АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 668/5066/15-к Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/791/615/17 Доповідач: ОСОБА_2 Категорія: ч.1 ст. 286 КК України

У Х В А Л А
іменем України
07 серпня 2017 року м. Херсон

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

представника потерпілої захисника ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Суворовського районного суду м. Херсона від 01 грудня 2015 року, яким:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Херсона, громадянина України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
засуджено ч.1 ст.286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_9 не обирався.
Постановлено стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_11 у відшкодування матеріальної шкоди 219 068, 04 грн. та моральної шкоди 20 000 грн.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.
в с т а н о в и л а:
Вироком суду ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за те, що він 05 березня 2015 року близько 20:00 год., керуючи технічно справним автомобілем HYUNDAI ELANTRA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснюючи рух по другорядній дорозі пров. Пугачова зі сторони пр-ту Ушакова в напрямку пл. Ганнібала в м. Херсоні, при виїзді на головну дорогу пл. Ганнібала проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалась, порушуючи вимоги п.п 2.3 (б) та 16.11 Правил дорожнього руху України, не надав дорогу автомобілю HONDA CIVIC, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_11 , яка рухалася головною дорогою пл. Ганнібала зі сторони вул. К. Цеткін у напрямку вул. Залізничної, внаслідок чого сталося зіткнення зазначених автомобілів.
У результаті даної дорожньо-транспортної події ОСОБА_11 були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження.
У поданих на вирок апеляційних скаргах:
- обвинувачений ОСОБА_9 просить вирок скасувати як незаконний та закрити кримінальне провадження щодо нього, оскільки не встановлено достатніх доказів для доведення його винуватості і вичерпані можливості їх отримати. Свої доводи мотивує тим, що суд поклав в основу обвинувального вироку висновок судово-медичної експертизи № 249, який не відповідає вимогам ст. 102 КПК України. Стверджує що експертиза проведена на підставі медичних документів потерпілої, які викликають сумніви в їх достовірності. Вважає, що рішення суду в частині вирішення цивільного позову є необґрунтованим, оскільки він не вчиняв кримінального правопорушення;
- захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить скасувати вирок та на підставі ч.1 п. 3 ст. 284 КПК України закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_9 , оскільки не встановлено достатніх доказів для доведення його винуватості і вичерпані можливості їх отримати. В обґрунтування доводів указує, що судове рішення ухвалено з порушеннями вимог кримінального процесуального закону. Так, висновок суду про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину ґрунтується на припущеннях та недостовірних доказах, а саме медичних документах, які видані лікарнею, де працює чоловік потерпілої, і на підставі яких побудовані висновки судово-медичної експертизи, що не відповідають вимогам ст. 102 КПК України і на думку захисника є недопустимими доказами. Також у матеріалах провадження відсутня заява потерпілої, що є порушенням вимог ст. 214 КПК України та ставить під сумнів виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Крім того, призначаючи комісійну експертизу, суд не зазначив підстав призначення її Одеському бюро СМЕ, а не Державній установі Головного бюро СМЕ МОЗ, відповідно до клопотання захисту, що є порушенням вимог ст. 22, 26, 332 КПК. Зазначає, що за фактом ДТП відносно ОСОБА_9 було складено протокол про адміністративне правопорушення, що свідчить про притягнення його до двох видів відповідальності, що суперечить положенням ст. 61 Конституції України. Вважає, що обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України, де ОСОБА_9 повідомлено про підозру.
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого та його захисника, які підтримали подані апеляційній скарги, просили їх задовольнити, доводи представника потерпілого - захисника ОСОБА_7 , яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, просила вирок залишити без зміни, думку прокурора, яка вважала апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню, у дебатах сторони залишилися на своїх попередніх позиціях, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла до наступного.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого ОСОБА_11 були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, обґрунтований дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідає фактичним обставинам провадження.

У судовому засіданні ОСОБА_9 , не визнаючи себе винним, не заперечував той факт, що порушив правила дорожнього руху України, виїжджаючи на головну дорогу на пл. Ганнібала в м. Херсоні, не надав дорогу автомобілю HONDA CIVIC, що рухався по головній дорозі, яким керувала потерпіла, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем останньої, і ці обставини обвинуваченим та захисником не оспорюються в апеляційних скаргах.

Стверджував, що після дорожньо-транспортної події потерпіла не скаржилася на стан свого здоров`я та наявність у неї тілесних ушкоджень.

