Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
захисника засудженогоОСОБА_5 ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000502 за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вказаним вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Скотуватого Покровського району Дніпропетровської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

Стягнуто на користь ОСОБА_9 : з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування» 25 841,05 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди; з ОСОБА_6 80 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.
Вирішено питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілої, процесуальних витрат і про речові докази.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.
25 червня 2014 року близько 12.15 год. засуджений, керуючи автомобілем марки ГАЗ Т95-3302 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухався по вул. Леніна у смт Покровському з боку м. Донецька у напрямку м. Запоріжжя. У цей час у попутному йому напрямку рухалася велосипедистка ОСОБА_9 . При виявленні велосипедистки, яка становила перешкоду для його руху, ОСОБА_6 всупереч вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху за наявності технічної можливості для цього не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого навпроти будинку № 221 на вул. Леніна допустив наїзд на велосипедистку. У результаті ДТП ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя у момент заподіяння.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та суворість призначеного покарання, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції. При цьому не погоджується з висновками суду про неможливість звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України. Як зазначає захисник на обґрунтування своєї позиції, при вирішенні вказаного питання суд не дав належної оцінки тим обставинам, що засуджений до кримінальної відповідальності притягується вперше, має постійне місце проживання та роботу, характеризується позитивно, утримує двох малолітніх дітей, у вчиненому повністю визнав вину, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, при цьому обставини, що обтяжують покарання, відсутні. Водночас автор скарги посилається на винуватість у ДТП не лише ОСОБА_6 , а й потерпілої, та звертає увагу на те, що остання не наполягала на призначенні йому заходу примусу, пов`язаного з ізоляцією від суспільства. Оспорює захисник і застосування щодо ОСОБА_6 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, зазначаючи, що засуджений є водієм за професією та єдиним годувальником у сім`ї, а тому обраний захід примусу позбавить його родину джерел існування. Вважає автор скарги необґрунтованим і визначений судом розмір відшкодування потерпілій моральної шкоди, оцінюючи таку шкоду на суму 30 000 грн, сплачених на час подання апеляційної скарги. Апеляційний суд, на думку захисника, всупереч вимогам ст. 419 КПК України не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених у його апеляційній скарзі на вирок, і не дав на них вичерпних та переконливих відповідей.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника, які підтримали доводи скарги та просили у разі можливості змінити судові рішення шляхом застосування ст. 75 КК України, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи скарги щодо надмірної суворості обраного судом заходу примусу та безпідставного незастосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбаченого ст. 75 КК України, не можуть вважатися обґрунтованими.
Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства.
Відповідно до вказаних засадособі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Застосований захід примусу повинен найбільше сприяти досягненню передбаченої ч. 2 ст. 50 КК України мети покарання виправленню засуджених та попередженню нових злочинів.
Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності у виді заходу примусу певного виду й розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує прийняття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально ? правових відносин, у тому числі й потерпілого.
Виконання такої функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої також можуть бути застосовані положення ст. 75 КК України. За змістом вказаної правової норми рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд вправі прийняти у випадку, якщо при призначенні заходу примусу певного виду і розміру дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. В будь-якому разі застосування даного кримінально-правового інституту є не обов`язком, а правом суду, яке реалізується у кожному конкретному випадку з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи.
Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_6 покарання та визначення порядку його відбування відповідає наведеним вимогам.
Мотивуючи свої висновки щодо виду, розміру обраного заходу примусу та порядку його відбування, суд урахував, зокрема, ступінь тяжкості вчиненого злочину виходячи не лише з визначених ст. 12 КК України формальних критеріїв, а і з особливостей даного конкретного діяння. Зокрема, суд узяв до уваги характер допущених засудженим порушень та їх украй тяжкі непоправні наслідки для здоров`я потерпілої. У результаті ДТП ОСОБА_9 отримала небезпечну для життя відкриту черепно-мозкову травму, яка супроводжувалася комою, ускладнилася порушенням мнестичних функцій та частковим паралічем тіла і призвела до інвалідності 2 групи.
Знайшли належну оцінку суду і дані про особу ОСОБА_6 , котрий до кримінальної відповідальності притягується вперше, на диспансерних наркологічному та психіатричному обліках не перебуває, має постійне місце проживання, займається суспільно корисною працею, характеризується позитивно, утримує двох малолітніх дітей.
Як обставину, що пом`якшує покарання, враховано активне сприяння розкриттю злочину, а обставин, що його обтяжують, у справі не встановлено.
Доводи касаційної скарги про щире каяття засудженого не ґрунтуються на матеріалах справи та на вимогах закону.
У розумінні п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України щире каяття має полягати у належній критичній оцінці особою свого протиправного діяння, його осуді, жалю з приводу вчиненого, бажанні усунути негативні наслідки чи компенсувати завдану шкоду, а також готовності понести кримінальну відповідальність згідно із законом.

Як установлено за результатами судового розгляду, посткримінальна поведінка засудженого вказаних ознак не містила, а навпаки, відзначалася байдужістю. Відповідно до пояснень у судовому засіданні представника потерпілої ОСОБА_10 , а також допитаних як свідків її близьких родичів ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , ОСОБА_6 впродовж майже 2 років, що минули після ДТП на час розгляду справи місцевим судом, знаючи про наслідки свого діяння і необхідність значних витрат на лікування ОСОБА_9 , жодного разу не відвідав потерпілу, не поцікавився станом її здоров`я, не попросив пробачення і за наявності постійного джерела доходу не вживав будь-яких заходів для відшкодування шкоди.
Більше того, у судовому засіданні засуджений з метою пом`якшення власної відповідальності намагався частково перекласти винуватість у ДТП на ОСОБА_9 , посилаючись у своїх показаннях на здійснення потерпілою раптового маневру на смугу руху його автомобіля. Вказана обставина не знайшла об`єктивного підтвердження на підставі доказів, безпосередньо сприйнятих судом та досліджених у судовому засіданні, зокрема показань свідків очевидців пригоди ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , даних висновку комплексної судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи від 23 жовтня 2015 року № 3280/3281-15.
Виходячи з наведеного суд дійшов правильного переконання, що формальна вказівка ОСОБА_6 в судовому засіданні про щире каяття не відображала його реального ставлення до скоєного та не свідчила про наявність такої обставини, що пом`якшує покарання.
Не можуть вважатися обґрунтованими посилання захисника на винуватість у ДТП не лише засудженого, а й потерпілої, оскільки за результатами судового розгляду в діях ОСОБА_9 не було встановлено порушень вимог Правил дорожнього руху, які би створювали аварійну ситуацію та перебували у причинно-наслідковому зв`язку з наїздом на неї автомобіля.
Відомості, що позитивно характеризують особу ОСОБА_6 у загальносоціальному плані, та відсутність обставин, які згідно зі ст. 67 КК України обтяжують покарання, отримали належну оцінку суду при обранні засудженому основного заходу примусу, за строком наближеного до мінімальних меж санкції ч. 2 ст. 286 КК України.
Водночас колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що вказані обставини не свідчать про можливість виправлення засудженого без відбування покарання і, відповідно, не дають достатніх підстав для застосування щодо нього ст. 75 КК України.
З урахуванням зазначених вище обставин у своїй сукупності не спростовує законності й обґрунтованості таких висновків і факт часткового відшкодування ОСОБА_6 потерпілій моральної шкоди на стадії апеляційного оскарження вироку.
Застосування щодо засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами ґрунтується на вимогах ст. 55 КК України та роз`ясненнях, наведених у пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».
Виходячи з цих вимог додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України як факультативне, підлягає застосуванню в разі, якщо з урахуванням особливостей конкретного злочину, даних про особу винного та інших обставин, зазначених у ст. 65 КК України, суд визнає неможливим збереження за винним відповідного спеціального права.
Позбавлення такого права покликане насамперед сприяти досягненню визначеної у статтях 50, 65 КК України мети спеціальної превенції шляхом усунення умов, які суттєво підвищують ризик вчинення засудженим нових злочинів.
Закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керування транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу. Існування такої обставини потребує лише більш виваженого та обережного підходу при обранні заходу примусу, виходячи з загальних засад справедливості, гуманізму та індивідуалізації.
З урахуванням характеру й наслідків допущеного засудженим порушення правил безпеки дорожнього руху суд дійшов правильних висновків про доцільність позбавлення його відповідного спеціального права.
Призначене ОСОБА_6 покарання, на переконання колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів і не сприймається як явно несправедливе внаслідок суворості.
Вирішення судом цивільного позову потерпілої про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах статей 1167, 1168 Цивільного Кодексу України, пунктів 5, 9, 10, 17-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а також на засадах виваженості, розумності і справедливості.
Визначений судом розмір відшкодувань відповідає характеру й обсягу фізичних та душевних страждань ОСОБА_9 у зв`язку із заподіяними їй тілесними ушкодженнями, тяжкості вимушених змін у її житті, часу й зусиллям, необхідним для відновлення попереднього стану.

Зокрема, на підставі висновку судово-медичної експертизи та інших медичних документів у сукупності з поясненнями у судовому засіданні представника потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 судом враховано, що в результаті злочинних дій засудженого ОСОБА_15 тривалий час знаходилась у вкрай небезпечному для життя стані, стала інвалідом 2 групи, потребує тривалого та складного лікування, зазнала значного фізичного болю та моральних страждань, у тому числі зумовлених непоправною неміччю, нездатністю навіть самостійно себе обслуговувати, істотно обмежена у можливостях пересуватися, спілкуватися та здійснювати іншу діяльність, необхідну людині для повноцінного життя.
Всупереч доводам захисника, суд апеляційної інстанції, переглянувши провадження за його апеляційною скаргою на вирок, належним чином перевірив викладені в ній доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, визнав їх необґрунтованими і зазначив в ухвалі відповідні мотиви прийнятого рішення, з якими погоджується й колегія суддів. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, що були би підставами для зміни або скасування судових рішень, у кримінальному провадженні не встановлено.
У контексті наведених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_8 та скасування ухвали апеляційного суду на зазначених у ній підставах.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу захисника засудженого залишити без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3