АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого - судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарях ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва матеріали кримінального провадження № 00102789 відносно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Російської Федерації, Приморського краю, с. Роздільне, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 342, ч.2 ст.345 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадження на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року,

за участю сторін:

прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 21 грудня 2016 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.342, ч.2 ст. 345 КК України, та виправдано його у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальні правопорушення, в яких він обвинувачується.
Прокурор у кримінальному провадженні, в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч.2 ст. 342, ч.2 ст.345 КК України та призначити йому покарання за ч.2 ст. 342 КК України у виді 2 років позбавлення волі, за ч.2 ст. ст.345 КК України у виді 4 років позбавлення волі, на підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання у виді 4 років позбавлення волі. Крім того просить повторно дослідити докази: протокол судового засідання відносно ОСОБА_7 , аудіо запис судових засідань, під час яких давали показання свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , допитати підозрюваного ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .
Вказує, що оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд, в порушення вимог ст.ст. 85, 409, 411 КПК України, мотивуючи своє рішення щодо виправдання ОСОБА_7 безпідставно визнав неналежними докази, а саме: дані рапорту фельдшера медичної частини Київського слідчого ізолятора від 01.09.2015 року, якими зафіксовано факт огляду потерпілого ОСОБА_10 , відносно якого ОСОБА_7 вчинено опір працівнику правоохоронного органу та заподіяно легкі тілесні ушкодження під час виконання ним службових обов`язків, та дані висновку експерта № 2494 від 02.09.2015 року, згідно якого ОСОБА_10 отримав легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я у вигляді забійної рани на фоні крововиливу нижньої губи зліва.
Крім того зазначає, що судом не взято до уваги та не надано оцінку показанням свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та потерпілого ОСОБА_10 , який зазначив, що під час здійснення прогулянки ув`язнених неодноразово попереджав ОСОБА_7 про те, щоб він повернувся до свого прогулянкового дворику, однак засуджений ігнорував вказані вимоги, після чого між ними виник словесний конфлікт, під час якого ОСОБА_7 наніс удар рукою в обличчя потерпілому ОСОБА_10 .
Також вказує, що в ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_7 неодружений, характеризується незадовільно, має постійне місце проживання, раніше не судимий, неодноразово виносилася догана адміністрацією Київського слідчого ізолятора, а тому вважає, що він не підлягає виправленню без ізоляції від суспільства.

Згідно із вироком суду, 01 вересня 2015 року, близько 12 год. 30 хв., ОСОБА_7 , будучи заарештованим Оболонським районним судом м. Києва, знаходився на території прогулянкового двору слідчого корпусу слідчого ізолятора м. Києва № 13 за адресою: м. Київ вул. Дегтярівська, 13, де здійснював планову прогулянку для ув`язнених. Перебуваючи на території прогулянкового двору слідчого корпусу СІЗО м. Києва та свідомо порушуючи вимоги ст. 8 Закону України «Про попереднє ув`язнення», яка регламентує роздільне тримання у місцях попереднього ув`язнення, намагався відчинити двері сусіднього прогулянкового двору слідчого корпусу СІЗО м. Києва та потрапити до інших ув`язнених. Побачивши протиправні дії ув`язненого ОСОБА_7 , молодший інспектор відділу режиму безпеки СІЗО м. Києва старший сержант внутрішньої служби ОСОБА_10 , який знаходився поруч з останнім та виконував свої службові обов`язки зробив йому словесне зауваження та попередив про наслідки вчинення останнім протиправних дій, на що ув`язнений ОСОБА_7 відреагував агресивно, законні вимоги ОСОБА_10 не виконав та діючи умисно, усвідомлюючи, що ОСОБА_10 являється працівником правоохоронного органу та його законні вимоги є обов`язкові для виконання, розпочав чинити опір, який проявлявся в неодноразових спробах відчинити двері та проникнути до сусіднього прогулянкового двору слідчого корпусу СІЗО м. Києва. після чого ОСОБА_7 схопив двома руками ОСОБА_10 за формений одяг та наніс удар кулаком по обличчю, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді розсіченої рани нижньої губи та садно на верхній губі зліва, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 2494 від 02.09.2015 року відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

В подальшому протиправні дії ОСОБА_7 були припинені викликом ОСОБА_10 охорони Київського слідчого ізолятора.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, просив її задовольнити, думку обвинуваченого та захисника про безпідставність доводів апеляційної скарги прокурора, думку потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження та дослідивши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення виходячи з таких підстав.

