Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
прокурораОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0001149 за касаційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2015 року
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Більшовика Первомайського району Харківської області, жителя АДРЕСА_1 ,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 до ОСОБА_7 і страхової компанії «Аско-Медсервіс» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження та процесуальних витрат.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.
13 грудня 2014 року близько 16.00 год., засуджений, керуючи технічно справним автомобілем «Шевроле Авео» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухався по автошляху Харків Сімферополь Алушта Ялта з боку м. Сімферополя у напрямку м. Харкова зі швидкістю 60 км/год. У ході руху по вказаному автошляху в районі 20-го кілометра +150 м ОСОБА_7 при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід ОСОБА_9 , грубо порушив вимоги пунктів 1.5, 18.1 Правил дорожнього руху і, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода на проїзній частині, не зменшив швидкості й не зупинив автомобіля, щоб надати пішоходу дорогу, внаслідок чого скоїв наїзд на ОСОБА_9 .
У результаті вказаних дій ОСОБА_7 потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких настала його смерть на місці події.
Апеляційний суд змінив вирок: на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_7 від призначеного місцевим судом основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки й поклав на засудженого обов`язки, передбачені пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 76 КК України. У решті вирок суду залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в цьому суді. Прокурор вважає невмотивованим рішення апеляційного суду про застосування щодо ОСОБА_7 ст. 75 КК України, вказуючи на те, що при вирішенні цього питання суд не дав належної оцінки тяжкості вчиненого злочину, непоправності його наслідків та даним про особу засудженого, який раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил безпеки дорожнього руху. Як зазначає автор скарги, апеляційний суд, обґрунтовуючи свої висновки, безпідставно послався на факт перебування потерпілого у момент наїзду на нього у стані алкогольного сп`яніння, оскільки ОСОБА_9 не вчиняв жодних дій, які би створили аварійну ситуацію і перебували у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди. Крім цього, на думку прокурора, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 419 КПК України не дав в ухвалі конкретних відповідей на доводи, наведені в апеляційній скарзі державного обвинувача, щодо м`якості покарання, призначеного засудженому місцевим судом.
Від засудженого ОСОБА_7 на адресу суду надійшла заява про здійснення касаційного розгляду за його відсутності.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про таке.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.
Разом із тим, обґрунтованими є доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, щодо незаконності і необґрунтованості рішення апеляційного суду про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягнення справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.
Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Застосований захід примусу повинен найбільше сприяти досягненню передбаченої ч. 2 ст. 50 КК мети покарання виправлення засуджених та попередження нових злочинів.
Норми статі 65 КК наділяють суд правом вибору у визначених законом межах однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності у виді заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує прийняття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
Виконання такої функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої також можуть бути застосовані положення ст. 75 КК. За змістом вказаної правової норми рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд вправі прийняти у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. В будь-якому разі застосування даного кримінально-правового інституту є не обов`язком, а правом суду, яке реалізується у кожному конкретному випадку з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин справи. При цьому таке рішення має бути належним чином умотивоване.
Рішення суду апеляційної інстанції про застосування щодо ОСОБА_7 вказаного кримінально-правового інституту не можна вважати таким, що повною мірою відповідає наведеним вимогам закону.
Обґрунтовуючи свої висновки у відповідній частині, апеляційний суд послався переважно на те, що засуджений у вчиненому щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, працює, є єдиним годувальником у сім`ї, має на утриманні малолітню дитину та хворих батьків, частково відшкодував шкоду, потерпіла не має до нього претензій і просила призначити покарання, не пов`язане з позбавленням волі.
Однак зазначені обставини та дані про особу ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував при призначенні йому основного покарання у мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України. Переконливих мотивів для висновку, що вони свідчать ще і про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, в оскаржуваній ухвалі не наведено.
Апеляційний суд не дав жодної оцінки ступеню тяжкості та конкретним обставинам вчиненого злочину, відповідно до яких ОСОБА_7 при наближенні до пішохідного переходу, не вживши заходів для зменшення швидкості руху й не надавши пішоходу законної переваги в русі, грубо порушив правила безпеки дорожнього руху і створив істотну загрозу для його учасників. Такими діями засудженого було завдано непоправних наслідків у виді смерті людини, тоді як відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя й здоров`я, честь і гідність, недоторканність та безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Поза увагою суду апеляційної інстанції залишено і ту обставину, що засуджений раніше п`ять разів притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил керування транспортним засобом та перевищення встановлених обмежень швидкості руху (т. 2, а. к. п. 106). Зазначені дані, що характеризують особу ОСОБА_7 і свідчать про систематичне нехтування ним як водієм правилами безпеки дорожнього руху, були встановлені місцевим судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів і враховані при ухваленні вироку.
Крім цього, як на обставини, що знижують ступінь винуватості засудженого у ДТП, апеляційний суд додатково послався на засліплення ОСОБА_7 безпосередньо перед пригодою світлом фар зустрічного транспорту та перебування потерпілого у стані алкогольного сп`яніння.
Однак посилання в ухвалі на такі обставини як на встановлені факти не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону щодо обґрунтованості й умотивованості судового рішення та меж повноважень апеляційного суду з урахуванням процедури судового розгляду, застосованої судом першої інстанції.
В основу своїх висновків про засліплення ОСОБА_7 світлом фар зустрічного транспорту як одну з причин, що сприяла виникненню ДТП, апеляційний суд поклав виключно пояснення самого засудженого.
Однак зазначені обставини не були встановлені у вироку суду першої інстанції, докази на їх підтвердження чи спростування судом не досліджувались, оскільки місцевий суд розглянув кримінальне провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого та дослідженням матеріалів, що характеризують його особу. Такий порядок дослідження доказів суд застосував за згодою всіх учасників судового провадження, у тому числі обвинуваченого та його захисника, пересвідчившись у правильному розумінні й визнанні ними викладених в обвинувальному акті обставин, добровільності й істинності їх позиції та роз`яснивши правові наслідки застосування спрощеної процедури судового розгляду.
Враховуючи викладене, у силу положень ч. 3 ст. 349 КПК України встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення оскарженню в апеляційному порядку не підлягають. Суд апеляційної інстанції не вправі встановлювати у відповідній частині предмету доказування інші обставини, оскільки зазначене суперечило б закріпленим у статтях 9, 22, 23 КПК України засадам законності, змагальності процесу та безпосередності судового розгляду.
Що стосується перебування потерпілого у стані алкогольного сп`яніння, то зі встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження не встановлено причинно-наслідкового зв`язку такого стану ОСОБА_9 з виникненням ДТП, як і вчинення потерпілим будь-яких інших порушень правил дорожнього руху чи створення ним аварійної ситуації, які би вплинули на настання зазначених в обвинуваченні наслідків.
Сукупність наведених обставин ставить під сумнів висновки суду про можливість застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від покарання та можливості його виправлення без відбування заходу примусу. З огляду на вказані обставини, застосування ст. 75 КК очевидно не сприяє запобіганню вчиненню нових злочинів, як засудженим, так й іншими особами.
Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням необґрунтованим, а обраний ОСОБА_7 із застосуванням ст. 75 КК України захід примусу ? таким, що суперечить визначеним у статтях 50, 65 КК України меті та загальним засадам призначення покарання, як про це слушно наголошується прокурором у касаційній скарзі.
Ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 370 КПК України щодо законності, обґрунтованості й умотивованості судового рішення і на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України підлягає скасуванню, а кримінальне провадження призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції, під час якого необхідно усунути порушення, зазначені у цій ухвалі, належним чином перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах, належно оцінити всі обставини, які мають правове значення для визначення заходу примусу, і прийняти законне, обґрунтоване й умотивоване рішення, враховуючи й те, що за тих самих фактичних обставин, даних про особу засудженого та пом`якшуючих обставин, звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність отже й покарання явно несправедливим внаслідок м`якості.
Керуючись статтями 433, 436 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення «Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року, суд
п о с т а н о в и в:
Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 01 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3