АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цією ухвалою обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000043 відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 212, ч.1 ст. 366 КК України, повернуто прокурору.

На обґрунтування прийнятого рішення, суд зазначив, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки в порушення п.п. 1, 5 ч.2 ст. 291 КПК України в обвинувальному акті вказаний лише реєстраційний номер, а найменування кримінального провадження відсутнє. Крім того, обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, які йому інкримінуються, в тексті зазначеного документу викладено некоректно, оскільки в обвинувальному акті категорично стверджується, що саме ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 212 та ч. 1 ст. 366 КК України замість визначення того, у вчинені яких кримінальних правопорушень він обвинувачується. На думку суду, сторона обвинувачення вийшла за межі своїх повноважень і перебрала на себе повноваження суду в ____________________________________

Справа: 11-кп/796/578/2017
Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_10
Доповідач: ОСОБА_1
остаточному вирішенні питання щодо доведеності вини ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому злочинів, що свідчить про відсутність належним чином висунутого обвинувачення ОСОБА_11 . Також зазначив, що в обвинувальному акті відсутнє чітке розмежування складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 212 та ч. 1 ст. 366 КК України, оскільки стороною обвинувачення не визначено меж судового розгляду відповідно до ч.1 ст. 337 КПК України.
Встановлені під час підготовчого засідання та зазначені в цьому рішенні порушення КПК України, які перешкоджають призначенню кримінального провадження до судового розгляду стали підставою для повернення цього обвинувального акта прокурору для усунення вказаних недоліків.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року про повернення обвинувального акта у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000043 відносно ОСОБА_6 та призначити новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.
В обгрунтування своїх апеляційних вимог прокурор зазначає, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 , який надійшов до суду для розгляду, відповідає вимогам ст. 291 КПК України, а відтак вважає оскаржувану ухвалу суду незаконною, яка підлягає скасуванню на підставі ст. 412 КПК України у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

При цьому, прокурор вказує на безпідставність висновків суду про зазначення в обвинувальному акті тверджень про вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень і таким чином перебирання стороною обвинувачення функцій суду, оскільки слідчий і прокурор цих функцій на себе не перебирають, а лише вважають, що зібрані докази в повній мірі підтверджують, що останній вчинив кримінальні правопорушення.

Крім того зазначає, що вирішуючи питання про правильність формулювання обвинувачення під час підготовчого судового засідання, суд вийшов за межі повноважень наданих суду ст. 314-317 КПК України, а твердження суду про відсутність ознак фіктивності у ТОВ "Чиста вода СП" є безпідставною та упередженою позицією.

Не погоджується прокурор і з доводами викладеними в оскаржуваній ухвалі про невиконання прокурором вимог п.3 ч.4 ст. 291 КПК України. При цьому зазначає, що разом з обвинувальним актом та реєстром матеріалів досудового розслідування також скеровано розписку ОСОБА_6 виконану ним власноруч про відмову отримувати вказані документи через сумніви у повноваженнях прокурора, а тому, на виконання вимог ст. 293 КПК України на адресу ОСОБА_6 поштовим зв`язком, рекомендованими листами із повідомленням був скерований примірник обвинувального акту та реєстру, що підтверджується фіскальними чеками.

Також безпідставним прокурор вважає і твердження суду про відсутність даних щодо призначення тих чи інших прокурорів як процесуальних керівників, зокрема прокурорів ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , повноваження яких підтверджуються витягом з ЄРДР, про що також зазначено в обвинувальному акті.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, який просив її задовольнити, скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року та призначити новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання; думку обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисників, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора та просили залишити ухвалу суду без зміни; перевіривши матеріали кримінального провадження №0000043та доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 314 ч.3 п.3 КПК України, зі стадії підготовчого судового засідання суд має право повернути обвинувальний акт прокурору у тому випадку, якщо він не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

За змістом положень ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні злочину і яким завершується досудове розслідування.

Вичерпні вимоги до змісту обвинувального акта та його додатків викладені в ст. 291 КПК України. Зокрема, він повинен містити формулювання обвинувачення наведеного після викладу фактичних обставин злочину, які прокурор вважає встановленими, та правової кваліфікації злочину з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність. При цьому, формулювання обвинувачення має містити дані щодо події злочину із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті (частини статті) Кримінального кодексу України, можна встановити в діях обвинуваченого складу злочину.
Саме в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта суд першої інстанції здійснює судовий розгляд, як це передбачено приписами ст. 337 КПК України.

З наведених положень кримінального процесуального закону слідує, що на стадії підготовчого провадження в суді першої інстанції повернення обвинувального акту прокурору допускається лише у разі порушення прокурором чи слідчим цих вимог.

Однак, ці вимоги кримінального процесуального закону при складанні та затвердженні обвинувального акта щодо ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000043 належним чином дотриманні не були.

Як вірно зазначив суд в оскаржуваній ухвалі, зі змісту обвинувального акта вбачається, що в ньому відсутнє чітке розмежування складів кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 212 та ч. 1 ст. 366 КК України, а виклад фактичних обставин та формулювання обвинувачення за умисне ухилення від сплати податків є дзеркальним відображенням фактичних обставин та формулювання обвинувачення у службовому підробленні.