Відповідно до приписів ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентними судом згідно з нормами матеріального права та дотримання вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, з наведенням мотивів та підстав його ухвалення.

Виходячи зі змісту положень ст. 62 Конституції України та ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Вказані вимоги закону судом першої інстанції при постановленні вироку щодо ОСОБА_7 виконані в повному обсязі.
За п.1 ч.3 ст.374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначається - формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; та положення закону, якими керувався суд.

Колегія суддів вважає, що зазначені вимоги закону судом першої інстанції виконані належним чином, оскільки вирок суду щодо визнання ОСОБА_7 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.342, ч.2 ст.345 КК України та виправдання у зв`язку з недоведеністю вчинення ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, з чим не погоджується прокурор в апеляційній скарзі, ухвалений компетентним судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог процесуального закону, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені наведеними у ньому доказами, що досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 КПК України, а також з наведенням достатніх мотивів та підстав ухвалення даного вироку.

Як зазначено у вироку суду, стороною обвинувачення ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він, своїми умисними протиправними діями, які виразилися в опорі працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 342 КК України, а також, що він своїми протиправними діями, які виразилися в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, вчинив кримінальне, правопорушення передбачене ч.2 ст.345 КК України.

Як убачається з матеріалів судового провадження, судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку досліджено надані стороною обвинувачення докази, зокрема, допитано:

