Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
06 грудня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:
Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участі секретаря ОСОБА_4 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 ,
з участю прокурора ОСОБА_9 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_5 ,
представника потерпілих ОСОБА_10 ,
потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Сарненського районного суду від 21 червня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за ч.2 ст. 286 КК України на сім років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 685384 грн. моральної шкоди та 3418 грн.54 коп. процесуальних витрат.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 685384 грн. моральної шкоди, 15 157 грн. 08коп. матеріальної шкоди та 4245 грн. 91коп. процесуальних витрат.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 5725 грн. 56коп. процесуальних витрат.

Судом вирішено питання щодо речових доказів.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_6 01 червня 2015 року, о 01 год. 30 хв., в порушення вимог підпункту б) пункту 2.3, підпункту а) пункту 2.9, пункту 10.1, 12.3, 12.4, 13.3 Правил дорожнього руху, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом марки «Opel Vivaro» рн. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Л.Українки, поблизу буд. № 22 в с. Тинне Сарненського району Рівненської області, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які рухались по правому краю проїзної частини. В результаті ДТП ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, від яких померла на місці події, а ОСОБА_12 отримав легкі тілесні ушкодження.

В поданих апеляційних скаргах: захисник обвинуваченого, вважає вирок незаконним та не обґрунтованим, в зв`язку з неповнотою судового розгляду, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводить, що ОСОБА_6 на момент вчинення ДТП за кермом не перебував. А висновки суду про його винуватість у вчинені інкримінованого злочину не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки суд взяв до уваги одні докази та і відкинув інші. Крім того зазначає, що судом не було допитано ряд свідків, які були очевидцями ДТП, а покази інших свідків були враховані вибірково та не об`єктивно. Просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження.

Потерпілі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не оскаржуючи вирок в частині фактичних обставин кримінального провадження, кваліфікації дій обвинувачення та доведеності його вини в інкримінованому злочині вважають вирок незаконним в зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину в наслідок м`якості. Доводять, що суд не взяв до уваги те, що обвинувачений не визнав вину у вчинені інкримінованого йому злочині, не відшкодував потерпілим моральну і матеріальну шкоду, у вчиненому не розкаюється, в день вчинення ДТП керував автомобілем в стані алкогольного сп`яніння, розкриттю злочину не сприяв та неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Також доводять, що судом безпідставно відмовлено в задоволені цивільних вимог до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», оскільки таке право передбачене ч. 1 ст. 128 КПК України.

Просять вирок в частині призначення покарання ОСОБА_6 та відмові в задоволенні цивільного позову до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» скасувати та призначити обвинуваченому максимальне покарання передбачене санкцією ч.2 ст. 286 КК України. а цивільний позов до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» направити в суд першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Заслухавши доповідача ОСОБА_1 , пояснення адвоката та обвинуваченого про задоволення апеляційних вимог, доводи потерпілих та думку прокурора про залишення апеляційної скарги захисника без задоволення, а апеляційні скарги потерпілих задовольнити в повній мірі, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, а апеляційні скарги потерпілих підлягають задоволенню частково виходячи з наступного.
Згідно з вимогами ч.1 ст.404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обґрунтованим, тобто ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України та вмотивованим, тобто таким, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок суду про доведення вини ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України, підтверджується сукупністю досліджених в судовому засіданні й детально наведених у вироку доказів, яким суд дав належну оцінку. Не визнання ОСОБА_6 вини у скоєному колегія суддів розцінює як спосіб захисту останнього від пред`явленого йому обвинувачення.
Хоча ОСОБА_6 як на досудовому слідстві, так і в ході судового розгляду справи в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді свою вину не визнав, однак в своїх показаннях не заперечував, що дійсно 31 травня 2015 року керував транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння та перебував в автомобілі під час вчинення ДТП
Винуватість ОСОБА_6 підтверджується показаннями ОСОБА_13 щодо того, що під час ДТП 01 червня 2015 року, приблизно о 01 год. 30 хв. в с. Тинне Сарненського району Рівненської області по вул. Лесі Українки саме обвинувачений ОСОБА_6 керував транспортним засобом та спростовують позицію захисту і показання обвинуваченого ОСОБА_6 щодо керування транспортним засобом свідком по справі ОСОБА_13 висновки експертиз:
висновком дактилоскопічної експертизи від 10.07.2015 р. №5.16-142/15 встановлено, що сліди пальців рук, вилучені з поверхні водійських дверей автомобіля марки «ОРЕL VIVARО», р.н. НОМЕР_1 , залишені пальцями рук ОСОБА_6 (Т. 2, а.к.п. 51-62), згідно висновку одорологічної експертизи від 02.07.2015 р. №8/18 зразок запахової інформації вилучений з рульового колеса автомобіля марки «ОРЕL VIVARО», р.н. НОМЕР_1 , має імовірнісне співпадання з зразком крові ОСОБА_6 (Т. 1, а.к.п. 71-79) висновки вказаних експертиз спростовують можливість перебування свідка ОСОБА_13 при ДТП за кермом автомобіля та вказують на перебування за кермом автомобіля саме обвинуваченого ОСОБА_6 .
Крім того, згідно висновку судово-медичної експертизи № 133 від 03.06.2015 р. у ОСОБА_13 на передній поверхні правого стегна та правого колінного суглоба виявлено тілесні ушкодження, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які могли виникнути при умовах дорожньо-транспортної пригоди при осипу автомобільного скла 01.06.2015 року. (Т. 1, а.к.п. 212-213). Висновком же судової інженерно-транспортної експертизи від 15.07.2015 р. №3-1-148/15 (Т. 1, а.к.п. 233-235) встановлено, що контактування автомобіля марки «ОРЕL VIVARО», р.н. НОМЕР_1 з перешкодою (пішоходом) відбулося його передньою правою частиною, а протоколом огляду транспортного засобу від 01.06.2015 р. (Т. 1, а.к.п. 32-33) встановлено пошкодження переднього скла автомобіля справа, що повністю відповідає визначеному судово-медичним експертом механізму виникнення у ОСОБА_13 тілесних ушкоджень від осипу скла та підтверджує її місцезнаходження в момент ДТП на пасажирському сидінні автомобіля справа, при цьому суд враховує, що суду не надано жодного прямого доказу з боку свідків: показань щодо перебування останньої за кермом автомобіля під час ДТП, чи після пригоди, окрім показань самого обвинуваченого, які судом оцінені критично та відкинені, як обраний метод захисту з метою ухилитися від кримінальної відповідальності. Показання ж свідків щодо перебування відразу після ДТП ОСОБА_13 біля автомобіля узгоджуються з її власними показаннями, згідно яких вона відразу після ДТП в паніці бігала біля автомобіля та втекла з місця пригоди.
Колегією суддів встановлено, що покази свідків є послідовними й узгоджуються з іншими письмовими доказами вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.
Таким чином, визнаючи ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України суд першої інстанції дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального законів, які визначають кваліфікацію дій винної особи та які регулюють питання щодо наведення доказів на підтвердження встановлених ним обставин.
Доводи обвинуваченого та його захисника адвоката ОСОБА_5 , що при розгляді кримінального правопорушення судом першої інстанції були допущені істотні порушення кримінального та кримінального процесуального законів, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі. За вимогами ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, зокрема, є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність. Які порушення закону визначаються істотними зазначено в ст.412 КПК України. Як вбачається із змісту апеляційної скарги захисника, на думку колегії суддів, останнім не наведено переконливих доводів щодо порушень кримінального та кримінального процесуального законів, як вважає обвинувачений, допущених судом, які б стали підставою для скасування чи зміни вироку.
Щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, зокрема тверджень апеляційної скарги захисника стосовно того, що ОСОБА_6 під час ДТП не перебував за кермом автомобіля колегія суддів розцінює як спосіб захисту обвинуваченого та уникнення від кримінальної відповідальності. В ході апеляційного розгляду доводи ОСОБА_6 свого підтвердження не знайшли та спростовуються вище наведеними доказами вини обвинуваченого, зокрема, як показаннями свідків так і висновками експертиз.
Крім того, не знайшли підтвердження твердження захисту щодо порушення таємниці нарадчої кімнати під час складання вироку по даному кримінальному провадженні. Оскільки воно спростовується відповіддю з суду першої інстанції за запитом, як прокуратури Рівненської області так і судом апеляційної інстанції, а саме, наданими журналами судових засідань по справах № 572/1473/16-к та № 572/1838/16-ц та копією звукозапису судового засідання № 572/1473/16-к від 21 червня 2016 року, з яких вбачається, що згадані справи розглядались після проголошення вироку по кримінальному провадженні відносно ОСОБА_6 .
Доводи потерпілих щодо м`якості призначеного покарання ОСОБА_6 є не обґрунтованими та не заслуговують на увагу, так як санкція інкримінованої останньому статті передбачає кримінальну відповідальність у виді позбавлення волі строком від трьох до восьми років. Суд першої інстанції обвинуваченому призначив покарання у виді семи років позбавлення волі. Таке покарання є найбільш наближеним до максимального покарання передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті та особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особи винних. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
При призначенні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримуючись вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) "Про практику призначення судами кримінального покарання", п.20, п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, віднесеного законом до категорії тяжких злочинів, особу ОСОБА_6 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, злочин вчинено в стані алкогольного сп`яніння, і те, що обвинувачений у вчиненому не розкаявся, і обрав ОСОБА_6 покарання в межах санкції інкримінованої обвинуваченому статті КК України.
Разом з тим, доводи потерпілих щодо незаконної відмови, судом першої інстанції, в задоволені їх позовних вимог до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» є обґрунтованими.
Згідно ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до ч.5ст.128 КПК України,цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною першоюст.129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок суд, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
У відповідності до вимог п.2 ч.3ст.374 КПК України,у мотивувальній частині обвинувального вироку повинні бути зазначені підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд прийняв до розгляду в рамках кримінального провадження цивільні позови потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 до обвинуваченого ОСОБА_6 та ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Суд задовольнив зазначені позови частково та стягнув з ОСОБА_6 на користь потерпілих: ОСОБА_7 685384 грн. моральної шкоди та 3418 грн.54 коп. процесуальних витрат.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 685384 грн. моральної шкоди, 15 157 грн. 08коп. матеріальної шкоди та 4245 грн. 91коп. процесуальних витрат. Разом з тим, в задоволені цивільного позову до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» їм було відмовлено.
Однак, з такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погодитись не може.
Положеннями пункту 16 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 №4 роз`яснено, що відповідно до ст.21 Закону України від 01 липня 2004 року №1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, за винятком осіб, звільнених від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності згідно з п.13.1 ст.13 цього Закону, зобов`язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров`ю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів. У зв`язку із цим при пред`явленні позовних вимог про відшкодування такої шкоди в результаті дорожньо-транспортної пригоди безпосередньо до особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, суд має право виключно в порядку, передбаченому ст.33 ЦПК України, залучити як співвідповідача до участі у справі страхову організацію (страховика), яка застрахувала цивільну відповідальність володільця транспортного засобу. Не пред`явлення вимог до страховика за наявності підстав для стягнення завданої шкоди саме зі страховика є підставою для відмови в позові до завдавача шкоди у відповідному розмірі.
У відповідності до статті 3 зазначеного Закону та статті 1194 ЦК України питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого ст.33 Закону обов`язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка. У разі відсутності такої згоди завдана потерпілому шкода підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбаченого договором страхування страхового відшкодування. Наявність такої згоди у виді відповідної заяви цієї особи та виконання нею передбаченого ст.33 зазначеного Закону обов`язку з`ясовується судом першої інстанції, у зв`язку з чим до участі у справі може бути залучений страховик.
Встановлені при апеляційному розгляді процесуальні порушення в частині вирішення судом цивільного позову мають істотний характер, оскільки свідчать про неналежне дотримання судом вимог ст. 370 КПК України, що обумовлює часткове задоволення апеляційних вимог скарг потерпілих щодо стягнення з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та скасування вироку суду в цій частині.
З огляду на викладене, з метою дотримання засад кримінального провадження, що гарантуються чинним КПК України, оскаржуваний вирок в частині вирішення цивільного позову, а саме в частині стягнення з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь потерпілих матеріальної та моральної шкоди належить скасувати і призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В решті вирок залишити без змін.
При новому розгляді кримінального провадження в порядку цивільного судочинства суду першої інстанції слід ретельно дослідити наявні в матеріалах кримінального провадження та надані сторонами докази щодо вирішення цивільного позову, дати їм належну юридичну оцінку та прийняти законне і обґрунтоване рішення.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 415 КПК України, колегія суддів, -
У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в частині цивільного позову задовольнити, в решті апеляційних вимог лишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.
Вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 21 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 в частині цивільного позову до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» - скасувати.
Кримінальне провадження в цій частині направити на новий судовий розгляд в суд першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
В решті вирок лишити без змін.
Взяти обвинуваченого ОСОБА_6 під варту в залі судового засідання Апеляційного суду Рівненської області.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з моменту взяття його під варту, а саме з 06 грудня 2016 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а обвинуваченими в той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

С У Д Д І :
(підпис) (підпис) (підпис)

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
З оригіналом згідно
Суддя ОСОБА_1