Справа №484/3291/16-к 16.05.2017
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянувши за матеріалами кримінального провадження №0000758 апеляційні скарги заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017р., стосовно
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт. Доманівка, Миколаївської області, не працюючого, який зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1
- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286 КК України та ч.1 ст.135 КК України.
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_8
обвинувачений ОСОБА_7
захисник ОСОБА_6
встановив:
Короткий зміст вимог апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі прокурор просить вирок відносно ОСОБА_7 , в частині звільнення від відбування покарання, скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням положень ст. 75 КК України.
Ухвалити новий вирок, яким вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.2 ст. 286 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі.
В інший частині вирок залишити без змін.
В апеляційній скарзі захисник просить вирок відносно ОСОБА_7 змінити, призначивши більш м`яке покарання.
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України і призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі, без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 від призначеного покарання звільнено з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.
На підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтись для реєстрації в уповноважений орган з питань пробації та повідомляти його про зміну проживання, роботи.
Визнано невинуватим та виправдано ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.135 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 148159 грн. відшкодування моральної шкоди на користь держави в особі Первомайської центральної міської багатопрофільної лікарні 6505,75 грн. витрат на лікування ОСОБА_10 та на користь держави 4928,96 грн. витрат на залучення експертів,
Вирішено питання щодо речового доказу.
Узагальнені доводи апеляційних скарг.
В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення та фактичних обставин справи, встановлених судом, вважає оскаржуваний вирок незаконним і таким, що підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, яке полягає у неправильному звільненні обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.
Пославшись на роз`яснення які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання», зауважив, що суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації злочину, вказує, що призначаючи обвинуваченому покарання, суд констатувавши наявність обставини, що обтяжує покарання, а саме, перебування обвинуваченого у стані алкогольного сп`яніння, не надав оцінки цьому факту.
Зазначає, що через злочинну недбалість ОСОБА_7 , який допустив грубе порушення вимог п.п. 2.3 «б», 12.3, 12.4 ПДР України, людину позбавлено життя, що є найвищою соціальною цінністю.

Зауважує, що обвинувачений не в повному обсязі відшкодував збитки, обмежившись відшкодуванням матеріальної шкоди.