обвинуваченого ОСОБА_7 , який не визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, під час дослідження письмових доказів зазначив, що по завершенню досудового розслідування вони йому не відкривалися. Показав, що працівник слідчого ізолятора вчинив його побиття, принизивши словесно перед іншими ув`язненими, а пізніше звинуватили, що нібито він спричинив тілесні ушкодження працівнику ізолятора.
Вказані показання обвинувачений ОСОБА_7 повністю підтвердив під час допиту в суді апеляційної інстанції, зазначивши, що працівник слідчого ізолятора перебував у нетверезому стані; про умови перебування в СІЗО його повідомляли; всі пересуваються вільно; за час його перебування у карцері упродовж десяти днів до нього не з`явився медичний працівник для зняття побоїв, хоча у матеріалах кримінального провадження є медична довідка, яка підтверджує заподіяння йому тілесних ушкоджень.
потерпілого ОСОБА_10 , який підтвердив свої показання і в суді апеляційної інстанції, згідно яких він 01 вересня 2015 року приблизно після 12 год. під час несення служби в слідчому ізоляторі, перебував на прогулянковій території, де зачиняв двері одного з прогулянкових двориків. В цей час, ОСОБА_7 намагався через ці двері зайти до іншого прогулянкового дворику. Він декілька разів відштовхнув ОСОБА_7 від дверей, через що між ними виникла словесна суперечка, в тому числі нецензурною лайкою, в ході якої він замахувався ногами та руками, не даючи ОСОБА_7 наблизитись до нього. Під час цієї штовханини, ОСОБА_7 намагався схопити його за формений одяг та коли він відволікся, то отримав від ОСОБА_7 , кулаком удар в ліву частину обличчя, в результаті чого утворилося легеньке розсічення губи. Він не може пояснити, умисно чи з необережності ОСОБА_7 завдав йому удар. Із заявою про нанесення тілесних ушкоджень він не звертався, писав рапорт на ім`я керівника;
свідка ОСОБА_11 , який підтвердив свої показання і в суді апеляційної інстанції, згідно яких він працює в медичній частині Київського слідчого ізолятору та 01 вересня 2015 року прибув для огляду ув`язненого, який в цей час перебував на прогулянці та був співкамерником ОСОБА_7 . Коли він оглядав пацієнта, то ОСОБА_7 вийшов до коридору, через відчинені двері. В цей час він почув шум, а потім ОСОБА_7 забіг назад у дворик. При цьому він побачив у ОСОБА_7 пляму на руці, схожу на кров, а у ОСОБА_10 на губі. Він не бачив, що саме відбулося між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , зі слів останнього ОСОБА_7 завдав йому удар рукою по обличчю;
свідка ОСОБА_12 , який повідомив, що він утримувався станом на 01 вересня 2015 року у Київському слідчому ізоляторі та знав ОСОБА_13 , як працівника слідчого ізолятору, а ОСОБА_7 , як ув`язненого. Він, був свідком конфлікту між ОСОБА_14 та ОСОБА_7 на прогулянковій території, в ході якого він чув, як останні голосно словесно сперечалися та бачив, як ОСОБА_15 завдавав удари ногами та руками ОСОБА_7 . При цьому він не бачив, щоб ОСОБА_7 , завдав удари ОСОБА_16 . Після конфлікту він бачив ушкодження на губі в ОСОБА_7 зазначив, що перед конфліктом ОСОБА_7 лише спілкувався з ув`язненими в іншому прогулянковому дворику, перебуваючи поблизу огорожі, та не намагався туди потрапити;
досліджено та проаналізовано дані, що містяться у в протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 01.09.2015 року, згідно з якими ОСОБА_10 заявив, що 01.09.2015 року близько 12 год. 30 хв., на території прогулянкового двору слідчого корпусу СІЗО м.Києва та Київської області за адресою: м.Київ, вул. Дегтярівська, 13, затриманий ОСОБА_7 наніс тілесні ушкодження молодшому інспектору відділу режиму безпеки старшому сержанту внутрішньої служби ОСОБА_10 ;
дані, що містяться у висновку експерта № 2494 від 02.09.2015 року згідно з якими в ході судово-медичної експертизи за матеріалами досудового розслідування внесеного до ЄРДР за № 0010278, у ОСОБА_10 , виявлені наступні тілесні ушкодження: а) забійна рана на фоні крововиливу нижньої губи з ліва; б) садно на фоні крововиливу на верхній губі зліва. Тілесне ушкодження у пункті а) за ступенем тяжкості відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на строк понад 6 , але менш ніж 21 добу за критерієм тривалості розладу здоров`я;
дані, що містяться в фотокопії результатів службового розслідування за фактом нападу ув`язненим камери № 73 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 при проведенні прогулянки на слідчому корпусі молодшого інспектора відділу режиму і безпеки старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_10 , згідно з якими встановлено, що ув`язнений камери № 73 ОСОБА_7 дійсно здійснив напад на молодшого інспектора відділу режиму і безпеки старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_10 , чим злісно порушив режим утримання в Київському слідчому ізоляторі, за що покараний в дисциплінарному порядку шляхом поміщення до карцеру;
дані, що містяться у рапорті молодшого інспектора відділу режиму і безпеки старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_10 , згідно з якими 01.09.2015 року він заступив на службу на дільницю забезпечення виводу ув`язнених на прогулянку слідчого корпусу. Близько 12 год. 30 хв. при проведенні прогулянки камер № 73 в прогулянковому дворі № 21 ув`язнений ОСОБА_7 намагався самостійно вийти з прогулянкового двору, на зауваження не реагував висловлювався нецензурною лайкою, після чого наніс йому удар кулаком в обличчя;
дані, що містяться у рапорті фельдшера медичної частини Київського СІЗО ОСОБА_17 від 01.09.2015 року, згідно з якими, о 12 год. 15 хв., його було викликано на прогулянкові дворики слідчого корпусу, де при медичному огляді ОСОБА_7 виявлено в останнього розсічену рану кисті правої кінцівки, про що складено медичну довідку. Також на прогулянковому дворику ним оглянутий співробітник слідчого СІЗО відділу режиму безпеки ОСОБА_10 , в якого було виявлено розсічену рану нижньої губи, про що складено медичну довідку;
дані, що містяться у копії витягу з наказу № 490/с-пр від 23 липня 2014 року згідно з якими, призначено старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_10 молодшим інспектором 1-ої категорії відділу режиму і безпеки Київського слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області, звільнивши його з посади молодого інспектора, звільнивши його з посади інспектора 1-ої категорії відділу режиму і охорони Київського слідчого ізолятору;
дані, що містяться у фотокопії присяги працівника органів Державної кримінально-виконавчої служби України, згідно з якими ОСОБА_10 19.01.2010 року складено присягу;
дані, що містяться у посадовій інструкції молодшого інспектора відділу режиму і безпеки, який здійснює вивід ув`язнених на прогулянку, згідно з якими, ОСОБА_10 17.08.2015 року ознайомлений з посадовою інструкцією, підпунктом 3.1. якої передбачено, що молодший інспектор користується правами згідно ст. 18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України;

