Ухвала
іменем україни

25 квітня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
за участю захисника ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальну справу за заявою засудженого ОСОБА_8 про перегляд вироку Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 18 листопада 2005 року та ухвали Верховного Суду України від 16 березня 2006 року на підставах установлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення міжнародних зобов`язань під час розгляду справи судом,
у с т а н о в и в:

Вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 18 листопада 2005 року, залишеним без змін Верховним Судом України,
ОСОБА_8 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше судимого:
1) 23 грудня 1999 року Верховним Судом Автономної Республіки Крим за ч. 3 ст. 117 КК України 1960 року до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років;
2) 30 травня 2002 року Красногвардійським районним судом Автономної Республіки Крим за ч. 1 ст. 185 КК України до покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік, звільненого 27 березня 2003 року умовно-достроково на 4 місяці,
засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 4 ст. 187 КК України на строк 12 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_8 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_9 у рахунок відшкодування шкоди: 50000 грн. моральної та 590 грн. матеріальної.
Вирішено питання про судові витрати і речові докази.
Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні розбою, поєднаного з заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, та умисного вбивства з корисливих мотивів за таких обставин.
27 жовтня 2004 року у період між 19 і 20 год. засуджений, будучи у стані алкогольного сп`яніння, поблизу будинку № 135 по вулиці Київській у місті Сімферополі побачив раніше незнайому ОСОБА_10 з жіночою сумочкою та пакетом у руках і вирішив вчинити на неї напад з метою заволодіння майном та у подальшому позбавити життя.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 деякий час переслідував ОСОБА_10 , а коли вона опинилася у безлюдному місці поблизу автобази «Укрм`ясомолторгу» по вулиці Сельвинського, 130, близько 20 год напав на потерпілу, приставив до горла ніж і з погрозами застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я, наказав віддати матеріальні цінності. Сприймаючи погрози як реальні, ОСОБА_10 зняла з вуха і віддала засудженому золоту сережку, після чого намагалася втекти. Однак ОСОБА_8 наздогнав потерпілу, наніс удар кулаком в обличчя, обшукав її сумку і заволодів належними ОСОБА_10 мобільним телефоном, грошима та ювелірними виробами.
Рятуючись від нападу, потерпіла знову намагалася втекти, проте засуджений наздогнав її та умисно з метою вбивства з корисливих мотивів наніс численні удари ножем в область грудей, спини, верхніх кінцівок, шиї та голови, чим позбавив її життя.
Після вчинення зазначених дій ОСОБА_8 , заволодівши майном потерпілої загальною вартістю 623 грн 28 коп, з місця злочину зник.
13 липня 2006 року ОСОБА_8 звернувся до Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд), в якій скаржився на порушення свого права на захист і права не свідчити проти себе. При цьому заявник зазначав, що висновки національних судів про його винуватість у вчиненні злочинів у значній мірі ґрунтуються на визнавальних свідченнях, даних ним на початку досудового слідства під тиском за відсутності правової допомоги, внаслідок затримання без кримінально-процесуального оформлення, початкового допиту у статусі свідка і штучної кваліфікації дій за нормою кримінального закону, що не передбачала обов`язкової участі захисника.
Розглянувши справу, Європейський Суд у своєму рішенні від 17 липня 2014 року одноголосно постановив, що мало місце порушення пункту 1 та підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції у зв`язку з відсутністю у заявника можливості отримати юридичну допомогу на початку слідства та використанням його визнавальних свідчень, даних у цей час, як основи для засудження.
Решту скарг заявника, зокрема щодо порушення пунктів 1, 2, 3 статті 5 та підпунктів «а»?«d» пункту 3 статті 6 Конвенції з посиланням на свавільне тримання під вартою і неправильне тлумачення доказів національними судами, Європейський Суд визнав неприйнятними.

