Справа № 199/2307/17
ВИРОК
іменем України
2017 року липня місяця 26 дня м. Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

номер кримінального провадження у Єдиному реєстрі досудових розслідувань №0002400 від 30.03.2017 відносно неповнолітнього обвинуваченого:

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Дніпро, громадянина України, українця, із середньою освітою, студент 1 курсу СПТУ-5, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого і проживаючого у квартирі АДРЕСА_1 , не маючого на утриманні неповнолітніх та непрацездатних осіб, раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 186 КК України, -
за участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
потерпілого ОСОБА_5 ,
законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_3 ,
законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро дане кримінальне провадження ,
ВСТАНОВИВ:
Неповнолітній ОСОБА_3 03 серпня 2016 року приблизно о 21:00 годині знаходився в маршрутному таксі №38 разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_9 . Після того, як ОСОБА_5 та ОСОБА_9 вийшли з маршрутного таксі № 38 біля будинку № 52 по вул. Калиновій у м. Дніпро, ОСОБА_3 також вийшов з маршрутного таксі та, підійшовши до ОСОБА_5 , запропонував йому у грубій формі зайти за будинок для розмови. ОСОБА_5 погодився та разом з ОСОБА_3 зайшли за будинок, а ОСОБА_9 залишилась поряд з будинком. В цей момент у ОСОБА_3 раптово виник злочинний намір, спрямований на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого. Діючи умисно ОСОБА_3 реалізуючи свій злочинний намір, направлений на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, продовжуючи знаходитись біля будинку № 52 по вул. Калиновій у м. Дніпро, діючи умисно, з метою власного збагачення та з корисливих мотивів, усвідомлюючи, що його дії є відкритими для оточуючих, підійшов до ОСОБА_5 та у грубій формі наказав розблокувати та передати йому мобільний телефон марки «Redmi Note 2 16 GB gray Хіаоmі». ОСОБА_5 відмовився розблоковувати та передати свій мобільний телефон ОСОБА_10 , після чого останній наніс один удар кулаком в тулуб потерпілого, в результаті чого ОСОБА_5 змушений був віддати ОСОБА_3 мобільний телефон марки "Redmi Note 2 16 GB gray Хіаоmі». Отримавши вказаний мобільний телефон, ОСОБА_3 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.
Таким чином, ОСОБА_3 своїми злочинними діями спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_5 відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи № 635 від 24.02.2016 року на суму 2266.67 гривень.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, не визнав та пояснив, що він дійсно 03.08.2016 року приблизно о 21:00 годині, знаходився в маршрутному таксі №38 разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_9 . Після того, як ОСОБА_5 та ОСОБА_9 вийшли з маршрутного таксі № 38 біля будинку № 52 по вул. Калиновій у м. Дніпро, він також вийшов з маршрутного таксі. Вони разом із ОСОБА_5 зайшли у двір. Почали говорити на тему того,що у 2016 році Нікіта звертався до нього за допомогою з`ясувати питання про те, хто у нього відібрав взуття. Але потім ОСОБА_11 не приходив, і він вирішив з`ясувати чого, на що той відповів, що вже нічого не хоче. Він взяв у ОСОБА_11 мобільний телефон, аби бути впевненим, що вони вранці зустрінуться, і той йому дав свій мобільний телефон добровільно, при цьому зняв пароль. Мобільний телефон він не відбирав, а просто взяв, аби бути впевненим, що з ОСОБА_11 вранці з`ясує ситуацію, яка склалася між ними. Потерпілого не бив. Коли він прийшов додому, йому зателефонувала бабуся і запитала чи забирав він мобільний телефон і він відразу до неї приїхав, а там була поліція. Навіщо ОСОБА_11 викликав поліцію йому не відомо.
Із врахуванням не визнання обвинуваченим ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, суд вважає, що його вина у вчиненні даного злочину за обставин, викладених у вироку, підтверджується повністю дослідженими в судовому засіданні доказами.
Так потерпілий ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що 03.08.2016 року приблизно о 21:00 годині, він знаходився в маршрутному таксі №38 разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_3 . Він із ОСОБА_9 вийшли з маршрутного таксі № 38 біля будинку № 52 по вул. Калиновій у м. Дніпро, ОСОБА_3 також вийшов з маршрутного таксі та, підійшовши до нього запропонував йому у грубій формі зайти за будинок для розмови. Два роки тому назад у нього була проблема яку ОСОБА_3 запропонував вирішити, але він не прийшов і не потребував у подальшому вирішення цієї проблеми. Він погодився, оскільки боявся ОСОБА_3 та разом із ОСОБА_3 зайшли за будинок, а ОСОБА_9 залишилась поряд з будинком чекати його. ОСОБА_3 сказав йому, що він знайшов того хлопця, з яким у нього колись була конфліктна ситуація, і він, ОСОБА_3 , хотів вирішити цю ситуацію шляхом відбирання у того хлопця скутера, а оскільки, він, ОСОБА_5 , не прийшов для впізнання хлопця, то зараз , як сказав ОСОБА_3 , він у нього відбере мобільний телефон і іншого виходу не має. ОСОБА_3 підійшов до нього та у грубій формі, зі злістю, наказав розблокувати та передати йому мобільний телефон марки «Redmi Note 2 16 GB gray Хіаоmі». Він відмовився розблокувати телефон та віддавати його, тоді ОСОБА_3 наніс йому один удар кулаком в тулуб, в результаті чого він отримав фізичний біль і лише після цього був змушений віддати ОСОБА_3 свій мобільний телефон марки "Redmi Note 2 16 GB gray Хіаоmі», так як аби він не віддав, то ОСОБА_3 наніс би ще удари, а він його боявся. ОСОБА_3 , отримавши мобільний телефон пішов і не пропонував йому зустрічатися вранці. Він дійсно тривалий час боявся ОСОБА_3 , який з різних причин чіплявся до нього. Останній дійсно його вдарив. Він ще більше злякався, відчув фізичний біль і тільки тому був змушений віддати мобільний телефон. Він просив ОСОБА_3 повернути мобільний телефон, однак той зник. За допомогою до сторонніх осіб не звертався, оскільки боявся ОСОБА_3 . А коли прийшов додому, то розповів що з ним трапилося, після чого разом із бабусею пішли до ОСОБА_12 . На теперішній час йому повернуто мобільний телефон, матеріальних претензій не має. Вважає, що тільки за допомоги фізичної сили, ОСОБА_3 відкрито відібрав й нього телефон, сам би він йому не давав свій мобільний телефон.
В судовому засіданні Свідок ОСОБА_9 пояснила, що 03.08.2016 року приблизно о 21:00 годині вона разом із ОСОБА_11 їхали з центра у маршрутному таксі, з якого вийшли на ОСОБА_13 і збиралися йти додому. За ними із маршрутки вийшов ОСОБА_3 , який у школі в процесі навчання не давав «проходу» ОСОБА_5 , і запропонував ОСОБА_11 зайти з ним у двори між вулицями Путилівською і Решетилівською у м. Дніпро, поспілкуватися. Хлопці пішли у двори, а вона залишилася чекати. Прочекавши хвилин 30, їй у соціальний мережі «В Контакте» від імені ОСОБА_11 прийшло СМС повідомлення про те, що він вже йде до дому. Пізніше ОСОБА_11 прислав СМС, що то не він присилав їй повідомлення, і що ОСОБА_3 відібрав у нього мобільний телефон. Нікіта не хотів віддавати телефон, а ОСОБА_3 його вдарив в бік, чим змусив ОСОБА_11 віддати мобільний телефон.
Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що точної дати він не пам`ятає, але під час несення служби у поліції їм надійшов виклик із домашньої адреси бабусі потерпілого про вчинення злочину, що полягав у відкритому викраденні мобільного телефону у її онука. Потерпілому було відомо хто це зробив, оскільки це був його однокласник, і вони поїхали до мами обвинуваченого на роботу, але її там не було. Тоді вони прийняли рішення поїхати до бабусі обвинуваченого. Вона викликала ОСОБА_3 , який прибіг із телефоном потерпілого, телефон був у нього в руках і він хотів його віддати, оскільки його посварила бабуся, але вони його не взяли до приїзду слідчої групи. Потерпілий впізнав свій телефон. Вони викликали слідчу-оперативну групу. ОСОБА_3 говорив, що взяв мобільний телефон, аби потерпілий сказав, що він його загубив. А потерпілий говорив,що ОСОБА_3 відібрав у нього мобільний телефон.

Як вбачається із протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, 03.08.2016 до правоохоронних органів звернулася ОСОБА_15 в інтересах свого неповнолітнього онука ОСОБА_5 , із заявою про вчинення кримінальне правопорушення вчинене ОСОБА_16 , який 03.08.2016 близько 21.00 години неподалік будинку №52 по вулиці Калиновій у м. Дніпро заволодів мобільним телефоном "Redmi Note 2 16 GB gray Хіаоmі», що належить її онукові ОСОБА_5 .
Того ж дня, а саме 03.08.2016, з 23.23 години до 23.35 години біля будинку №57 по вулиці Логоша у м. Дніпро, за участі понятих, проводився огляд речей ОСОБА_3 . Під час проведення огляду у ОСОБА_3 у руках було виявлено мобільний телефон марки "Redmi Note 2 16 GB gray Хіаоmі». Як пояснив ОСОБА_3 цей телефон йому дав його знайомий Нікіта.
Ринкова вартість мобільного телефону марки "Redmi Note 2 16 GB gray Хіаоmі» відповідно до висновку експерта №635 від 24.02.2017, станом на 03.08.2016 з урахуванням зносу складає 2 266.67 гривень.
Як вбачається із розписки, ОСОБА_17 , який є батьком неповнолітнього потерпілого ОСОБА_18 , останній отримав на відповідальне зберігання мобільний телефон марки "Redmi Note 2 16 GB gray Хіаоmі».
Оцінюючи докази в їх сукупності, суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 знайшла своє повне підтвердження в процесі судового розгляду.
Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_3 правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України, як такі, що виразилися у відкритому викраденні чужого майна (грабіж), поєднані з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.
Досліджені судом і покладені в основу вироку докази у своїй сукупності і взаємозв`язку є допустимими, достовірними і достатніми для визнання ОСОБА_3 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та які повною мірою підтверджують встановлені в суді фактичні обставини по справі. Об`єктивних підстав ставити під сумнів свідчення допитаних у суді неповнолітнього потерпілого ОСОБА_5 , неповнолітнього свідка ОСОБА_9 , що була допитана судом за участі педагога, та свідка ОСОБА_14 у суду немає.
Суд критично оцінює доводи обвинуваченого ОСОБА_3 та його захисника про те, що ОСОБА_5 добровільно віддав мобільний телефон без застосування фізичного насильства до нього, тобто наче б то ОСОБА_3 вчинив шахрайство і заволодів майном ОСОБА_5 шляхом зловживання довірою останнього, та не може прийняти їх до уваги, оскільки ці доводи спростовуються вищевикладеними та проаналізованими доказами, безпосередньо дослідженими в судовому засіданні, які є достовірними і допустимими, та такими, що не суперечать один одному і узгоджуються між собою. Зокрема, потерпілий ОСОБА_5 вказав саме на ОСОБА_3 , як на особу, яка 03.08.2016 року приблизно о 21:00 годині біля будинку № 52 по вул. Калиновій у м. Дніпро, поводившись зі злістю в грубій формі, нанесла йому один удар кулаком в тулуб, при цьому спричинила фізичну біль, в результаті чого він був змушений віддати ОСОБА_3 свій мобільний телефон марки "Redmi Note 2 16 GB gray Хіаоmі», який йому було повернуто завдяки працівникам поліції. Покази потерпілого узгоджуються із показами свідка ОСОБА_9 , яка вказала також на ОСОБА_3 , який заволодів мобільним телефоном ОСОБА_5 , про що їй відомо зі слів останнього відразу після події. Крім вказаного, доводи обвинуваченого спростовуються і показами свідка ОСОБА_14 , який в суді зазначив, що потерпілий вказав на ОСОБА_3 , як на особу, яка відібрала у нього мобільний телефон.
Як встановлено судом, всі дії обвинуваченого ОСОБА_3 були добре сплановані, мали активний і послідовний, насильницький характер, спрямований на відкрите викрадення чужого майна. Із суб`єктивної сторони злочину, дії ОСОБА_3 полягали у прямому умислі на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом, тобто ОСОБА_3 , усвідомлював той факт, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності, а саме мають відкритий для потерпілого характер. При цьому ОСОБА_3 , застосував до потерпілого насильство, що не є небезпечним для життя потерпілого. Законодавець чітко встановив відповідальність за грабіж, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Під таким насильством розуміється нанесення ударів, побоїв та інше і суспільна небезпечність такого грабежу підвищується у зв`язку з тим, що додатковими об`єктами тут виступають свобода, тілесна недоторканість особи. У свою чергу законодавець не вимагає обов`язкового проведення судово-медичних експертиз у разі відчуття потерпілим фізичного болю під час вчинення відносно нього неправомірних дій з боку винної особи, оскільки дане насильство не є небезпечним для життя потерпілого. Через що визначення критерію спричинення фізичного насильства що не є небезпечним - не підлягає встановленню експертним шляхом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 відкрито викрав майно ОСОБА_5 в його присутності ( присутності власника), який усвідомлював вчинення викрадення, при цьому з метою вилучення майна (мобільного телефону) і застосував фізичне насильство, яке в даному випадку передує вилученню майна.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно п.1 ч.3 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Згідно з положеннями ст. 22 КПК України Кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
З огляду на вказане перекладання функцій обвинувачення та захисту на суд - є не припустимим.
Таким чином, товарний чек №ДН000005577 від 27.02.2016 та талон б/3 на ім`я покупця ОСОБА_19 ( т.1 а.с.60-61), з огляду на вищенаведене належить визнати недопустимим доказом, оскільки вказані чек та талон не містять ані підписів, ані печаток, які би стверджували про їх доказове значення для даного кримінального провадження та вказували на належність цих документів потерпілому.

Однак, визнання цих доказів недопустимими не впливає на вірну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_3 саме за ч. 2 ст. 186 КК України.
Системне тлумачення норм КПК України , насамперед, норм загальних засад кримінального судочинства та засад європейських стандартів у цій сфері дає підстави для висновку про те, що докази мають подаватися сторонами, а отже, кримінальна справа формуватися під час судового провадження.
Правила ст. 291 КПК стосуються заключного етапу стадії досудового розслідування, і зводяться до того, що до обвинувального акту під час направлення його до суду додається лише реєстр матеріалів досудового розслідування, цивільний позов і документи, пов`язані з їх врученням відповідним учасникам кримінального провадження (п. 1-4 ч. 4 ст. 291 КПК України).
Цей об`єм матеріалів є вичерпним і розширеному тлумаченні не підлягає. Більше того, надання суду інших документів до початку судового розгляду забороняється (абз. 6 ч. 4 ст. 291 КПК України).
Поняття «інші документи» в контексті припису ч. 4 ст. 291 КПК України це не тільки документи, однорідні з реєстром матеріалів досудового розслідування, цивільним позовом тощо, але й «доказові матеріали» (ст. 99 КПК України). Докази ж є складовим поняттям «матеріалів досудового розслідування», про які йдеться у ст. 290 КПК України.
Тобто, документи, інші матеріали, надані суду під час судового провадження його учасниками, судові рішення, що мають значення для цього кримінального провадження, долучаються і поряд з обвинувальним актом та документами, які вже існують є матеріалами кримінального провадження (кримінальною справою)» (ч. 1 ст. 317 КПК України).
Поряд з цим, не підлягають долученню до справи документи, які не мають значення для правильного вирішення справи.
Таким чином, суд не повинен долучати всі без виключення підшиті в справу досудового розслідування документи, оскільки таке захаращує справу, спонукає суд самостійно вибирати із цього обсягу докази та дані які він буде оцінювати. Таке завдання є непритаманне неупередженому суду.
Наведене дає підставу суду дійти висновку, що копія наказу за №310 від 31.01.2017 «Про уповноваження окремих слідчих СВ Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області на розслідування кримінальних правопорушень пов`язаних із захистом прав і свобод людей» , що долучений прокурором в судовому засіданні, підтверджує факт здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях за участю малолітніх та неповнолітніх осіб слідчим ОСОБА_20 - не є доказом, а відноситься до розпорядчих документів для оперативного впливу на процеси, що виникають усередині організації.
Враховуючи викладене, суд вважає безпідставними доводи захисника про необхідність визнання не допустимими доказів по справі через наче б то відсутність в матеріалах кримінальної справи вищезазначеного Наказу №310 від 31.01.2017, оскільки останній прокурором долучено до матеріалів справи.
Не підлягає задоволенню клопотання захисника щодо визнання недопустимими: довідки інспектора з ЮП Індустріального ВП від 11.05.2017 р.; довідки служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради від 11.05.2017 р.; вимоги стосовно судимостей від 11.05.2017 р.; запиту лікарю-психіатру від 10.04.2017 р;відповіді лікаря-психіатра від 18.04.2017 р.; запиту лікарю наркологу від 11.04.2017, оскільки дані документи містять характерезуючу інформацію особи обвинуваченого і не впливають на факти вивчення судом його особи, оскільки саме на суд покладено обов`язок ретельно і виважено аналізувати відомості, надані представниками служби у справах дітей, іншу інформацію про особу неповнолітнього, отриману під час судового розгляду, пам`ятаючи, що неналежне встановлення таких відомостей всупереч вимогам статей 485, 487 КПК перешкоджає виконанню судом передбаченої п. 3 ч. 1 ст. 65 КК законодавчої вимоги щодо всебічного з`ясування обставин, які характеризують особу винного (суд не повинен обмежуватись обставинами, безпосередньо пов`язаними із вчиненням злочину) та щодо призначення покарання, необхідного і достатнього для виправлення особи і запобігання новим злочинам (ч. 2 ст. 65 КК).

Що стосується клопотання захисника про визнання недопустимим наказу № 21 Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 від 07.04.2017 р., то в цій частині клопотання також не підлягає задоволенню з мотивів наведених вище, а саме того, що даний документ не є доказом, а відноситься до розпорядчих документів для оперативного впливу на процеси, що виникають усередині організації
Посилання захисника на недопустимість як доказу рапорту працівнику міліції, є безпідставним, оскільки рапорт працівника міліції не можливо використати як доказ по справі, оскільки у вказаному документі йдеться про обставини, які стали відомі працівникові міліції по службі, зокрема під час патрулювання 03.08.2016 квадрату №110 звідки надійшло повідомлення про грабіж.

Є безпідставним доводи захисника про наявність підстав для визнання недопустимим як доказів: протоколу огляду місця події від 03.08.2016 та розписки про відповідальне зберігання від 04.08.2016,оскільки доводи захисника є надуманими та не обґрунтованими.
Перевіряючи доводи сторони захисту щодо недоведеності вини обвинуваченого, суд прийшов до висновку, що вони зводяться до особистого тлумачення стороною захисту норм матеріального, процесуального закону та аналізу і переоцінки одиничних непрямих доказів. При цьому, обвинувачений та захисник, оцінюють і тлумачать такі докази на свій лад, вибірково, спотворюючи їх зміст та відособлено від інших доказів, ігноруючи всю їх сукупність та системність.
У свою чергу захисник, зазначаючи під час досудового розслідування про допущені, на його думку, порушення з боку органу досудового розслідування, жодних скарг на дії слідчого чи прокурора не подавав, як під час досудового розслідування, так і під час розгляду справи судом.
Призначаючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Так, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_3 умисного злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів; дані про особу обвинуваченого ОСОБА_3 , який вчинив злочин у неповнолітньому віці, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем навчання характеризується добре, викрадений мобільний телефон повернутий потерпілому, його думку про покарання обвинуваченого.
Обставинами, що пом`якшують, відповідно до ст. 66 КК України покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд визнає: вчинення злочину в неповнолітньому віці, відшкодування спричиненої шкоди.
Обставин, що обтяжують, відповідно до ст. 67 КК України покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , судом не встановлено.
За таких обставин, виходячи з вимог: Глави 38 КПК України, положень Конвенції про права дитини 1989 року, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, зокрема ст. 40 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою ВР України від 27.02.1991 № 789-ХІІ, визнається право кожної дитини, яка порушила кримінальне законодавство та визнається винною в його порушенні на таке поводження, що сприяє розвиткові у дитини почуття гідності і значущості, зміцнює в ній повагу до прав людини й основоположних свобод та при якому враховуються її неповнолітній вік і бажаність сприяння її реінтеграції та виконання нею корисної ролі в суспільстві.
Призначаючи покарання, суд, відповідно до вимог ст.65 КК України, враховує вищенаведені обставини, позицію прокурора, потерпілого та його представника, обвинуваченого та його захисника, які просили суд суворо не карати, обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому, відсутність обставин, що обтяжують йому покарання, дані про особу ОСОБА_3 ,та вважає за необхідне призначити ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі із застосуванням вимог ст. 75 КК України та покладенням обов`язків встановлених ст. 76 КК України.
Проте суд, враховуючи особливості провадження щодо осіб, які вчинили злочин у неповнолітньому віці, зазначені вище обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , відсутність обставин, що обтяжують йому покарання, неповнолітній вік, ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини та наслідки цих діянь, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення ОСОБА_3 до своїх дій, обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину, відсутність будь-яких матеріальних претензій у потерпілого, знаходить можливим призначити ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.
На переконання суду, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, саме таке визначене судом покарання обвинуваченому буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.
Суд дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_3 без відбування покарання та враховуючи обставини, що пом`якшують покарання, прийшов до висновку про звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки іспитовий строк дисциплінує засуджених, привчає їх до додержання законів, нагадує їм, що вони не виправдані, а проходять випробування, від результату якого залежить їх подальша доля - звільнення від відбування призначеної основної міри покарання або реальне її відбування.
Питання про долю речових доказів вирішити відповідно до п.9 ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 369, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та на підставі ст. 69 КК України призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки.
На підставі ст.ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання, встановивши йому іспитовий строк 1 (один) рік.
На підставі п.1,2 ч.1 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Мобільний телефон марки "Redmi Note 2 16 GB gray Хіаоmі» - залишити за належністю ОСОБА_17 , який є батьком неповнолітнього потерпілого ОСОБА_18 .
На вирок можуть бути подані апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Суддя: ОСОБА_1
26.07.2017