Ці заперечення ОСОБА_9 проти обвинувачення були предметом перевірки в судовому засіданні і спростовуються детально викладеними у вироку доказами.

Потерпіла ОСОБА_11 показала, що 05.03.2015 року, керуючи автомобілем HONDA CIVIC, рухалася по головній дорозі пл. Ганнібала в м. Херсоні і на колі відчула різкий удар. Недомогання після зіткненя одразу не почувала. Погане самопочуття почалося вночі. Уранці звернулася до лікаря з головокружінням та нудотою.
Свідок ОСОБА_12 (очевидець події) показав, що в березні минулого року він бачив, що між автомобілем під керуванням ОСОБА_9 , та автомобілем, яким керувала дівчина сталося зіткнення. На місці пригоди дівчина не скаржилася на погане самопочуття, видимих ушкоджень на ній не було.
Такі показання потерпілої та свідка перевірені судом і правильно визнані достовірним джерелом доказів, оскільки вони узгоджуються з іншими доказами.
Згідно даних протоколу огляду місця дорожньо-транспортної події від 06.03.2015 року та доданої до нього схеми, місцем зіткнення автомобілів є пл. Ганнібала в м. Херсоні, які на час огляду були відсутні. ( том № 1, а.п. 1 - 8 )

Висновками автотехнічних експертиз № 963 та № 1128 підтверджено, що водій ОСОБА_9 керував технічно справним автомобілем HYUNDAI ELANTRA, реєстраційний номер НОМЕР_1 , і мав технічну можливість уникнути зіткнення у дорожній обстановці, що склалася, шляхом виконання вимог п. 16.11 ПДР України, згідно якого, на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху.
Тобто, водій автомобіля HYUNDAI ELANTRA - ОСОБА_9 , здійснюючи рух по другорядній дорозі, при виїзді на головну дорогу, не надав дорогу автомобілю HONDA CIVIC, під керуванням водія ОСОБА_11 , яка рухалася головною дорогою, чим створив аварійну ситуацію, внаслідок чого сталося зіткнення зазначених автомобілів.
(том № 1, а.п. 11 -16)
Згідно із висновку судово-медичної експертизи № 249, у потерпілої ОСОБА_11 виявлені тілесні ушкодження у виді забою головного мозку легкого ступеню, синець обличчя справа, садна передньої поверхні колінних суглобів, які утворилися від дії тупих предметів, не виключено 05.03.2015 року близько 20.00 год. у салоні автомобіля при зіткненні з іншим автомобілем.
Забій головного мозку, синець обличчя справа відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень по критерію тривалості розладу здоров`я. (том № 1, а.п. 9, 10)
Висновки цієї експертизи щодо характеру, механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_11 підтвердив судово-медичний експерт ОСОБА_13 в судовому засіданні.
З метою перевірки позиції захисту щодо відсутності тілесних ушкоджень у потерпілої та перевірки показаній потерпілої, висновку експерта, які сторона захисту поставила під сумнів, за клопотанням сторони захисту під час судового розгляду справи судом було призначено комісійну судово-медичну експертизу.
Із висновку комісійної судово-медичної експертизи № 253 вбачається, що на підставі даних комісійної судово-медичної експертизи, даних матеріалів справи, наданої медичної документації, відповідно до поставлених питань, експертна комісія дійшла висновку, що в потерпілої ОСОБА_11 встановлені тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми у формі забою головного мозку легкого ступеню, синець голови (на обличчі справа), садна передньої поверхні колінних суглобів.
Ці ушкодження утворилися від дії тупих предметів, якими могли бути частини салону легкового автомобіля під час ДТП 05.03.2015 року. Забій головного мозку легкого ступеня підтверджений результатами дослідження комп`ютерних томограм головного мозку, на яких зберігаються вогнища забою головного мозку в лобно-скроневих відділах.