Також Суд постановив стягнути з держави-відповідача на користь ОСОБА_8 грошову компенсацію, що відповідає справедливій сатисфакції.
У заяві про перегляд судових рішень Верховним судом України засуджений ОСОБА_8 просить судові рішення щодо нього скасувати, а кримінальну справу закрити у зв`язку з недоведеністю вчинення ним злочинів. В обґрунтування наведеного зазначає, що названі судові рішення ґрунтуються переважно на недопустимих доказах його початкових визнавальних показаннях, одержаних внаслідок констатованого Європейським Судом порушення права на захист, передбаченого підпунктом «с» пункту 3 статті 6 Конвенції, незаконного позбавлення волі, насильства та погроз.
Враховуючи, що встановлені міжнародним судом порушення при розгляді кримінальної справи щодо ОСОБА_8 є наслідком недотримання норм кримінально-процесуального права, то відповідно до вимог статті 400-18 КПК України 1960 року провадження за відповідною заявою є предметом розгляду Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, котрий з посиланням на аргументи заяви просив скасувати судові рішення і закрити кримінальну справу щодо ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочинів, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення заяви, оскільки матеріали справи, які знаходяться на території Автономної Республіки Крим на тимчасово окупованій території України, на даний час відновлені лише частково, перевіривши матеріали, додані до заяви, матеріали кримінальної справи, обговоривши доводи заяви, колегії суддів дійшла такого висновку.
Рішення Європейського суду у справі «Омельченко проти України» від 17 липня 2014 року набуло статусу остаточного відповідно до пункту 2 статті 44 Конвенції.
Згідно з вимогами пункту 1 статті 46 Конвенції держава Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення Європейського суду в будь-якій справі, в якій вона є стороною.
Відповідно до положень глави 3 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» констатоване цим судом порушення Конвенції може бути виправлено шляхом виплати грошової компенсації, вжиття додаткових заходів індивідуального і загального характеру.
Як передбачено ст. 10 названого Закону, додатковими заходами індивідуального характеру є: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього стану, який заявник мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні Європейського Суду.

Відновлення попереднього юридичного стану заявника здійснюється, зокрема, шляхом повторного судового розгляду з відновленням провадження у справі.
Згідно з пунктом ІІ Рекомендації № R (2000) 2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини», прийнятої на 694-ому засіданні заступників міністрів від 19 січня 2000 року, повторний розгляд справи з поновленням провадження визнається адекватним способом поновлення прав і пропонується застосовувати особливо:

