АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №11кп/790/309/17 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа №619/3143/14-к Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

потерпілого - ОСОБА_8 ,

представника потерпілого-адвоката - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 28 вересня 2016 року стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України, -

В С Т А Н О В И Л А:
Зазначеним вироком,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженець смт.Мала Данилівка Дергачівського
району Харківської області, громадянин України,
не працюючий, із середньою освітою, одружений,
проживаючий за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -
засуджений за ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 витрати на відшкодування майнової шкоди в сумі 33992 (тридцять три тисячі дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 56 (п`ятдесят шість) копійок та на відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

Вирішено питання про процесуальні витрати.

Вироком встановлено, що 26 січня 2014 року, о 18 годині 15 хвилин, ОСОБА_7 керував технічно справним автомобілем «Deawoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в с.Білаші Дергачівського району Харківської області на 4 км+400м автошляху Дергачі-Козача Лопань зi сторони м.Харкова у напрямку смт.Слатине Дергачівського району Харківської області. Під час руху, ОСОБА_7 почав різко перестроюватись на зустрічну смугу руху, чим грубо порушив вимоги п.12.1 Правил дорожнього руху України, не врахував дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, та допустив зіткнення з автомобілем «Deawoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_8 , який в цей час рухався в зустрічному напрямку.
Внаслідок чого ОСОБА_8 завдані тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості по критерію тривалості розладу здоров`я у виді ссадин та синців кінцівок, перелому лівої ключиці зі зсувом, зачиненого осколкового перелому 4-ї п`ясної кістки лівої кисті.
Порушення п.12.1 Правил дорожнього руху України ОСОБА_7 перебувають у прямому причинному зв`язку з подією та її наслідками.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції у звязку із неповнотою досудового розслідування, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, неправильним вирішенням цивільного позову, та призначити новий судовий розгляд.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що, на його думку, в матеріалах справи відсутні належні докази його вини за ч.1 ст.286 КК України, фальсифіковані підписи понятих на схемі ДТП та протоколі огляду місця пригоди, висновки експертів ґрунтуються на припущеннях, не були задоволенні його клопотання про виклик свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та фельдшера швидкої допомоги, відсутні дані на технічному носії інформації про проведення судового засідання від 28.10.2014 року. Вказує на неправильне, на його думку, призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки судом не враховано, що він є інвалідом 3 групи, а пересування пішки може призвести до погіршення стану його здоровя.

Також зазначає, що суд неправильно вирішив цивільний позов, оскільки в матеріалах справи відсутні докази матеріальної та моральної шкоди, завданої ДТП, фізичних та моральних страждань потерпілого, медична документація стосовно отриманих ОСОБА_8 тілесних ушкоджень саме під час ДТП, неправильно встановлена сума матеріальної шкоди, тому що під час банкрутства ОСОБА_8 оціночна вартість його автомобіля є іншою.Крім того вказує, що задовольняючи частково цивільний позов суд не врахував, що дорожньо-транспортна пригода є страховим випадком, тому завдана шкода повинна бути відшкодована страховою компанією.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого, який підтримав доводи апеляційної скарги, потерпілого, його представника, думку прокурора, які вважали, що відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що вона задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину та правова кваліфікація його дій ґрунтуються на доказах, які були належним чином досліджені під час судового розгляду, і їм дана оцінка відповідно до вимог кримінального процесуального закону. Його дії правильно кваліфіковані за ч.1 ст.286 КК України.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються доказами, дослідженими в суді першої інстанції.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 пояснив, що він рухався зі швидкістю 60 км/год. в с.Білаші Дергачівського району Харківської області по автошляху Дергачі-Козача Лопань зi сторони м.Харкова у напрямку смт.Слатине Дергачівського району Харківської області. Ширина дороги була 4 метра. Зустрічну машину побачив десь на відстані 80-90 м. Його осліпив автомобіль ОСОБА_8 , він скинув педаль газу та швидкість приблизно до 40-50 км/год., тому що хотів уникнути зіткнення, але не зміг цього зробити. Після засліплення аварійний сигнал не ввімкнув. Він повернув ліворуч, на сторону руху автомобіля ОСОБА_8 . Зіткнення відбулося посередині дороги. У його автомобіля було пом`яте праве крило, а у автомобіля ОСОБА_8 була пошкоджена середина. Після ДТП він втратив свідомість і його забрала швидка допомога.
Обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував факт того, що повернув свій автомобіль на сторону руху автомобіля потерпілого ОСОБА_8 і внаслідок чого відбулося зіткнення автомобілів, але пояснив, що воно відбулось внаслідок його засліплення автомобілем ОСОБА_8 .
Незважаючи на ці показання обвинуваченого, наведені в свій захист, досліджені в судовому засіданні докази давали суду належні підстави визнати обвинувачення доведеним, виходячи з наступного.