В апеляційній скарзі захисник звертає увагу на порушення яких припустився суд першої інстанції при ухваленні вироку, а саме невідповідності висновків суду, викладених в рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження. Посилається на обставини які були фактично встановлені судом і досліджені під час розгляду справи, але не знайшли свого відображення в оскаржуваному вироку.
Вказує, що покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які показали, що пішохід припустився порушень вимог п.п. 4.7, 4.14 «а», «б», «г» ПДР щодо заборони виходити на проїжджу частину, взагалі не знайшли свого відображення в оскаржуваному вироку та будь-якої оцінки їм з боку суду не надано.
Зауважує, що поза увагою суду залишилась і та обставина, що потерпілий ОСОБА_10 перебував у стані алкогольного сп`яніння, а тому взагалі не міг критично оцінювати свою поведінку і фактично своїми безвідповідальними діями спровокував ДТП.
Звертає увагу, що суд не надав належної правової оцінки дослідженому в судовому засіданні відеозапису з камери відео спостереження, на якій чітко видно, що дії пішохода були несподіваними для інших учасників дорожнього руху.
Зазначає, що суд не вказав конкретну суму, яка була відшкодована потерпілій і складає 39 500грн., що в свою чергу унеможливлює співставлення між розміром реально відшкодованої шкоди на час слухання справи із загальним розміром цивільного позову заявленим потерпілою.
Вважає, що згідно до ч.2 ст.66 КК України при призначені покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують і інші обставини, зокрема те, що ОСОБА_7 протягом чотирьох років мешкає з гр. ОСОБА_14 та разом з нею займається вихованням десятирічної дитини.
Крім того, апелянт зауважує, що суд залишив поза увагою позицію потерпілої щодо призначення міри покарання, яка не наполягала на призначенні обвинуваченому покарання, пов`язаного з позбавленням волі.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено, що 12.03.2016 року близько 14 годин 40 хвилин, водій ОСОБА_7 , в порушення п. 2.9 «а» ПДР України, тобто перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керував технічно справним автомобілем марки ВАЗ-21114 реєстраційний номер НОМЕР_1 та рухався у денний час доби по сухій асфальтованій проїзній частині вулиці Одеської, зі сторони вулиці Грушевського у напрямку вулиці Коротченка у м. Первомайську Миколаївської області, у крайній лівій смузі свого напрямку руху, зі швидкістю приблизно 70 км/год.
У цей же час попереду автомобілю ВАЗ-21114 реєстраційний номер НОМЕР_1 , проїзну частину вулиці Одеської, у невстановленому для цього місці - поза пішохідним переходом, почав пересікати пішохід ОСОБА_10 , рухаючись зліва направо по ходу руху автомобіля під керуванням ОСОБА_7 .
Водій ОСОБА_7 , рухаючись в обраному напрямку, в районі будинку №41 по вулиці Одеській, в порушення п.п. 2.3 «б», 12.3, 12.4 ПДР України, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував відповідно на її зміни, рухався зі швидкістю приблизно 70 км/год., при максимально дозволеній швидкості у населених пунктах - 60 км/год., при виникненні небезпеки для руху у вигляді пішоходу ОСОБА_10 , який переходив проїзну частину зліва направо по ходу руху його автомобілю та якого він об`єктивно спроможний був заздалегідь виявити, негайно не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу, хоча мав таку технічну можливість, внаслідок чого допустив наїзд на зазначеного пішохода.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження і був доставлений до Первомайської ЦМБЛ, де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер.
Згідно висновку експерта №139 від 19.05.2016 року смерть ОСОБА_10 настала внаслідок тяжкої закритої черепно-мозкової травми у вигляді травматичного субдурального крововиливу на фоні переламу кісток зводу та основи черепа.
Згідно з висновком судово-автотехнічної експертизи № 09-1-675 від 04.10.2016 року дана дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, яке знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, що настали.
ОСОБА_7 продовжуючи керувати транспортним засобом, покинув місце дорожньо-транспортної пригоди.
Дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, тобто, порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_10 .
Відповідно до матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 обвинувачувався у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч.1 ст. 135 КК України.
20.01.2017 року прокурором було складено новий обвинувальний акт, згідного якого ОСОБА_7 обвинувачувався лише в скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Однак, представник потерпілої ОСОБА_15 підтримав раніше висунуте ОСОБА_7 обвинувачення за ч.1 ст. 135 КК України, вказавши що саме такою є позиція потерпілої.
Проте суд вважав, що обвинувачення за ч. 1 ст. 135 КК України не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні та виправдав ОСОБА_7 за даним епізодом обвинувачення.
Призначаючи покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст. 286 КК України суд врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, особистість обвинуваченого, раніше не судимого, що характеризується позитивно, як пом`якшуючі обставини суд вказав щире каяття, часткове добровільне відшкодування завданого збитку, як обтяжуючу покарання обставину скоєння злочину особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння, вважав, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, із застосуванням ст.ст. 75,76 КК України.
Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги захисника та їх заперечення доводів апеляційної скарги прокурора, думку прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та вважав апеляційну скаргу захисника необґрунтованою та такою, яка не підлягає задоволенню, вивчивши матеріали кримінального провадження, частково повторно дослідивши обставини провадження щодо особи обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України ґрунтуються на досліджених судом доказах і апелянтами не оскаржуються, а тому апеляційним судом відповідно до вимог ст. 404 КПК України не перевіряються.

Дії обвинуваченого судом вірно кваліфіковані за ч.2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_10 .

Вирок в частині виправдання ОСОБА_7 за ч.1 ст. 135 КК України учасниками судового провадження не оскаржується.

Відповідно до п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

При постановленні вироку стосовно ОСОБА_7 суд першої інстанції даних вимог закону дотримався в повній мірі.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд врахував тяжкість вчиненого злочину, який відповідно до вимог ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, вчинений з необережності, данні про особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем проживання, має сім`ю.