і) коли потерпіла сторона і далі зазнає значних негативних наслідків рішення, ухваленого на національному рівні наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;
іі) коли рішення Суду спонукає до висновку, що а) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції; b) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.
Як убачається з матеріалів справи, 28 жовтня 2004 року за фактом вбивства ОСОБА_10 було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України (т. 1, а. с. 134).
29 жовтня 2004 року за підозрою у причетності до вбивства працівники міліції затримали ОСОБА_8 , однак протокол затримання у встановленому законом порядку не складався.
29 та 30 жовтня 2004 року у ході допитів як свідка ОСОБА_8 зізнався в умисному позбавленні ОСОБА_10 життя з метою пограбування і заволодінні її майном. 30 жовтня 2004 року у засудженого було відібрано явку з повинною аналогічного змісту (т. 1, а. с. 126-133).
31 жовтня 2004 року ОСОБА_8 повідомив ці ж самі обставини під час допиту у процесуальному статусі підозрюваного. Перед допитом засудженого було поінформовано про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, і роз`яснено право на юридичну допомогу, від якої він письмово відмовився (т. 1, а. с. 144-156).
Цього ж дня ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, однак, за твердженнями засудженого, фактично його звільнили з-під варти лише 01 листопада 2004 року (т. 1, а. с. 157).
У подальшому в день звільнення 01 листопада 2004 року ОСОБА_8 було повторно затримано під приводом вчинення дрібного хуліганства та постановою Залізничного районного суду м. Сімферополя на нього накладено адміністративне стягнення у виді арешту на строк десять діб.
У період перебування під адміністративним арештом 04, 09 і 10 листопада 2004 року ОСОБА_8 знову неодноразово допитувався як підозрюваний у вбивстві ОСОБА_10 та з ним проводилося відтворення обстановки і обставин події, у ході яких засуджений дав визнавальні свідчення (т. 2, а. с. 160174. 184190). Перед кожним із таких допитів заявник підписував відмову від послуг захисника (т. 1, а. с. 158159, 175, 183).
10 листопада 2004 року ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 115 КК України, без участі захисника допитано як обвинуваченого з відібранням письмової відмови від правової допомоги та одержано показання, аналогічні даним раніше (т. 2, а. с. 192, 197-202).
Постановою Київського районного суду м. Сімферополя від 11 листопада 2004 року заявнику було змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на взяття під варту (т. 1, а. с. 205).
Лише 12 січня 2005 року дії ОСОБА_8 було перекваліфіковано на п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, у чому йому пред`явлено обвинувачення 28 лютого 2005 року, і цього ж дня допитано за участю адвоката. Під час даного допиту ОСОБА_8 заперечив свою причетність до вбивства та відмовився від попередніх визнавальних свідчень, заявивши про самообмову внаслідок застосування недозволених методів слідства.
У подальшому у ході досудового слідства та судового розгляду у судах першої та касаційної інстанцій засуджений не визнавав вину в інкримінованих злочинах та наполягав на виключенні з доказової бази його початкових показань як недопустимих доказів. При цьому ОСОБА_8 наголошував, що такі показання одержані внаслідок порушення основоположних процедурних гарантій затримання без процесуального оформлення, допитів у статусі свідка та як підозрюваного зі штучною кваліфікацією злочину як менш тяжкого для забезпечення можливості проводити слідчі дії без участі захисника.
Вироком Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 05 квітня 2005 року ОСОБА_8 було засуджено за сукупністю злочинів, передбачених п. 6 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187 КК України, до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією майна (т. 2, а. с. 3-9). При цьому суд постановив окрему ухвалу, якою звернув увагу на відсутність процесуального оформлення затримання засудженого 29 жовтня 2004 року.
Ухвалою Верховного Суду України від 21 липня 2005 року вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 05 квітня 2005 року щодо ОСОБА_8 було скасовано з направленням справи на нове розслідування. При цьому суд касаційної інстанції вказав на необхідність більш ретельної перевірки допустимості покладених в основу вироку доказів, у тому числі доводів ОСОБА_8 про незаконність одержання його початкових показань під час перебування заявника під адміністративним арештом, а також у період, що не охоплювався жодними процесуальними документами (т. 2, а. с. 40-43).
Після проведення нового розслідування справу знову було направлено до суду з обвинувальним висновком. За результатами повторного судового розгляду суд, визнавши пред`явлене обвинувачення доведеним у повному обсязі, взяв до уваги початкові визнавальні свідчення ОСОБА_8 як допустимі і достовірні докази, а доводи захисту про їх неприйнятність оцінив як необґрунтовані.
Аналізовані свідчення, а також доводи засудженого про отримання їх з порушенням права на захист, аналогічним чином були оцінені касаційним судом під час перегляду справи у порядку касаційного провадження.
Європейський суд у своєму рішенні, констатуючи порушення права засудженого на захист, звернув увагу, що фактично працівники міліції підозрювали ОСОБА_8 у причетності до вбивства ще 28 жовтня 2004 року, коли при огляді місця події на блокноті потерпілої було виявлено слід пальця його руки. Саме за підозрою у цьому злочині заявника було затримано наступного дня. Однак допитувався ОСОБА_8 у статусі не підозрюваного, а свідка, що у сукупності з відсутністю процесуального оформлення затримання перешкоджало йому користуватися під час допиту послугами захисника.
Виходячи з наведеного, Суд дійшов висновку про отримання визнавальних свідчень заявника 30 жовтня 2004 року за обставин, коли його було позбавлено основних процесуальних гарантій основоположних прав не свідчити проти себе та користуватися правовою допомогою. Таким чином, Суд встановив, що гарантій пункту 1 та підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції під час допиту ОСОБА_8 30 жовтня 2004 року та отримання його визнавальних свідчень дотримано не було.
Що стосується подальших допитів заявника як підозрюваного 31 жовтня, 04, 09 та 10 листопада 2004 року з його письмовими відмовами від послуг захисника, Суд констатував відсутність достатніх підстав вважати такі відмови дійсними й однозначними у зв`язку з відібранням першої з них під час свавільного тримання заявника під вартою, а всіх наступних у період його перебування під адміністративним арештом. Зважаючи на затримання ОСОБА_8 під приводом вчинення ним адміністративного правопорушення майже одразу після звільнення з-під варти та інтенсивні допити його протягом усього часу арешту як підозрюваного у вбивстві, Суд визнав небезпідставними доводи заявника про здійснення адміністративного арешту з прихованих мотивів щоб забезпечити його доступність для допитів як підозрюваного з застосуванням незаконного тиску.
Виходячи з наведеного, Суд встановив, що отримані від ОСОБА_8 04, 09 та 10 листопада відмови від права на юридичну допомогу були підписані ним у стані особливої вразливості та за відсутності належних процесуальних гарантій. Тому, за висновками Суду, їх не можна вважати такими, що відповідають вимогам Конвенції.
Крім цього, як зауважив Суд, незважаючи на наявність у слідчих органів достатніх даних про вбивство ОСОБА_10 з корисливих мотивів, дії ОСОБА_8 на початку слідства штучно кваліфікувалися за ч. 1 ст. 115 КК України, що давало можливість проводити з ним процесуальні дії без участі захисника. Лише у подальшому, після одержання всіх визнавальних свідчень заявника, вчинене було перекваліфіковано на ч. 2 ст. 115 КК України, санкція якої передбачає як одне з альтернативних покарань довічне позбавлення волі. Правовим наслідком такої кваліфікації у силу положень ст. 45 КПК України 1960 року було обов`язкове забезпечення підозрюваного, обвинуваченого професійною юридичною допомогою.
Зважаючи на зазначені міркування, Суд дійшов висновку про отримання визнавальних показань, наданих ОСОБА_8 з 30 жовтня по 10 листопада 2004 року, з порушенням основних гарантій процесуальної справедливості у кримінальному провадженні. Як зауважив Суд, незважаючи на подальшу відмову заявника від таких свідчень і заперечення своєї причетності до злочину, суди використали початкові визнавальні показання ОСОБА_8 як основу для його засудження, не розглянувши належним чином скарг щодо порушення права заявника на захист.
Хоча названі свідчення не були єдиною підставою для засудження ОСОБА_8 , за вищезазначених обставин Суд визнав цей факт малозначущим. Зважаючи на використання показань заявника як частини доказової бази вини останнього та невжиття національними судами заходів для засудження порушення його прав на захист на початку слідства, Суд констатував, що це порушення не було виправлено ані юридичною допомогою, наданою ОСОБА_8 пізніше, ані змагальним характером подальшого провадження.
Виходячи з наведеного, Суд встановив порушення пункту 1 та підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції у зв`язку з відсутністю у заявника можливості отримати юридичну допомогу на початку слідства та використанням його визнавальних свідчень як основи для засудження.
Таким чином, з урахуванням констатованих Судом порушень основоположних процесуальних гарантій при одержанні доказів, на яких у значній мірі ґрунтується обвинувальний вирок, судове провадження в цілому не може вважатися таким, що відповідає визначеним Конвенцією критеріям справедливості. Проаналізовані порушення могли бути з`ясовані та отримати відповідну правову оцінку і реагування під час розгляду судом справи по суті, однак цього зроблено не було.
Виходячи із зазначених фактичних і правових підстав, колегія суддів вважає, що постановлені у кримінальній справі вирок та ухвала щодо ОСОБА_8 не можуть залишатися в силі, а підлягають скасуванню.
Оскільки касаційний суд позбавлений процесуальних повноважень досліджувати докази, на підставі чого давати їм оцінку, виходячи з засади кримінального провадження "безпосередність дослідження показань, речей і документів", вищевказані порушення процесуального закону не можуть бути усунуті шляхом прийняття судом касаційної інстанції остаточного рішення.

Констатований Судом зміст порушень, їх правова природа, стадія провадження, на якій вони були допущені та на якій можуть бути виправлені, викликаний цими порушеннями стан для заявника, можливий спосіб відновлення порушеного права дають підстави вважати, що виправлення допущених порушень можливо здійснити під час нового судового розгляду. На цій стадії щодо ОСОБА_8 відновить свою дію принцип презумпції невинуватості і заявник зможе у встановленому кримінально-процесуальним законом порядку реалізувати своє право на захист.
З урахуванням наведеного, відповідно до ч. 3 ст. 400-22 КПК України 1960 року судові рішення підлягають скасуванню, а справа направленню до компетентного суду першої інстанції.
Відповідно до вимог ст. 33 КПК України 1960 року всі кримінальні справи розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.
Таким чином, у зв`язку зі зміною кримінально-процесуального законодавства після постановлення оскаржуваних судових рішень, судом першої інстанції може бути виключно місцевий суд, який визначається для розгляду конкретної справи за правилами територіальної підсудності, встановленими ст. 37 КПК України 1960 року, за місцем вчинення злочину або закінчення досудового слідства.
Як убачається з матеріалів провадження, злочини, за які ОСОБА_8 засуджено, було вчинено та досудове слідство закінчено у місті Сімферополі Автономної Республіки Крим.
Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» у зв`язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим та міста Севастополя на тимчасово окупованих територіях, територіальну підсудність підсудних їм судових справ змінено. Цією ж правовою нормою передбачено здійснення розгляду кримінальних проваджень, підсудних місцевим (районним, міським, районним у містах, міськрайонними судам), розташованим на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, одним з районних судів м. Києва, визначеним Апеляційним судом м. Києва.
Виходячи з наведеного справу необхідно направити до Апеляційного суду м. Києва для визначення районного суду, компетентного здійснювати новий судовий розгляд.
Суду першої інстанції належить провести новий розгляд з дотриманням вимог чинного законодавства, дати належну оцінку всім зібраним у справі доказам та прийняти законне, обґрунтоване і справедливе рішення.
Разом із тим скасування вироку суду першої інстанції та ухали суду касаційної інстанції не тягне за собою автоматичного скасування судових рішень, на підставі яких щодо ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, і підстав для їх скасування колегія суддів не вбачає.
Виходячи з того, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваних, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що метою запобіжного заходу є подальший розгляд справи судом, який повинен підтвердити чи спростувати підозру (обвинувачення), що були підставою для обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, раніше обраний засудженому запобіжний захід має залишатися до вирішення цього питання компетентним судом першої інстанції у порядку, встановленому КПК України.
Виходячи з викладеного, керуючись статтями 394-396, 400-12, 400-21, 400-22 КПК України 1960 року, пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,суд

у х в а л и в:

Заяву засудженого ОСОБА_8 задовольнити частково.
Вирок Апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 18 листопада 2005 року та ухвалу Верховного Суду України від 16 березня 2006 року щодо ОСОБА_8 скасувати і направити справу на новий судовий розгляд.
Апеляційному суду м. Києва визначити районний суд, компетентний здійснювати новий судовий розгляд.
Обраний ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою залишити без зміни до вирішення цього питання компетентним судом у порядку, передбаченому КПК України.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

ОСОБА_4 ОСОБА_5