Так, показаннями потерпілого ОСОБА_8 встановлено, що 26 січня 2014 року, ввечері, він рухався приблизно зі швидкістю 40 км/год. по правій смузі зі сторони с.Слатине в сторону м.Харкова. Побачивши, що на підйом їхав автомобіль, він перемкнув дальнє світло на ближнє. Побачивши, що швидкість автомобіля, який виїхав із підйому, приблизно була 70 км/год., він почав зменшувати швидкість свого автомобіля. Десь за 40 метрів зустрічний автомобіль почав змінювати свою смугу руху і виїхав йому назустріч. Він намагався попередити зіткнення, скинув газ та почав пригальмовувати, але зустрічний автомобіль виїхав на його смугу руху і уникнути зіткнення йому не вдалося. Потім його автомобіль розвернуло. Його автомобіль контактував передньою частиною, по центру, у автомобіля ОСОБА_7 пошкоджена права частина.

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи від 29 грудня 2015 року, встановлено, що наявні тілесні ушкодження ОСОБА_8 утворились від дії тупих предметів та могли утворитись у зв`язку з подіями 26 січня 2014 року в умовах дорожньо-транспортної пригоди, за ступенем тяжкості відносяться до ушкоджень середнього ступеня тяжкості за критерієм тривалості розладу здоров`я. Ушкодження у ОСОБА_8 за своїм характером не є типовими для самоспричинення (т.2 а.с.241-246).
Показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_13 , яка була допитана в судовому засіданні, встановлено, що зроблені нею висновки, ґрунтуються на даних первинного огляду потерпілого ОСОБА_8 , наданій в подальшому медичної документації потерпілого ОСОБА_8 . Ушкодження ОСОБА_8 відповідають на момент проведення експертизи часу отримання.
Висновок суду щодо механізму утворення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , зокрема ссадин та синців кінцівок, перелому лівої ключиці зі зсувом, зачиненого осколкового перелому 4-ї п`ясної кістки лівої кисті, встановлено на підставі висновків судово-медичної та комісійної експертиз. Із яких убачається, що тілесні ушкодження потерпілого утворились від дії тупих предметів та могли утворитись в умовах дорожньо-транспортної пригоди.
Зазначений висновок, а також висновок експерта про час, локалізацію, механізм утворення тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_8 узгоджується з наведеними у вироку показаннями потерпілого, свідків, обвинуваченого, який не заперечував факт зіткнення автомобілів.
Цими ж доказами спростовуються доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність медичної документація стосовно отриманих ОСОБА_8 тілесних ушкоджень саме під час ДТП.
Також, із показань свідка ОСОБА_14 вбачається, що 26 січня 2014 року, він проїжджав повз місця ДТП, його зупинили працівники міліції в якості понятого для складання і підписання схеми ДТП. Він запам`ятав, що один автомобіль стояв із напрямку м.Харкова, а інший в бік м.Харкова, обидва автомобіля були марки «Ланос».
Показаннями свідка ОСОБА_15 встановлено, що взимку вони з чоловіком їхали з м.Дергачі. Їх зупинили робітники ДАІ в якості свідків ДТП. Вона підписала схеми ДТП. На місці пригоди вона бачила лише задню частину автомобіля ОСОБА_7 , оскільки до автомобілів не підходила.
Цими показаннями спростовуються доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодофальсифікації підписів понятих на схемі ДТП та протоколі огляду місця пригоди, оскільки допитані в судовому засіданні першої інстанції поняті не заперечували факт участі в цих слідчих діях та підпису документів.
Із показань судово-медичного експерта ОСОБА_16 , який був допитаний в судовому засіданні, встановлено, що він проводив експертизу щодо встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_7 . Виклик потерпілих для проведення експертизи в його обов`язки не входить, проведення експертизи можливе у разі надання в повному обсязі медичної документації, постанов слідчого, в якій він ставить конкретні запитання. В своїй експертизі він встановлював ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, які вказані та підтверджені даними медичних документів, медичною картою стаціонарного хворого ОСОБА_7 , де вказані пошкодження встановлені в експертизі. Ступінь втрати працездатності встановлюється іншою експертизою на підставі висновків МСЕК та медичної документації. Питання щодо встановлення ступеню втрати працездатності ОСОБА_7 на вирішення експерта не ставились.
Показання потерпілого та свідків,які є послідовними в ході досудового та судового слідства, узгоджуються між собою та з іншими об`єктивними доказами.

