджено, а саме погнуто переднє праве крило та правий поріг автомобілю, вартість ремонтно-відновлюваних робіт складає 12500 грн. Потерпілий ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що ремонт автомобілю ще не здійснено, проте витрати, які він мусить зробити для відновлення свого порушеного права, а саме на ремонт автомобілю, підтверджено довідкою ФОП ПП « ОСОБА_25 » від 25.02.2016 року (т.1, а.п.212) згідно якої вартість ремонтно-відновлюваних робіт автомобілю «ВАЗ-2104» станом на 25.02.2016 року складає: 1. Демонтаж та рихтування правого переднього крила - 5000 грн.; 2. Фарбування правого переднього крила - 5000 грн.; 3. Рихтування та фарбування правого порогу - 2500 тис. грн.

Проте, вказана довідка ФОП ПП « ОСОБА_25 » від 25.02.2016 року про вартість ремонтно-відновлюваних робіт (т.1, а.п.212) не є допустимим доказом щодо визначення розміру заподіяної шкоди, оскільки, згідно з п.6 ч.2 ст.242 КПК України (в редакції закону від 13.05.2014 року №1261-УІІ), передбачено обов`язкове проведення експертизи для визначення розміру матеріальних збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням. Крім того, зазначена довідка про вартість ремонту автомобіля не є допустимим доказом, оскільки відсутні докази того, яким саме видом діяльності займається цей підприємець.

Що стосується стягнення з обвинувачених 10000 грн. моральної шкоди, обумовленої заподіянням потерпілому обвинуваченими тілесних ушкоджень та перенесеними в результаті цього стражданнями, суд приходить до такого.

При вирішенні питання щодо відшкодування потерпілому ОСОБА_11 моральної шкоди, суд приймає до уваги положення ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, згідно із якою особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

З огляду на надані потерпілим ОСОБА_11 показання, а також показання обвинувачених та досліджені під час судового розгляду провадження докази, суд вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки судом встановлено, що йому в результаті протиправних дій обвинувачених було заподіяно моральну шкоду, яка полягала у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням здоров`я, а також з огляду на ті негативні емоції, які він переніс під час вчинення протиправних дій обвинуваченими відносно нього.

Між тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ч.3 ст.23 ЦК України, згідно з якою розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З урахуванням викладеного, суд вважає, що цивільний позов про відшкодування заподіяної моральної шкоди потерпілому ОСОБА_11 в сумі 10000 грн. підлягає задоволенню частково в сумі 6000 грн., розмір якої відповідає ступеню як фізичних, так і моральних страждань потерпілого, пов`язаних із вчиненням щодо нього неправомірних дій обвинуваченими та наслідків цього.

Щодо вирішення питання про стягнення на користь потерпілого ОСОБА_11 з обвинувачених витрат на правову допомогу у розмірі 2000 грн. (що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 13.11.2015 року - т.1, а.п.52), які частиною 1 ст.118 КПК України віднесено до процесуальних витрат, оскільки, згідно із ч.1 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати, з обвинувачених ОСОБА_5 та ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені потерпілим ОСОБА_11 витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 2000 грн.

В силу положення ч.3 ст.129 КПК України про те, що у разі виправдання обвинуваченого у разі його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду, а тому цивільні позови потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 до обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_4 підлягають залишенню без розгляду.

Санкцією ч. 2 ст. 289 КК України, за якою, згідно вироку суду, обвинуваченні ОСОБА_5 , ОСОБА_4 визнані винними та притягнуті до кримінальної відповідальності, передбачено основне покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 8 років з конфіскацією майна або без такої.

Таким чином, законодавцем надано суду альтернативне право призначати або не призначати додаткове покарання у вигляді конфіскації майна. У такому разі його застосування або незастосування потребує обгрунтування у мотивувальній частині вироку.

На думку суду обвинуваченим за ч. 2 ст. 289 КК України слід призначити покарання без застосування додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, оскільки автомобіль потерпілому ОСОБА_11 повернуто.

Долю речових доказів вирішити на підставі ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 373-374, 376 КПК України, суд,
У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнаним винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч.1 ст. 162, ч.2 ст. 125 КК України та призначити покарання:

- за ч. 2 ст. 289 КК України 5 років позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч. 1 ст. 162 КК України 1 рік обмеження волі;

- за ч. 2 ст. 125 КК України 1 рік обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_4 5 (п`ять) років позбавлення волі без конфіскації майна.

Зарахувати обвинуваченому ОСОБА_4 попереднє ув`язнення у строк покарання у вигляді позбавлення волі, призначеного йому за цим вироком суду, за правилами, визначеними ч.5 ст.72 КК України, а саме з розрахунку один день попереднього увязнення за два дні позбавлення волі, починаючи з 21 травня 2015 року по 22 травня 2015 року.

ОСОБА_5 визнаним винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 289, ч.1 ст. 162, ч.2 ст. 125 КК України та призначити покарання:

- за ч. 2 ст. 289 КК України 5 років позбавлення волі без конфіскації майна;

- за ч. 1 ст. 162 КК України 1 рік обмеження волі;

- за ч. 2 ст. 125 КК України 1 рік обмеження волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_5 5 (п`ять) років позбавлення волі без конфіскації майна.

Початок строку відбування покарання обвинуваченими ОСОБА_4 , ОСОБА_5 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

ОСОБА_4 , в частині пред`явленого йому обвинувачення за ч.1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України визнати невинуватим та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдати через недоведеність вчинення ним кримінальних правопорушень.

ОСОБА_5 , в частині пред`явленого йому обвинувачення за ч.1 ст. 263, ч. 4 ст. 296 КК України визнати невинуватим та на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдати через недоведеність вчинення ним кримінальних правопорушень.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 про стягнення з обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на його користь матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути солідарно з обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_11 6000 гривень моральної шкоди. Відмовити в задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 12500 гривень через недоведеність позову.

Стягнути у рівних частках з обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на користь потерпілого ОСОБА_11 витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 2000 гривень.

На підставі ч.3 ст.129 КПК України, у зв`язку із виправданням обвинувачених ОСОБА_5 , ОСОБА_4 в частині пред`явленого їм обвинувачення за ч.1 ст.263 та ч.4 ст.296 КК України через недоведеність вчинення ними кримінальних правопорушень, - залишити без розгляду цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_14 .

Речові докази, а саме: один полімерний пакет, в якому знаходиться спусковий важіль; один паперовий конверт зі слідами РБК, один поліетиленовий пакунок, в якому знаходиться частина дерев`яної палиці, які зберігаються у Вознесенському ВП ГУНП в Миколаївській області, - знищити; коврик з водійського сидіння транспортного засобу ВАЗ 2104, який зберігається у Вознесенському ВП ГУНП в Миколаївській області, - повернути потерпілому ОСОБА_11 ; кофту та штани чоловічі зі слідами РБК, які зберігаються у Вознесенському ВП ГУНП в Миколаївській області, - повернути обвинуваченому ОСОБА_4 ; відеозаписи з камери спостереження залишити в матеріалах провадження.

На вирок суду учасниками процесу можуть бути подані апеляції до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченими в той же строк з дня вручення їм копії вироку.

Суддя: підпис: ОСОБА_1

Згідно оригіналу: суддя: