№ провадження 11-кп/781/342/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 289 (215-3) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.04.2017 року. м.Кропивницький

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:
головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому кримінальне провадження №0000540 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Голованівського районного суду Кіровоградської області від 09.02.2017 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , зареєстрованого АДРЕСА_2 , українця, громадянина України, освіта професійно-технічна, не одруженого, тимчасово не працюючого, такого що немає судимості

засуджено за ч.3 ст. 185 КК України на 4 роки позбавлення волі; за ч. 2 ст. 15, ч.2 ст. 289 КК України на 5 років позбавлення волі. На підставі ч. 1, ч. 2 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. На підставі ст. 76 КК України протягом іспитового строку покладено на обвинуваченого обов`язки не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,
В С Т А Н О В И Л А:

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинувачених, просить вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Свої доводи мотивує тим, що частиною 2 статті 76 КК України передбачено, що на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, суд може додатково покласти обов`язки, окрім інших, також обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації. Покладення судом додаткових обов`язків на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, передбачених ч. 2 ст. 76 КК України, не є обов`язковим, а тому, у разі якщо суд прийде до висновку про необхідність застосування до особи додаткових обов`язків, він має належним чином обґрунтувати своє рішення у мотивувальній частині вироку. Однак, суд першої інстанції ухвалюючи вирок, взагалі не зазначив мотивів та не обґрунтував своє рішення щодо застосування до ОСОБА_6 додаткового обов`язку: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, застосування закону, який не підлягав застосуванню.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за те, що він 3 листопада 2016 року близько 05 год. 30 хв. в с. Грузьке Голованівського району Кіровоградської області ОСОБА_6 , перебував на території домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_8 , де у нього виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна. Реалізовуючи вказаний злочинний умисел ОСОБА_6 прийшов на неогороджену парканом територію розташованого за адресою: АДРЕСА_4 , яке належить ОСОБА_9 , де шляхом зриву навісного замка, за допомогою металевої монтировки, проник до гаражного приміщення, звідки таємно викрав та обернув на свою користь бензинову косу, марки «СПЕЦ», моделі «ББП-1736», яка належить ОСОБА_10 , вартістю 1260 грн. В подальшому ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, внаслідок чого заподіяв потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду на вказану суму.

Крім цього, 13 листопада 2016 року близько 06 години в с. Грузьке Голованівського району Кіровоградської області ОСОБА_6 , маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, прийшов на неогороджену парканом територію домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_4 , яке належить ОСОБА_9 , реалізовуючи свій злочинний намір ОСОБА_6 діючи умисно, без дозволу власника, шляхом відкриття вхідних дверей, які на той момент не були зачинені на навісний замок, проник до гаражного приміщення. Перебуваючи у вказаному гаражному приміщенні ОСОБА_6 , не зумівши привести у рух мотоцикл марки «УРАЛ ИМЗ 810340» д.н.з. НОМЕР_1 , номер рами НОМЕР_2 , 1993 року випуску, із серійним номером двигуна НОМЕР_3 на ходу, власником якого, відповідно до технічного паспорту являється ОСОБА_11 та який перебуває у користуванні ОСОБА_10 , шляхом котіння, перемістив вказаний транспортний засіб на територію зазначеного домоволодіння, де мав намір розпорядитися ним на власний розсуд. Однак, кримінальне правопорушення не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки на місці вчиненого даного кримінального правопорушення був викритий ОСОБА_10 та ОСОБА_9 .

Крім цього 27 листопада 2016 року близько 05.00 год. в с. Грузьке Голованівського району Кіровоградської області ОСОБА_6 перебував за місцем свого проживання розташованого по АДРЕСА_1 , де у нього виник злочинний умисел направлений на таємне викрадення чужого майна. Реалізовуючи вказаний умисел ОСОБА_6 шляхом відкриття металевої хвіртки пройшов на територію домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_8 , де підійшов до вхідних дверей приміщення літньої кухні, після чого шляхом зриву навісного замка, за допомогою металевої трубки проник в середину, звідки таємно викрав та обернув на свою користь велосипед марки «Салют», який належить ОСОБА_8 , вартістю 1260 грн. В подальшому ОСОБА_6 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, викраденим майном розпорядився на власний розсуд, внаслідок чого заподіяв потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на вказану суму.

Заслухавши доповідача, у дебатах прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Розглянувши справу в межах поданої апеляції, встановлено що викладені у вироку суду висновки про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.2 ст.289 КК України, за що його засуджено, ґрунтуються на сукупності зібраних по справі доказів, які є взаємоузгодженими між собою, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, і яким суд першої інстанції дав правильну та об`єктивну оцінку.

Оскільки учасниками судового провадження, в тому числі самим обвинуваченим не оскаржуються фактичні обставини вчинення правопорушення в апеляційному порядку, колегія суддів, відповідно до ст.404 КПК України, не входить до оцінки доказів провадження, тому вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185, ч.2 ст.15, ч.2 ст.289 КК України кваліфікувавши його дії як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, поєднане з проникненням у приміщення та закінчений замах на незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно, з проникненням у приміщення.

Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини Кримінального кодексу України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів, які є тяжкими злочинами; особу обвинуваченого, який не працює, за місцем проживання характеризується негативно, раніше притягувався до кримінальної відповідальності; на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, обставини, що пом`якшують покарання щире каяття; обставини, що обтяжують покарання відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції призначено покарання відповідно до вимог ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром, необхідне і достатнє для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, є справедливим, а також відповідає меті покарання, визначеній у ст. 50 КК України.

З врахуванням цих обставин призначене судом першої інстанції покарання обвинуваченому із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України, є необхідним та достатнім для його виправлення та перевиховання, попередження вчинення нових злочинів.

Разом з тим, при призначенні обвинуваченому покарання, суд першої інстанції припустився помилки, неправильно застосувавши закон України про кримінальну відповідальність.

Так, законом України від 07.09.2016 року № 1492-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення виконання кримінальних покарань та реалізації прав засуджених», що набрав чинності 08.10.2016 року, ст. 76 КК України викладено в новій редакції та обов`язки, які були передбачені п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України (в редакції Закону від 14.04.2009) вже викладено в п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України, якими передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Крім цього, на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням суд, з поміж іншого, може додатково покласти на обвинуваченого і обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 76 КК України (в редакції Закону від 07.09.2016) визначено, що суд може зобов`язати засудженого не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, а п. 2 ч.1 ст. 76 КК України (в редакції Закону від 14.04.2009) визначалось, що суд може зобов`язати засудженого не виїжджати за межі України лише на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

З аналізу зазначених вище норм слідує, що закон України про кримінальну відповідальність, а саме нова редакція ст. 76 КК України від 07.09.2016 року, в частині заборони виїзду за межі України взагалі, а не тільки на постійне проживання, погіршує становище засудженого.

З урахуванням того, що злочин, передбачений ч.3 ст.185 та ст..15, ч.2 ст.289 КК України, ОСОБА_6 вчинено 13.10.2016 року, тобто після набрання законної сили внесених змін зазначеним Законом України № 1492-VIII від 07.09.2016 року до ст. 76 КК України, судом першої інстанції при ухваленні вироку стосовно ОСОБА_6 допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме вимог ст. 76 КК України щодо покладання на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язків при звільненні від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, а тому вирок районного суду в цій частині підлягає зміні та приведенню у відповідність до вимог Закону.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

На підставі викладеного, вирок суду в частині покладення на обвинуваченого ОСОБА_6 обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, підлягає зміні.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.ст.404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Голованівського районного суду Кіровоградської області від 09.02.2017 року щодо ОСОБА_6 змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку покладення на ОСОБА_6 обов`язку щодо заборони виїзду за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді: (підписи)
Згідно з оригіналом:
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2