долучені прокурором в судовому засіданні: фотокопію вимоги ДІАЗ МВС України м. Києва на ім`я ОСОБА_7 , фотокопію анкети заарештованого на ім`я ОСОБА_7 , фотокопію форми 1 на ім`я ОСОБА_7 , характеристику на ув`язненого ОСОБА_7 , довідку про заохочення і стягнення ув`язненого ОСОБА_7 .
Проаналізувавши показання обвинуваченого, потерпілого, свідків та зазначені письмові докази, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що їх не можна покласти в основу обвинувачення, оскільки вони як самі по собі, так і в сукупності, прямо чи не прямо не підтверджують, що вчинено кримінальні правопорушення, в яких обвинувачується ОСОБА_7 .
Колегія суддів уважає такі висновки суду першої інстанції правильними, оскільки вони є мотивованими, обгрунтованими та узгоджуються із положеннями кримінального процесуального закону.
Кримінальна відповідальність за ч.2 ст.342 КК України настає, зокрема, за умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків; за ч.2 ст.342 КК України - настає за опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків. Постановою Пленуму ВСУ від 26.06.1992 №8 «Про застосування законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і правоохоронних органів» опір визначається як активна фізична протидія. Тобто, його ознаками є: 1) активні дії; 2) дії винного повинні бути спрямовані на організм потерпілого з застосуванням фізичної сили; 3) вони перешкоджають потерпілим своїх функцій; 4) дії вчинені в момент виконання потерпілим своїх службових обов`язків.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що показаннями свідків не підтверджуються показання потерпілого ОСОБА_10 стосовно обставин отримання ним від ОСОБА_7 удару кулаком в обличчя, оскільки свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 повідомили, що вони не були очевидцями того, як обвинувачений ОСОБА_7 завдав потерпілому ОСОБА_10 удар. При цьому, свідок ОСОБА_12 вказав про те, що він бачив, як ОСОБА_10 завдавав удари ногами та руками ОСОБА_7 .
Разом з тим, у матеріалах кримінального провадження міститься медична довідка від 01 вересня 2015 року про те, що проведено огляд ОСОБА_7 , та виявлено розсічену рану правої кінцівки в області вказівного та середнього польців (а.с.29 т.2), що підтверджує його показання про заподіяння йому тілесних ушкоджень.
Також показання потерпілого ОСОБА_10 про обставини завдання йому удару кулаком обвинуваченим ОСОБА_7 , не підтверджуються об`єктивними доказами, які можуть бути визнані належними та допустимими на підставі чинного кримінального процесуального закону.
Статтею 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів, засобами, передбаченими цим кодексом. Обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, тобто винуватості обвинуваченого, форми вини, мотиву і мети вчинення кримінального правопорушення, виду і розміру шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, у відповідності до положень ч.1 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, на потерпілого.

Згідно вимог ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожен доказ з точки зору його належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 85 КПК України визначено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Слід зазначити, що судом першої інстанції обгрунтовано, відповідно до положень ст.ст. 85 КПК України, визнано неналежними доказами дані, що містяться у висновку експерта № 2494 від 02.09.2015 року та дані рапорту фельдшера медичної частини Київського СІЗО ОСОБА_17 від 01.09.2015 року, на які покликається прокурор у апеляційній скарзі.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, згідно висунутого обвинувачення ОСОБА_7 , потерпілим від інкримінованих йому дій є ОСОБА_10 .
Натомість встановлено, у тому числі із наданих прокурором документів, що потерпілим є ОСОБА_10 .
Крім того, даними, що містяться у висновку експерта № 2494 від 02.09.2015 року встановлено, що при судово-медичній експертизі у ОСОБА_10 виявлено легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я у вигляді забійної рани на фоні крововиливу нижньої губи зліва.
Також, дані рапорту фельдшера медичної частини Київського СІЗО ОСОБА_17 від 01.09.2015 року свідчать про те, що ним на прогулянковому дворику був оглянутий співробітник Київського СІЗО відділу режиму і безпеки ОСОБА_10 , в якого було виявлено розсічену рану нижньої губи, про що складено медичну довідку. Зі змісту вказаної довідки вбачається, що був оглянутий ОСОБА_10 (а.с. 28 т.2).