З урахуванням пояснень обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 , наданих в судовому засіданні, в суді першої інстанції було призначено повторну судову автотехнічну експертизу.
Згідно висновку судової автотехнічної експертизи від 26 травня 2015 року, встановлено, що в даній дорожньо-транспортній обстановці технічна можливість уникнути зіткнення для водія ОСОБА_7 визначалась шляхом виконання ним вимог п.12.1 ПДР України. В даній дорожньо-транспортній обстановці дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.12.1 ПДР України та знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. В даній дорожньо-транспортній обстановці водій ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 ПДР України. В даній дорожньо-транспортній обстановці технічна можливість уникнути виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди діями водія ОСОБА_8 не визначалася, а визначалась односторонніми діями водія ОСОБА_7 по виконанню ним вимог п.12.1 ПДР України (т.2 а.с.72-79).
За клопотанням прокурора, судом першої інстанції було призначено судову комісійну автотехнічну, транспортно-трасологічну експертизу.
Як вбачається із висновку судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи від 13 листопада 2015 року, розміщення частин та деталей (уламків) кузова, зафіксовані на схемі до протоколу огляду місця ДТП, відповідає з технічної точки зору, пошкодженням на обох автомобілях. Місце зіткнення автомобілів Деу Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та Деу Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_2 , розташовувались на смузі руху останнього. Показання водія ОСОБА_8 про механізм ДТП в тій частині, що місце зіткнення мало місце внаслідок того, що автомобіль Деу Ланос, реєстраційний номер НОМЕР_1 , виїхав на смугу його руху, з точки зору, не позбавлені технічної спроможності. За умов механізму ДТП вказаних водієм ОСОБА_8 , в даній дорожньо-транспортній обстановці водій ОСОБА_7 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.1 ПДР України. За умов механізму ДТП, вказаних водієм ОСОБА_8 , в даній дорожньо-транспортній обстановці технічна можливість уникнути зіткнення для водія ОСОБА_7 визначалась виконанням ним вимог п.12.1 ПДР України, для чого в нього не було перешкод технічного характеру. За умов механізму ДТП, вказаних водієм ОСОБА_8 , дії водія ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.12.1 ПДР України та знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди. За умов механізму ДТП, вказаних водієм ОСОБА_8 , в даній дорожньо-транспортній обстановці водій ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог п.12.3 ПДР України. За умов механізму ДТП, вказаних водієм ОСОБА_8 , в даному випадку водій ОСОБА_8 не мав технічної можливості уникнути зіткнення. За умов механізму ДТП, вказаних водієм ОСОБА_8 , в діях водія ОСОБА_8 невідповідностей вимогам ПДР України, які б знаходились, з технічної точки зору, в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, не вбачається (т.2 а.с.171-182).
Судово-медичний експерт ОСОБА_17 , який був допитаний в судовому засіданні, підтвердив висновки експертизи, та пояснив, що ним було складено висновок, який ґрунтується на показаннями потерпілого ОСОБА_8 , які є технічно спроможними, та узгоджуються з іншими наданими доказами. Також пояснив, що показання обвинуваченого ОСОБА_7 є з технічної точки зору суперечливими та неспроможними, тому надати відповіді на поставлені питання виходячи з його показань виявилось неможливим, оскільки ОСОБА_7 на початковій стадії конкретизувати механізм зближення не міг, тому що з його пояснень був засліплений світлом фар автомобіля ОСОБА_8 , а отже вони технічно неспроможні. Крім того, як пояснив ОСОБА_7 , після того, як його осліпило він здійснив маневр ліворуч, тому зіткнення відбулось на полосі руху автомобіля ОСОБА_8 , що є порушенням п.16.3 ПДР. Крім того, експерт пояснив, що контакт транспортних засобів відбувся передніми частинами, тому вони зіткнулись та їх відкинуло, і мало місце розходження транспортних засобів, що супроводжувалось осипом пластмаси. Автомобіль ОСОБА_7 мав пошкодження в лівій частині ближче до центру, а у автомобіля ОСОБА_8 пошкоджена передня права частина.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що висновки експертів ґрунтуються на припущеннях, є необґрунтованими.

Зазначені докази, а також показання потерпілого,свідків, судово-медичних експертів, є послідовними в ході досудового та судового слідства, узгоджуються з іншими об`єктивними доказами, та перевірені судом у порядку, встановленому КПК України, і визнані належними та допустимими.

