АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
.[1]
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю секретаря ОСОБА_4 ,
учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0009686, по обвинуваченню:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Карлівка Полтавської області, проживав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 20.09.2010 року Карлівським районним судом Полтавської області за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки і 6 місяців; звільнений від відбування покарання 24.05.2013 року умовно-достроково на невідбутий строк 10 місяців і 12 днів;

- 12.03.2015 року Карлівським районним судом Полтавської області за ч.2 ст.185, 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 7 місяців, звільнений від відбування покарання 29.10.2015 року умовно-достроково на невідбутий строк 3 місяці і 9 днів,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.3 ст.186 КК України, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року,-
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Голосіївського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 04.10.2016 року по 25.12.2016 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
По справі вирішено питання речові докази та судові витрати.
За вироком суду, ОСОБА_6 визнаний винним у тому, що він 04.10.2016 року о 12.45 годин, проходячи повз приватний будинок АДРЕСА_2 , помітив відкриті двері в будинок і відсутність на подвір`ї господарів та вирішив таємно викрасти чуже майно.
Діючи умисно, з метою таємного викрадення чужого майна, ОСОБА_6 через хвіртку потрапив у двір домоволодіння, а потім через відриті двері в приміщення будинку. Користуючись відсутністю сторонніх осіб та, як він вважав тим, що за ним ніхто не спостерігає, викрав з шафи належний ОСОБА_8 ноутбук марки «Асер» вартістю 2500 грн.
Викрадене майно ОСОБА_6 поклав до поліетиленового пакету, з яким намагався вийти з подвір`я. Проте свій злочинний умисел ОСОБА_9 не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки потерпіла ОСОБА_8 , помітивши у пакеті своє майно та усвідомивши факт його викрадення, вирвала ноутбук з пакету, позбавивши таким чином обвинуваченого можливості розпорядитися ним на свій розсуд.

В поданій апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання особі винного, внаслідок м`якості.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що суд не дав належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах кримінального провадження, та невірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України.
Вважає, що представленими стороною обвинувачення належними та допустимими доказами, а саме показаннями потерпілої ОСОБА_8 та даними відеоспостереження з будинку потерпілої та прилеглої території підтверджено, що ОСОБА_6 , незважаючи на те, що його дії щодо таємного викрадення майна були викриті потерпілою, почав відволікати увагу потерпілої різними питаннями і поступово рухався в напрямку виходу з двору. Усвідомивши, що в пакеті ОСОБА_6 знаходиться її ноутбук, потерпіла почала вимагати повернути своє майно, а коли обвинувачений, ігноруючи її вимоги, з викраденим майном попрямував до виходу з подвір`я, підбігла до нього та вихопила з пакета свій ноутбук.
Таким чином, з позиції прокурора, після того, як ОСОБА_6 усвідомив, що його злочинні дії було викрито потерпілою, та намагався залишити помешкання потерпілої з викраденим майном, його дії як таємне викрадення чужого майна фактично переросли у відкриту форму викрадення майна. За наведених обставин вважає, що дії ОСОБА_6 підлягають кваліфікації по ч.2 ст.15 ч.3 ст.186 КК України.
Задовольнивши апеляційну скаргу, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.3 ст.186 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_6 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини та правову кваліфікацію своїх дій, просить вирок суду змінити, пом`якшивши йому покарання.

Посилається на те, що суд, призначаючи йому покарання, не врахував обставини, які пом`якшують його покарання, а саме щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також його позитивну характеристику з місця проживання.

Просить також врахувати ту обставину, що він добровільно відмовився продовжувати злочин після того, як його дії були викриті потерпілою, що значно знижує його суспільну небезпечність.

Заслухавши пояснення прокурора на підтримку поданої апеляційної скаргу прокурора у кримінальному провадженні, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника, які підтримали подану апеляційну скаргу та заперечували проти апеляційної скарги прокурора, потерпілої, яка покладалася на рішення суду, перевіривши матеріали кримінального провадження, дослідивши за клопотанням учасників судового провадження докази на підтвердження апеляційних вимог, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

За положеннями ч.2 ст.94 КПК України визначено, що жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст.374 КПК України.

Суд першої інстанції, безпосередньо, всебічно, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши представлені стороною обвинувачення докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупність наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, прийшов до висновку про необхідність перекваліфікації дій ОСОБА_6 з ч.2 ст.15 ч.3 ст.186 КК України на ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України.

Свій висновок суд обґрунтував доказами, наведеними у вироку та визнаними допустимими, належними і достовірними, а саме:

- показаннями допитаної в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_8 про те, що 04.10.2016 року, перебуваючи в будинку з малолітньою дитиною, почула сторонні звуки та помітила при виході з будинку незнайомого чоловіка, якого тепер знає як ОСОБА_6 . На її питання, хто він і що тут робить, відповів, що шукає когось, щоб передати ключі. При цьому, ОСОБА_6 тримав в руках пакет та направився до виходу з подвір`я. Біля хвіртки вона помітила, що в пакеті знаходиться її ноутбук. Коли вона намагалась його вихопити, ноутбук впав на землю. В цей час ОСОБА_6 вийшов з подвір`я та пішов у невідомому напрямку;
- даними протоколу огляду місця події від 04.10.2016 року (а.с.52-56);
- даними протоколу огляду предметів (а.с.67-71);
- даними протоколу пред`явлення особи для впізнання, де відображено, що потерпіла серед представлених їй осіб впізнала ОСОБА_6 як особу, яка викрала її ноутбук (а.с.95-98);
- даними протоколу пред`явлення речей для впізнання, де відображено, що потерпіла серед представлених їй речей впізнала свій ноутбук (а.с.72-76);
- даними протоколу перегляду відеозаписів, на яких відображено обставини вчинення крадіжки обвинуваченим (а.с.84-87, 88-92).
Як стороною обвинувачення, так і стороною захисту наведені у вироку докази на предмет належності та допустимості не оспорюються.

Згідно з ч.1 ст.368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, крім іншого, повинен вирішити: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений, чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Кваліфікуючи дії ОСОБА_6 по ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, суд зазначив, що обвинувачений вчинив саме замах на таємне викрадення чужого майна, оскільки вилучивши майно він, до моменту виявлення його потерпілою, не мав можливості розпорядитися чи користуватися ним, а після виявлення потерпілою, не вчиняв будь яких дій з метою заволодіння та утримання майна.
З позиції суду першої інстанції, достатніх та переконливих доказів того, що ОСОБА_6 свої дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілою, продовжив з метою утримання майна, стороною обвинувачення не надано.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Допитана в суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_8 вказала, що побачила ОСОБА_6 при виході будинку, окликнула його та стала з ним розмовляти, щоб вияснити, хто він і чому заходив до будинку. Коли ОСОБА_6 виходив з двору будинку, вона запідозрила, що в пакеті, який він тримав у руках, знаходиться її ноутбук. Коли вона намагалась вихопити з пакета ноутбук, він випав на землю. Також потерпіла повідомила, що обвинувачений поводив себе спокійно, не намагався втекти з викраденим, а коли побачив, що ноутбук впав на землю, не намагався ним заволодіти, а вийшов з двору та пішов в невідомому напрямку.

Такі показання потерпілої повністю узгоджуються з дослідженими в суді апеляційної інстанції відеозаписами з камер спостереження, на яких чітко видно, що ОСОБА_6 не вчиняв будь-яких активних дій для утримання викраденого майна після того, як його дії було викрито потерпілою, тобто дій, які б свідчили про відкрите викрадення чужого майна.

Оцінивши всі наведені вище докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано, вмотивовано та на законних підставах визнав їх належними, допустимими та достовірними доказами, які у своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_6 саме у вчиненні замаху на таємне викрадення чужого майна, у зв`язку з чим правомірно перекваліфікував його дії на ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України.

Цим самим спростовуються апеляційні доводи прокурора про те, що дії ОСОБА_6 були розпочаті як таємне викрадення чужого майна та переросли у грабіж, тобто відкрите викрадення чужого майна, а тому дії обвинуваченого повинні бути кваліфіковані по ч.2 ст.15 ч.3 ст.186 КК України.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покаранняпо ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки, суд першої інстанції, діючи у відповідності до положень ст.65 КК України, врахував обставини, характер та ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких, дані про особу винного, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення корисливих злочинів, за місцем відбування покарань характеризується посередньо, відсутність обставин, що обтяжують чи пом`якшують покарання.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання за своїм видом та розміром відповідає тяжкості вчиненого злочину, особі винного та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

У своїй апеляційній скарзі обвинувачений обґрунтовано посилається на те, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував його характеристику за місцем проживання, а також те, що він визнає себе винним у вчиненні крадіжки і кається у вчиненому.
Проте, колегія суддів вважає, що вказані обставини як самі по собі, так і у сукупності з іншими даними про особу винного не свідчать про те, що призначене ОСОБА_6 покарання за видом та розміром не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, через надмірну суворість.
Підстав для пом`якшення ОСОБА_6 покарання до мінімальної межі, встановленої санкцією ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, колегія суддів не вбачає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції, ухвалений відносно ОСОБА_6 , законним, обґрунтованим та вмотивованим, а тому залишає його без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні та обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 409, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Вирок Голосіївського районного суду міста Києва від 26 грудня 2016 року, ухвалений відносно ОСОБА_6 , залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

На підставі п.5 ч.2 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_6 в строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 26.12.2016 по 13.03.2017 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який утримується під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

__________________ _________________ ________________ ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-кп/796/788/2017
Категорія КК: ст.186
Головуючий в 1 інст.: ОСОБА_11