Таким чином, дані, що містяться у згаданих вище документах не підтверджують заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілому обвинуваченим ОСОБА_10 .
Доводи прокурора та викладені в обвинувальному акті фактичні обставини щодо того, що саме ОСОБА_7 на зауваження ОСОБА_10 відреагував агресивно, законні вимоги останнього не виконав, намагався руками схопити його за горло, після чого схопив двома руками за його формений одяг та наніс удар кулаком в обличчя не підтверджуються жодними належними та допустимим доказами.

Інших доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які були б належними та допустимими стороною обвинувачення надано не було.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції зробив правильний висновок про допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, визначених у ч.2 ст.290 КПК України щодо надання доступу до матеріалів досудового розслідування, які є в його провадженні.
Згідно протоколу про надання підозрюваному ОСОБА_7 доступу до матеріалів кримінального провадження від 09 вересня 2015 року зазначено, що слідчий надав підозрюваному доступ до матеріалів досудового розслідування № 0010278 в підшитому і пронумерованому стані в одному томі на 100 аркушах (а.с.41 т.2).

Разом з тим, прокурором не надано опис матеріалів досудового розслідування, що підтверджується записом у журналі судового засідання від 20.12.2016 року (а.с. 48 т.2), доступ до яких надано підозрюваному 09 вересня 2015 року, а сам ОСОБА_7 заперечив факт надання йому доступу до тих документів, які надані прокурором в обґрунтування його винуватості.
Таким чином, за відсутності відповідності опису матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні №0010278 неможливо зробити висновок, які саме матеріали досудового розслідування були відкриті підозрюваному ОСОБА_7 у процесі надання йому доступу до матеріалів кримінального провадження.
Долучена прокурором в суді апеляційної інстанції завірена копія опису матеріалів досудового розслідування, не вказує на належне виконання своїх обов`язків органом досудового розслідування, що регламентовані ст. 290 КПК України.

Відтак, висновок суду про те, що у кримінальному провадженні № 0010278 стороною обвинувачення не були відкриті матеріали досудового розслідування, зокрема, підозрюваному ОСОБА_7 , є правильним, а тому суд обґрунтовано, відповідно до положень ч.2 ст. 290 КПК України,не допустив відомості, що містяться в цих матеріалах, як докази.
Зважаючи на викладене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, про те, що дані, які містяться в протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 01.09.2015 року, у висновку експерта № 2494 від 02.09.2015 року, фотокопії результатів службового розслідування за фактом нападу ув`язненим камери №73 ОСОБА_7 , у рапорті молодшого інспектора відділу режиму і безпеки старшого сержанта внутрішньої служби ОСОБА_10 , у рапорті фельдшера медичної частини Київського СІЗО ОСОБА_17 від 01.09.2015 року, у копії витягу з наказу №490/с-пр від 23 липня 2014 року, у фотокопії присяги працівника органів Державної кримінально-виконавчої служби України, у посадовій інструкції молодшого інспектора відділу режиму і безпеки, який здійснює вивід ув`язнених на прогулянку, не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 .
Незважаючи на заяву захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 ще у суді першої інстанції про те, що протокол надання доступу до матеріалів кримінального провадження від 09.09.2015 року підписано не ОСОБА_7 , а іншою особою, сторона обвинувачення не заявляла клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.
Оцінюючи вказану обставину, суд першої інстанції приймаючи рішення виходив із загальних засад кримінального провадження, визначених у ст.7 КПК України, зокрема, диспозитивності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини.
Згідно п.2 ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір.

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст.62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у справі "Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain" від 06.12.1998р. Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали свої справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного (Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain, judgment of 6 December 1988, Series A no.146, p.33, & 77").

Колегія суддів погоджується з правильністю висновку суду першої інстанції щодо сумнівного характеру вчинення саме ОСОБА_7 інкримінованих йому кримінальних правопорушень, що не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", який знайшов свій вияв як в положенні ст.17 КПК України, з якого випливає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має право бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а усі сумніви щодо доведеності вини такої особи тлумачаться на її користь. У практиці Європейського суду з прав людини, зокрема рішенні від 21.07.2011р. у справі "Коробов проти України" зазначалося, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення "поза розумним сумнівом", проте така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

Беручи до уваги наведене, на думку колегії суддів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б вплинули на законність постановленого рішення суду, колегія суддів не знаходить.
За наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому подану апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення, вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ упродовж трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3