Забій головного мозку, навіть легкого ступеня, тягне за собою тривалий розгляд здоров`я понад 21 дня.
Закрита черепно-мозкова травма (у єдиний комплекс якої входить забій головного мозку та синець голови) викликає розлад здоров`я строком більш ніж 21 добу і на підставі п 2.2.2 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень відноситься до середньої тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. (том № 3, а.п. 94 -104)
Висновки вище наведених експертиз та показання експерта не є суперечливими, вони узгоджуються з показаннями потерпілої ОСОБА_11 щодо локалізації та механізму утворення тілесних ушкоджень, за вказаних нею обставин, якими спростовуються доводи сторони захисту про відсутність у потерпілої тілесних ушкоджень.
Будь-яких сумніві в об`єктивності, науковості, обґрунтованості висновків зазначених вище експертиз немає, вони базуються на отриманні даних під час досудового розслідування та судового розгляду, експертизи проведено експертами, які мають вищу категорію та великий стаж роботи за даними комісійної судово-медичної експертизи, матеріалів справи та наданої медичної документації, тому в суду не було підстав для призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи.
Незгода сторони захисту із цими висновками судово-медичних експертиз, у тому числі з комісійною експертизою, не є підстав для призначення повторної комісійної судово-медичної експертизи, як про вказують апелянти.
Доводи обвинуваченого та захисника про те, що висновки судово-медичних експертиз, на які суд послався у вироку, є недопустимими доказами, колегія суддів вважає надуманими.
Висновок комісійної експертизи № 253 від 16.10.2015 року відповідає за змістом вимогам ч. 1 ст. 102 КПК України та п.п.20-25 Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз у бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року №6, містить обґрунтовані відповіді на кожне поставлене запитання. Експерти оглянули потерпілу, дослідили дані матеріалів кримінального провадження, надані судом оригінали медичних документів та результаті досліджень потерпілої, амбулаторну картку та чітко вказали, що ОСОБА_11 спричинено тілесні ушкодження середньої тяжкості та зазначили, у результаті яких досліджень експертна комісія дійшла такого висновку.
Комісійна судово-медична експертиза проведена комісією в складі голови - начальника бюро, судово-медичного експерта, членів: зав. відділом комісійних експертиз, лікаря-рентгенолога, лікаря-невропатолога, і доповідача судово-медичного експерта, що відповідає положенням п 2.10 Інструкції про проведення судово-медичної експертизи п 5.6. Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз у бюро судово-медичної експертизи, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6.
Висновки комісійної судово-медичної експертизи щодо наявності в потерпілої тілесних ушкоджень, їх характеру, локалізації, ступеню тяжкості та механізму утворення узгоджуються і з висновком судово-медичної експертизи № 249 від 31.03.2015 року, а тому в суду не було підстав ставити під сумнів їх допустимість.
Факт доручення судом проведення комісійної судово-медичної експертизи іншій експертній установі, ніж тій, у якій просив призначити захисник, не є підставою для визнання висновку такої експертизи недопустимим доказом чи порушенням ст. ст. 22, 26, 332 КПК України, про що зазначає захисник, оскільки кримінальний процесуальний закон не визначає обов`язок суду призначити експертизу лише тій експертній установі, яка вказана в клопотанні про її призначення.