З урахуванням того, що ці докази узгоджуються між собою, суд обґрунтовано взяв їх в обґрунтування вироку, та навів як докази, які свідчать про доведеність обвинувачення у вчиненні ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про відсутність доказів вини ОСОБА_7 за ч.2 ст.187 КК України, спростовуються матеріалами справи та є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неправильне вирішення цивільного позову є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до вимог ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
До того ж ч.5 зазначеної норми процесуального закону встановлено, що цивільний позов у кримінальному проваджені розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно із вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї; у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Визнавши ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, суд обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги потерпілого, стягнувши на його користь витрати на відшкодування майнової шкоди в сумі 33992 (тридцять три тисячі дев`ятсот дев`яносто дві) гривні 56 (п`ятдесят шість) копійок та на відшкодування моральної шкоди в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

При цьому, задовольняючи частково позов в частині відшкодування майнової та моральної шкоди, суд виходив із доказів, наданих потерпілим під час судового розгляду, щодо доведеності підстав і розміру цивільного позову.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про неправильну встановлену суму матеріальної шкоди, тому що під час банкрутства ОСОБА_8 оціночна вартість його автомобіля є іншою, то вони є необґрунтованим, оскільки потерпілим ОСОБА_8 були надані докази на підтвердження витрат та доведеність підстав і розміру цивільного позову, в тому числі в частині відшкодування майнової шкоди дослідження спеціаліста-автотоварознавця від 23 липня 2014 року.
Що ж стосується розміру моральної шкоди, заподіяної злочином, то суд врахував завданні потерпілому тілесні ушкодження, фізичний біль, розлад здоров`я, тривалість та глибину страждань, матеріальний стан обвинуваченого, форму вини, час знаходження на лікуванні, а тому розмір відшкодування моральної шкоди у грошовому виразі, суд першої інстанції визначив відповідно до вимог ст.1167 ЦК України.

Що ж стосується доводів апелянта про те, що заподіяна шкода є страховим випадком, а тому повинна бути відшкодована страховою компанією, а не власником джерела підвищеної небезпеки, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до вимог ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Як убачається із матеріалів провадження, потерпілий заявив цивільний позов до ОСОБА_7 та СК «Гарантія», однак дані про укладення ОСОБА_7 договору страхування із СК «Гарантія» відсутні. СК «Гарантія» про судові засідання була повідомлена належним чином, однак її представники не з`являлися у судові засідання без поважних причин.

Право визначення відповідача належить виключно потерпілому (позивачу).

Відповідно до положень ст.33 ЦПК України, суд виключно за клопотанням позивача має право замінити відповідача, або залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Таке клопотання потерпілий не заявляв, а тому суд обґрунтовано вирішив цивільний позов в межах позовної заяви ОСОБА_8 .
За таких обставин, зобов`язання страховика перед володільцем джерела підвищеної небезпеки мають бути вирішені в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про неправильності вирішення цивільного позову є необґрунтованими та безпідставними.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про не задоволення його клопотань про виклик свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та фельдшера швидкої допомоги, то колегія суддів відмічає наступне.

Висновки експертів про тілесні ушкодження потерпілого ОСОБА_8 ґрунтуються на даних первинного огляду потерпілого та наданій в подальшому медичній документації потерпілого ОСОБА_8 .
Показання фельдшера швидкої допомоги, яка робила огляд потерпілого та його сина після ДТП, не можуть впливати на висновки експертів про отриманні тілесні ушкодження потерпілим.
Крім того, потерпілим ОСОБА_8 , до початку судового розгляду, були надані документи на доведеність підстав і розміру цивільного позову, а показання свідків ОСОБА_11 , для підтвердження висновку щодо вартості автомобіля потерпілого, та ОСОБА_12 , який ліквідатором майна банкрута ОСОБА_8 не дали результатів, які б суд взяв в основу вироку.

За таких обставин, зазначені доводи апелянта не впливають на висновки суду, які встановлені доказами, наведеними у вироку.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про відсутність технічного носія інформації, на якому зафіксовано проведення судового засідання від 28 жовтня 2014 року, є необґрунтованими, оскільки про застосування технічного засобу фіксування кримінального провадження свідчить журнал судового засідання від 28 жовтня 2014 року (т.1 а.с.245-247).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, по справі не встановлено.

Суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, дотримався вимог ст.65 КК України і в повному обсязі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та ступінь суспільної небезпеки, дані про особу обвинуваченого, із яких вбачається, що він на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, є пенсіонером, інвалідом 2 групи, раніше не судимий.

Обставин, які обтяжують чи пом`якшують покарання, відповідно до вимог ст.ст.66, 67 КК України, судом не встановлено.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги обвинуваченого про неправильне застосування додаткового покарання, а саме позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки він є інвалідом 3 групи, то вони є необґрунтованими, оскільки положеннями ст.55 КК України не визначено перелік осіб щодо яких не може бути застосовано це покарання.

Отже, призначаючи таке покарання, суд першої інстанції врахував положення загальної частини КК України, а саме ст.55 КК України та правильно призначив обвинуваченому додаткове покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

За таких обставин колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо призначення виду та розміру покарання достатньо мотивований, а покарання, що призначено обвинуваченому ОСОБА_7 в межах санкції статі, за яку його визнано винуватим, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Дергачівського районного суду Харківської області від 28 вересня 2016 року стосовно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, що тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий суддя

Судді: