УХВАЛА

30 грудня 2016 року м.Рівне
Слідчий суддя Рівненського міського суду ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

засудженого ОСОБА_3

прокурора - ОСОБА_4

розглянувши клопотання захисника адвоката ОСОБА_5 в порядку ст..206 КПК України,-

ВСТАНОВИВ:
До Рівненського міського суду Рівненської області звернувся з клопотанням захисник адвокат ОСОБА_6 в порядку ст.206 КПК України про звільнення з під варти ОСОБА_3 .

В обґрунтування клопотання захисник адвокат ОСОБА_6 зазначив, що вироком Рівненського міського суду від 16 листопада 2016 року ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.125 КК України та призначено покарання у виді арешту строком на 3 ( три) місяці та застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою.

16 листопада 2016 року засуджений ОСОБА_3 був взятий під варту.

З врахуванням положень ч.5 ст.72 КК України відбуття повного строку покарання ОСОБА_3 закінчується 30 грудня 2016 року, а тому засуджений має бути звільнений з під варти 30 грудня 2016 року.

Просить постановити ухвалу, якою зобов`язати службових осіб Рівненського слідчого ізолятора звільнити ОСОБА_3 з під варти.

Дослідивши матеріали клопотання, заслухавши доводи учасників процесу, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.206 КПК України кожен слідчий суддя, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення волі.

Частиною третьої ст..206 КПК України передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахування строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, проводиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Абзацом 2 частиною 5 ст.72 КК України передбачено, що суд має звільнити засудженого від відбування покарання, якщо строк попереднього ув`язнення, відбутий у межах кримінального провадження, дорівнює або перевищує фактично призначене йому основне покарання, передбачене частиною першою цієї статті.

Як вбачається із досліджених матеріалів, згідно вироку Рівненського міського суду від 16 листопада 2016 року ОСОБА_3 було засуджено за ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді арешту на строк 3 ( три) місяці.

Одночасно до набрання вироком законної сили, засудженому був обраний запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши останнього під варту в залі суду.

З врахуванням положення ч.5 статті 72 КК України, суд вважає, що відбуття повного строку покарання ОСОБА_3 закінчується 30 грудня 2016 року, а тому він має бути негайно звільнений з під варти, як такий що тримається під вартою без судового рішення.

При вирішенні клопотання суд керується рішенням Європейського суду з прав людини справа « Чанєв проти України»

П.25 Де вказано, що «законність» тримання під вартою за національним законом є важливим, але не завжди вирішальним чинником. Окрім цього Суд повинен переконатись, що тримання під вартою упродовж періоду, який розглядається, відповідало меті пункту 1 статті 5 Конвенції, яка полягає в недопущенні позбавлення особи свободи у свавільний спосіб. Більше того, Суд також має з`ясувати, чи відповідає Конвенції національне законодавство і, зокрема, його загальні принципи, які сформульовані в законодавстві чи випливають з нього (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 45, Series A № 33).
26. Суд раніше вже розглядав низку недоліків щодо досудового тримання підозрюваних під вартою в Україні, які наведено у вищезазначеному рішенні у справі «Харченко проти України» (Kharchenko v. Ukraine), п. 98). Одним з таких проблемних питань була практика тримання осіб під вартою без жодного судового рішення протягом періоду після закінчення розслідування та до початку судового розгляду. Така практика, яка відповідно до практики Суду становить порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, була визнана такою, що має системний характер та походить з прогалин у законодавстві.
На підставі наведеного, керуючись ст.206 КПК України, слідчий суддя, -

у х в а л и в :

Клопотання захисника адвоката ОСОБА_5 в порядку ст..206 КПК України задовольнити.

Звільнити ОСОБА_7 негайно з під варти з залу суду.

Ухвала остаточна оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1