АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/270/17 Справа № 192/2405/16-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

обвинуваченого - ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000458 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2016 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомосковська, Дніпропетровської області, громадянина України, який зареєстрований та мешкав до затримання за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 17 квітня 2006 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 190, ст. 75 КК України до 3 років обмеження волі з іспитовим строком 3 роки;

- 22 червня 2007 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК України до 2 років 3 місяців позбавлення волі;

- 03 вересня 2013 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч. 1 ст. 185, ст. 75 КК України до 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік;

- 12 травня 2014 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області за ч.ч. 2, 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 391 КК України,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2016 року ОСОБА_7 визнано винним за ст.391 КК України та призначено покарання у виді позювлення волі строком 2 роки 6 місяців.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 травня 2014 року до покарання за цим вироком, та остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки 8 місяців.

Зараховано ОСОБА_7 , в строк покарання строк попереднього ув`язнення у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України з 21 липня 2016 року по 02 листопада 2016 року.

Згідно з вироком суду, обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення за наступних обставинах.

12 травня 2014 року вироком Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області ОСОБА_7 було засуджено за ч.ч. 2, 3 ст. 185, ч. 1 ст. 309, ч. 1 ст. 70, ст. 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. 16 вересня 2014 року ОСОБА_7 прибув для відбування покарання до Солонянської виправної колонії № 21, що розташована в с.Аполонівка, Солонянського району, Дніпропетровської області, Військове містечко, 37. В період відбування покарання, ОСОБА_7 систематично порушував встановлений режим відбуття покарання, не підкорявся законним вимогам представників адміністрації установи, на виховні заходи не реагував.

16 червня 2016 року, близько 09 години 15 хвилин начальник відділення №19 соціально-психологічної служби Солонянської виправної колонії №21, старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_9 , знаходячись у своєму службовому кабінеті, що знаходиться на території Солонянської виправної колонії №21, ознайомившись з графіком двогодинного залучення засуджених відділення №19 до робіт відповідно до ч. 5 ст. 118 КВК України встановив, що черговим є ОСОБА_7 , після чого викликав останнього до свого робочого кабінету і близько 09 години 30 хвилин цього ж дня повідомив йому, що той є черговим згідно графіка двогодинного залучення засуджених відділення №19 до робіт, вказав йому територію для прибирання, а саме коридор відділення №19 соціально-психологічної служби та забезпечив засудженого усім необхідним інвентарем.

Проте ОСОБА_7 , в присутності інших працівників Солонянської виправної колонії № 21, маючи умисел на злісну непокору законним вимогам адміністрації установи виконання покарань, достовірно усвідомлюючи, що 09 березня 2016 року до нього було застосовано стягнення у виді поміщення до приміщення камерного типу строком на 1 місяць, приступити до прибирання вказаної йому території відмовився в категоричній формі, хоча стан здоров`я дозволяв йому це зробити, тобто вчинив злісну непокору законним вимогам адміністрації Солонянської виправної колонії № 21.

Після цього начальник відділення №19 соціально-психологічної служби Солонянської виправної колонії №21, старший лейтенант внутрішньої служби ОСОБА_9 , роз`яснив ОСОБА_7 положення кримінального законодавства викладені в ст. 107 та ч. 5 ст. 118 КВК України та попередив ОСОБА_7 про кримінальну відповідальність за ст. 391 КК України за злісну непокору законним вимогам адміністрації установи особою, яка відбуває покарання у вигляді позбавлення волі. Після цього повторно запропонував ОСОБА_7 приступити до прибирання коридору відділення №19 соціально-психологічної служби Солонянської виправної колонії №21, але ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, належних висновків для себе не зробив та відкрито, умисно в присутності інших працівників адміністрації Солонянської виправної колонії №21 не маючи поважних причин, відмовився виконувати законні вимоги адміністрації Солонянської виправної колонії № 21, де він відбуває покарання у вигляді позбавлення волі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просив вирок суду скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, так як судом не були взяті до уваги жодні доводи, наведені ним в судовому засіданні, не взяті до уваги покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , тому вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим.

В апеляційній скарзі захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 просила скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Обвинувачений ОСОБА_12 не міг виконувати роботи з прибирання приміщення 16.06.2016 року за станом здоров`я, у нього був перелом руки, у зв`язку з чим він відчував сильний біль, про що він повідомив начальнику відділення ОСОБА_9 . Тому у суду першої інстанції не було підстав визнавати ОСОБА_7 винним у злочині, передбаченому ст.391 КК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку прокурора ОСОБА_6 , яка вважала вирок суду законним та обгрунтованим та просила апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишити без задоволення, обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ст.404 КПК в апеляційному порядку вирок суду першої інстанції перевіряється в межах апеляційної скарги.

Виходячи із положень ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції цих вимог закону дотримався в повному обсязі з урахуванням наступного.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке останній засуджений, є правильними та підтверджуються сукупністю доказів, які перевірені під час розгляду кримінального провадження та яким суд дав належну оцінку, зокрема свідченнями, які надали суду свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які були очевидцями вчинення кримінального правопорушення та підтвердили фактичні обставини злочину, свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які проводили медичний огляд ОСОБА_17 і надали висновок про задовільний стан здоровя останнього, а також письмовими доказами кримінального провадження, зокрема рапортами начальників відділень виправної колонії (а.п.77-79), графіком залучення засуджених до робіт, затвердженого 01 червня 2016 року та постановою начальника виправної колонії від 09 березня 2016 року про переведення ОСОБА_7 до приміщення камерного типу.
Вивченням матеріалів провадження не встановлені дані, які б свідчили про те, що свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 з будь-яких причин обмовили чи могли обмовити ОСОБА_7 в зазначеному кримінальному правопорушенні.
Доводи захисника ОСОБА_8 в апеляційній скарзі про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, а саме наданих показів свідка ОСОБА_15 , який зазначив про наявність у ОСОБА_7 застарілого перелому, який вже зрісся, через що останній не міг виконувати вимоги адміністрації, не підтверджується матеріалами кримінального провадження.
Медичним висновком від 16 червня 2016 року відносно ОСОБА_7 , складеним начальником медичної частини ОСОБА_15 та черговим фельдшером ОСОБА_16 та випискою з медичної карти ОСОБА_7 підтверджується можливість виконання фізичної праці, зокрема прибирання приміщень.
Під час судового розгляду кримінального провадження, а саме судового засідання від 03 вересня 2016 року свідок ОСОБА_15 , який виконував обов`язки начальника медичної частини виправної колонії, пояснив суду, що скарги ОСОБА_7 на біль в руі не підтвердилися рентгенівським дослідженням, за яким у останнього був застарілий перелом, однак він зрісся і не перешкоджав засудженому виконувати роботи по прибиранню.
Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, а саме не взяття судом до уваги показів свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_18 , які підтвердили, що засуджений приймав участь в проведенні ремонтних робіт та благоустрою установи виконання покарань та ніяких протиправних дій не вбачали, колегія суддів не вважє слушними з огляду на наступне.
Свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_18 , які не допитувалися під час проведення досудового розлсідування, не є очевидцями скоєння ОСОБА_7 інкримінованого кримінального правопорушення, а тому покази останніх носили інформацію характеризуючого характеру стосовно засудженого.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про голослівність показів даних свідків в частині упередженого ставлення працівників адміністрації колонії до ОСОБА_7 та обгрунтованість неврахування показів даних свідків, як доказів по кримінальному провадженню.
Колегія суддів враховує і часткове визнання вини у скоєному обвинувачним в суді першої інстанції, а також те, що обвинувачений вважав вимоги про прибирання від працівників колонії незаконними, оскільки засуджені не повинні прибирати колонію, а також вважав, що прибирати відділення зобов,язані особи, які за соціальним статусом є нижчими, чим обвинувачений.
Колегія суддів визнала правильною погоджується із кваліфікацією дій ОСОБА_7 , як злісною непокорою законним вимогам адміністрації установи виконання покарань особою, яка відбуває покарання у виді позбавлення волі, якщо ця особа за порушення вимог режиму відбування покарання була піддана протягом року стягненню у виді переведення до приміщення камерного типу.
Отже, беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність вини ОСОБА_7 в кримінальному правопорушенні, за яке його засуджено, ґрунтується на зібраних у справі доказах, які всебічно перевірені в судовому засіданні і яким суд дав належну оцінку відповідно до вимог ст.94 КПК України. Проявів упередженості щодо ОСОБА_7 з боку органів досудового розслідування і суду вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено, а тому відповідні доводи обвинуваченого, викладені в його апеляційній скарзі про однобічність як судового розгляду кримінального провадження, так і досудового розслідування, не відповідають дійсності.
При призначенні ОСОБА_7 покарання судом суворо додержано вимоги положень ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, через які реалізовуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та обгрунтовано застосовано положення ст.71 КК України, оскільки злочин вчинено до повного відбуття покарання за попереднім вироком суду.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при досудовому розслідуванні кримінального провадження та під час його розгляду в суді першої інстанції не встановлено.

При перевірці кримінального провадження будь-яких передбачених ст.409 КПК України підстав для скасування або зміни вироку суду щодо ОСОБА_7 ,судом апеляційної інстанції не убачається.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування вироку суду 1 інстанції та задоволення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 .
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання строк попереднього ув`язнення у відповідності до ч.5 ст.72 КК України з 02 листопада 2016 року по 30 березня 2017 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченому, який перебуває під вартою з моменту отримання ним копії ухвали.
Судді:

___________________ _____________________ _____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4