Відвід експертам, яким було доручено проведення комісійної судово-медичної експертизи, сторона захисту не заявляла.
Твердження апелянтів про необ`єктивність результатів медичного обстеження потерпілої, яке було проведено не за місцем її проживання, а в Херсонській обласній клінічній лікарні, де працює майбутній чоловік потерпілої та його батько, ґрунтуються на припущеннях, з огляду на визначене законом право особи за своїм вибором обрати медичний заклад, який має можливість забезпечити відповідне лікування, а також недоведеність будь-якого впливу зазначених осіб на результати медичних досліджень, які серед інших об`єктів були предметом експертного дослідження.

Сам по собі факт надання чоловіком потерпілої медичних документів в експертну установу, на що посилаються апелянти, не є безумовною підставою для визнання доказів недопустимими, як це передбачено ст. 87 КПК України, зокрема, висновків судово-медичних експертиз, та не свідчить про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та порушення права особи на захист, оскільки слідчий та інші сторони кримінального провадження можуть отримувати речі та документи за умови їх добровільного надання власником без застосування процедури тимчасового доступу.

Крім того, під час досудового розслідування будь-яких зауважень з приводу збирання доказів сторона захисту не заявляла.
У зв`язку із чим, доводи апелянтів про те, що судово-медичне обстеження потерпілої було проведено з порушенням встановленого порядку і за сприяння зацікавлених в цьому осіб, слід визнати голослівними, і такими, що суперечать встановленим обставинам справи.
Також не встановлено обставин, які б перешкодили стороні захисту скористатися своїми процесуальними правами у наданні інших доказів як на стадії досудового розслідування, так і в суді, в тому числі і скористатися правом самостійно залучити експерта для проведення експертизи відповідно до положень ч.2 ст. 243 КПК України.
Безпідставними є твердження захисника щодо незаконності початку досудового розслідування без заяви потерпілої ОСОБА_11 , оскільки з матеріалів провадження вбачається, що 06.03.2015 року слідчим було розпочато досудове розслідування за повідомлення оперативного чергового ХМУ УМВС України в Херсонській області про те, що 05.03.2015 року близько 20:00 год. на пл. Ганнібала в м. Херсоні мало місце зіткнення автомобіля HYUNDAI ELANTRA під керуванням водія ОСОБА_9 та автомобіля HONDA CIVIC під керуванням водія ОСОБА_11 , внаслідок чого остання отримала тілесні ушкодження, про що свідчать дані протоколу огляду місця події від 06.03.2015 року, рапорт слідчого та витяг з ЄРДР від 06.03.2015 року, про вчинення цих процесуальних дій після повідомлення оперативного чергового ХМУ про ДТП, і це не суперечить вимогам ст. 214 КПК України щодо початку досудового розслідування після отримання повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення.
(том № 1 а.п. 1-8; том № 2 а.п. 1, 10)
Зауважень з приводу початку досудового розслідування та при здійсненні досудового розслідування від сторони захисту не надходило.
Позбавлені підстав і доводи захисника про те, що обвинувачений ОСОБА_9 незаконно притягнутий до кримінальної відповідальності, оскільки щодо нього 05.03.2015 року за порушення п.16.11 ПДР України, у результаті якого сталося зіткнення з автомобілем під керуванням потерпілої, складено протокол про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП, рішення за яким не прийнято, не ґрунтуються на законі, оскільки за цим фактом ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності притягнуто не було, складений щодо нього протокол про адміністративне правопорушення було повернуто відповідному органу для вирішення питання про наявність чи відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України (том № 2 а.п.12 19), про що було відомо стороні захисту, і це не свідчить про те, що за одні і ті ж дії особу двічі притягнуто до юридичної відповідальності, як про те зазначає апелянт.
Не заслуговують на увагу твердження захисника про невідповідність обвинувального акту щодо ОСОБА_9 вимогам ст. 291 КПК України, оскільки зазначений процесуальний документ містіть необхідні відомості про обвинуваченого та потерпілого, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію з посилання на положення закону і статті та формулювання обвинувачення, дату, місце його складання, підпис слідчого та прокурора.
При отриманні копії обвинувального акту зауважень обвинувачений ОСОБА_9 та його захисника не вказували на його невідповідність вимогам ст. 291 КПК України та порушення права на захист обвинуваченого. (том № 3 а.п. 9, 10 )
Вони же, під час підготовчого судового засідання не вказували на наявність недоліків обвинувального акта, які перешкоджали б подальшому розгляду кримінального провадження, та не заперечували проти призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту.

Оскільки викладені вище докази узгоджуються між собою щодо фактичних обставин порушення ОСОБА_9 правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого ОСОБА_11 були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, та відповідають фактичним обставинам провадження, у суду не було підстав ставити під сумнів їх належність, допустимість, достовірність та достатність, які у своїй сукупності викривають обвинуваченого у вчиненні інкримінованого злочину, які судом обґрунтовано прийнято за основу обвинувального вироку.

У зв`язку із чим, доводи сторони захисту про те, що обвинувачення ОСОБА_9 ґрунтується на припущеннях та недопустимих доказах, слід визнати безпідставними.

Аналіз наведених доказів переконливо свідчить про те, що обвинувачений ОСОБА_9 мав технічну можливість уникнути зіткнення у дорожній обстановці, що склалася, і повинен був дати дорогу транспортному засобу, який рухався по головній дорозі, незалежно від напрямку його подальшого руху. Недотримання ним таких правил безпеки руху призвело до зіткнення з автомобілем потерпілої ОСОБА_11 , внаслідок чого їй були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Давши належну оцінку дослідженим доказам у їх сукупності, суд, відповідно до встановлених фактичних обставин провадження, обґрунтовано визнав винним ОСОБА_9 у вчиненні злочину, за який він засуджений, та правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст.286 КК України.

Тому доводи сторони захисту про невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та недоведеність вини ОСОБА_9 є такими, що суперечать встановленим обставинам провадження та дослідженим у справі доказам.

Підстав для скасування вироку та закриття справи через не встановлення достатніх доказів для доведеності винуватості ОСОБА_9 , як про це ставиться питання апелянтами, колегія суддів не вбачає.

Перевіркою матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про однобічність, неповноту, необ`єктивність чи упередженість дослідження органом досудового розслідування та судом обставин, що могли мати істотне значення для справи. Як органом досудового розслідування, так і судом були встановлені та досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення, перевірялися позиції сторін обвинувачення та захисту шляхом допиту обвинуваченого, потерпілої, свідка, експерта, дослідження висновків відповідних експертиз та проведення комісійної судово-медичної експертизи для перевірки позиції захисту обвинуваченого, яким судом дано належну оцінку у вироку.

Крім того, після закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, клопотань щодо необхідності з`ясування інших невстановлених досудовим розслідуванням обставин учинення злочину, а також про доповнення судового розгляду сторона захисту не заявляла.

Будь-яких порушень кримінального процесуального закону під час проведення досудового розслідування та судового розгляду, в тому числі права обвинуваченого на захист при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, розв`язанні клопотань, на що посилаються апелянти, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення щодо винності обвинуваченого та правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, під час апеляційного розгляду не виявлено. Докази в кримінальному провадженні зібрані та досліджені з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Покарання ОСОБА_9 призначено відповідно до вимог ст.65 КК України з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ним злочину, даних про його особу, відсутності обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Вирішуючи питання про задоволення цивільного позову потерпілої про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції відповідно до роз`яснень, що містяться в постанові пленуму Верховного Суду України № 3 від 31.03.1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» та постанови пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», врахувавши конкретні обставини кримінального правопорушення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що цивільний позов ОСОБА_11 про відшкодування моральної шкоди на суму 50 000 грн., підлягає частковому задоволенню на суму 20 000 грн.. При цьому суд врахував глибину душевних страждань потерпілої, пов`язаних із заподіянням їй середньої тяжкості тілесних ушкоджень, та вимог розумності та справедливості. На думку колегії суддів, визначений судом розмір стягнення за моральної шкоду, є достатнім для компенсації моральних страждань потерпілій. Тому доводи обвинуваченого про безпідставне задоволення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди, є неспроможними.

Водночас, доводи обвинуваченого про неправильне вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди, заслуговують на увагу.
Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України, особа, якій унаслідок кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Положеннями ч.5 ст. 128 КПК України передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку із цивільним позовом, нормами КПК України не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно зі ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
При цьому, закон визначає механізм страхового відшкодування та передбачає одночасну участь у справі, де є страхування цивільно-правової відповідальності і фізичної особи, і страховика, оскільки відшкодування шкоди здійснюється за рахунок страховика в межах встановлених лімітів.
Вирішуючи цивільний позов і стягуючи на користь потерпілої матеріальну шкоду в розмірі вартості відновлюваного ремонту пошкодженого автомобіля HONDA CIVIC, суд залишив поза увагою ту обставину, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_9 застрахована, не визначив межі ліміту відповідальності страховика по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, не обговорив та не вирішив питання про притягнення до участі в справі страхової компанії та власника пошкодженого автомобіля.
Свої висновки про стягнення вартості відновлюваного ремонту на користь потерпілої ОСОБА_11 , яка не є власником пошкодженого автомобіля, суд не мотивував.
Крім того, суд не дав оцінки наданому позивачем висновку автотоварознавчого дослідження, з якого вбачається, що вартість відновлюваного ремонту перевищує ринкову вартість автомобіля і в порушення вимог матеріального закону не вирішив питання про наявність згоди власника про визнання автомобіля фізичного знищеним, та в залежності від цього не визначив розмір відшкодування завданої матеріальної шкоди.
Зважаючи на те, що судом першої інстанції при вирішені цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди допущені порушення норм процесуального закону і неправильно застосовано норми матеріального закону, а в силу положень ст. ст. 404, 408, 409, 420 КПК України апеляційний суд не вправі виправити допущені судом помилки та ухвалити свій вирок за відсутності повноважень на стадії апеляційного розгляду вирішувати питання про залучення до участі в справі інших осіб, колегія суддів дійшла висновку, що вирок щодо ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди не можна визнати законним та обґрунтованим, тому він має бути скасований та призначений новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
З огляду на викладене вище, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Керуючись ч.2 ст. 376, ст.ст. 404, 407, 412, 415, 419 КПК України, колегія суддів,
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 - задовольнити частково.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без задоволення.
Вирок Суворовського районного суду м. Херсона від 01 грудня 2015 року щодо ОСОБА_9 в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди - скасувати та призначити в цій частині новий розгляд у тому ж суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства в іншому складі суду.
У решті вирок щодо нього - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4
Згідно з оригіналом
Копія ухвали оформлена 09 серпня 2017 року
Ухвала набрала законної сили 07 серпня 2017 року

Суддя Апеляційного суду
Херсонської області ОСОБА_2