Обставинами, що пом`якшують покарання суд першої інстанції обґрунтовано визнав: щире каяття, вибачення перед потерпілою, відшкодування потерпілій матеріальних збитків, завданих злочином в розмірі 39 500 грн..

Обставиною, що обтяжує покарання судом визнано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.

Апеляційний суд вважає, що покарання ОСОБА_7 призначено судом першої інстанції відповідно до вимог ст.ст.65-67 КК України в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, і таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів та відповідає меті покарання, визначеній частиною 2 статті 50 КК України.

Тому доводи апеляційної скарги захисника про призначення судом першої інстанції ОСОБА_7 занадто суворого покарання та неврахування всіх пом`якшуючих покарання обставин є неприйнятними. Крім того, апеляційна скарга захисника по суті містить заперечення на доводи апеляційної скарги прокурора, що в судовому засіданні апеляційного суду зазначили захисник та обвинувачений, які просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Щодо звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, то суд вірно врахував тяжкість злочину, а також ставлення обвинуваченого до наслідків злочину, який за суб`єктивною стороною є необережним, його конкретні обставини, а саме порушення потерпілим ОСОБА_10 Правил дорожнього руху України, що спровокувало дорожньо-транспортну пригоду, особу обвинуваченого, який на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався, обставини, які характеризують поведінку і спосіб життя обвинуваченого до вчинення злочину, наявність у обвинуваченого сім`ї, його виключно позитивні характеристики за місцем проживання, позицію потерпілої, яка в судовому засіданні суду першої інстанції просила призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі, а також обставину, що пом`якшує покарання щире каяття та повне визнання вини обвинуваченим.

Також, на думку апеляційного суду підлягає врахуванню й намагання обвинуваченого добровільно відшкодувати потерпілій шкоду, завдану злочином, а саме повне відшкодування матеріальних збитків, в розмірі по 39 500 грн.

Апеляційний суд вважає, що зазначене, а також процесуальна поведінка обвинуваченого в судовому засіданні апеляційного суду, який повністю визнав провину, щиро жалкує про скоєне, свідчить про критичне ставлення обвинуваченого ОСОБА_7 до вчиненого ним злочину, та про щирість його каяття і бажання залагодити ситуацію, що сталася.

Всі зазначені вище обставини істотно знижують фактичну тяжкість злочину, ступінь небезпечності винної особи для суспільства і в сукупності свідчать про обґрунтованість висновку суду щодо можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

При вирішення питання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд врахував як пом`якшуючі покарання обставини так і думку потерпілої та прийшов до вірного висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання у виді позбавлення волі.

Наявність обтяжуючої покарання обставини, а саме вчинення обвинуваченим злочину в стані легкого ступеня алкогольного сп`яніння, з урахуванням всіх обставин справи та бездоганної репутації обвинуваченого, не впливає на висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання та застосування до нього судом вимог ст.75 КК України. Крім того, дана обтяжуюча покарання обставина судом першої інстанції врахована при призначенні ОСОБА_7 виду та міри покарання відповідно до санкції ч.2 ст. 286 КК України. Тому доводи прокурора про ненадання судом першої інстанції оцінки даному факту є необґрунтованими.

Також є неприйнятними посилання прокурора на те, що при призначенні покарання, судом не враховано грубе порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху України та наслідки, що настали від злочинних дій обвинуваченого, а саме настання смерті потерпілого, оскільки, дані обставини є складовою частиною злочину, передбаченого ст. 286 КК України, а настання смерті потерпілого - ознакою злочину, що впливає на його кваліфікацію, а тому виходячи з положень ч.4 ст. 67 КК України, не можуть бути ще раз враховані судом при призначенні покарання, як обтяжуючі покарання обставини.

Виходячи з вищевикладеного, підстав для скасування вироку в частині звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, а також пом`якшення призначеного йому судом покарання, апеляційний суд не вбачає, а тому апеляційні скарги прокурора та захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги заступника прокурора Миколаївської області ОСОБА_5 , захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий
Судді