На некоректність викладеного в обвинувальному акті твердження, що ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 1 ст. 212 та ч. 1 ст. 366 КК України, які можуть дати підстави вважати, що обставини вчинення останнім вказаних кримінальних правопорушень вже доведені, також вказував апеляційний суд у своїй ухвалі від 05.04.2016 року під час перегляду аналогічної ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 26.01.2016 року про повернення прокурору обвинувального акта щодо ОСОБА_6 , однак ця обставина була проігнорована прокурором і обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні знову надійшов до суду без усунення недоліків та з аналогічним твердженням сторони обвинувачення про вчинення ОСОБА_6 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 212 та ч. 1 ст. 366 КК України, а тому колегія суддів вважає безпідставними апеляційні доводи прокурора на спростування цієї обставини і не приймає їх до уваги.

Крім того, в порушення вимог п.1 ч. 1 ст. 91 КПК України, в обвинувальному акті не зазначено, коли саме ОСОБА_6 вніс завідомо неправдиві відомості до податкових декларацій, які саме показники були внесені, коли та у який спосіб вони були подані до державних органів і до яких саме. На ці недоліки обвинувального акта також звертав увагу і суд апеляційної інстанції у вищезгаданій ухвалі, які знову були проігноровані прокурором, що на думку колегії суддів свідчить або про некомпетентність прокурора, або про умисне порушення норм кримінального процесуального закону та покладених на нього цим законом обов`язків.

Також суд першої інстанції обгрунтовано вказав на порушення вимог пункту 3 ч. 4 ст. 291 та ст. 293 КПК України, як на підставу для повернення обвинувального акта прокурору, оскільки до обвинувального акта не додана розписка ОСОБА_6 про отримання останнім копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, з чим також погоджується і суд апеляційної інстанції, а тому апеляційні посилання прокурора на копії фіскальних чеків (а.с.34), як на підтвердження тієї обставини, що на адресу ОСОБА_6 поштовим зв`язком, рекомендованими листами із повідомленням, скеровано примірник обвинувального акту та реєстру матеріалів, не спростовує висновку суду про відсутність в матеріалах провадження об`єктивних даних на підтвердження тієї обставини, що обвинувачений отримав копію обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, оскільки фіскальні чеки не містять інформації на яку посилається прокурор у своїй апеляційній скарзі, а інших даних, крім повідомлення прокурора стороні захисту, що даний обвинувальний акт в порядку ст. 291 КПК України направлено до Дніпровського районного суду м. Києва для розгляду по суті, матеріали кримінального провадження не містять (а.с. 36-39) .

Крім того, суд першої інстанції, вказуючи на порушення стороною обвинувачення положень ч. 2 ст. 109 КПК України, обґрунтовано зазначив, що в обвинувальному акті процесуальними керівниками у даному кримінальному провадженні є виконувач обов`язків заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_12 і прокурор цієї ж прокуратури ОСОБА_13 , проте в розділі 2 реєстру матеріалів досудового розслідування вказані прізвища зовсім інших прокурорів - ОСОБА_14 та ОСОБА_15 ; що реєстр матеріалів досудового розслідування не містить дати його складання, не зазначені аркуші реєстру, незважаючи на вказівку про це в самому обвинувальному акті; в реєстрі не вказано до якого кримінального провадження він відноситься, тобто фактично обвинувальний акт має ті ж самі недоліки, які мав обвинувальний акт від 27.10.2015 року, що унеможливлює його призначення до судового розгляду.

Хоча вказані обставини, як вірно зазначив прокурор у своїй апеляційній скарзі не є такими, що тягнуть за собою беззаперечне повернення обвинувального акта, проте, зважаючи на ту обставину, що на ці ж самі недоліки та необхідність їх усунення суд першої інстанції в ухвалі від 26.01.2016 року про повернення прокурору обвинувального акта відносно ОСОБА_6 та суд апеляційної інстанції в ухвалі від 05.04.2016 року (а.с. 72-75) вже звертали увагу прокурора на вказані недоліки при виконанні вимог ст. 109 КК України, які так і не були усунуті, а тому колегія суддів вважає, що при поверненні обвинувального акта прокурору ці недоліки підлягають усуненню.

Доводи апеляційної скарги прокурора на спростування зазначених обставин, зокрема про те, що у даному кримінальному провадженні приймали участь належні прокурори, не узгоджується з наявною в матеріалах провадження копією постанови про призначення групи прокурорів від 10.06.2016 року, з якої вбачається, що у кримінальному провадженні

№ 0000043 від 09.07.2016 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 212 КК України призначено групу прокурорів і керівництво групою доручено виконувачу обов`язків заступника прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_12 (а.с.70), проте в матеріалах провадження відсутні дані на підтвердження їх повноважень, які б поширювались на кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 366 КПК України.

Отже, така невідповідність обвинувального акта вимогам КПК України перешкоджає призначенню кримінального провадження до судового розгляду, про що вірно зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні, а тому обгрунтовано повернув даний обвинувальний акт прокурору.

Що стосується інших, зазначених в апеляційній скарзі прокурора, доводів на спростування висновків суду про необхідність повернення обвинувального акта, в тому числі, що суд вийшов за межі переліку питань, які вирішуються у підготовчому судовому засіданні, то вони є необґрунтованими і не заслуговують на увагу.

Таким чином, ухвала суду першої інстанції про повернення прокурору
обвинувального акта щодо ОСОБА_6 є законною та обгрунтованою і підстав для її скасування, про що ставиться питання в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року, якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000043 відносно обвинуваченого ОСОБА_6 повернуто прокурору для усунення недоліків - залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - без задоволення.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді: ________________ _________________ ________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3