П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" грудня 2016 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
підсудних ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця: м. Стаханова, Луганської області, громадянина України, українця, з повною вищою освітою, одруженого, має на утриманні неповнолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_2 , непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 ч.1 ст.366 КК України,
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця: м. Києва, громадянина України, українця, з повною вищою освітою, неодруженого, має на утриманні неповнолітнього сина, ІНФОРМАЦІЯ_4 , непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 ч.1 ст.366 КК України,
ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця: села Велике Селище, Березнівського району, Рівненської області, громадянина України, українця, з повною вищою освітою, одруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст.27, ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 ч.1 ст.366 КК України,-
Органами досудового слідства ОСОБА_11 , ОСОБА_12 обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191 ч. 1 ст. 366 КК України, ОСОБА_13 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191 ч. 1 ст. 366 КК України.
В судовому засіданні підсудні ОСОБА_13 ОСОБА_11 та захисник ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_9 заявили клопотання про направлення справи для проведення додаткового розслідування у зв`язку з неповнотою досудового слідства, яку неможливо усунути в процесі судового розгляду.
Заслухавши думку прокурора, який заперечував проти направлення справи для проведення додаткового розслідування, підсудних та захисника ОСОБА_9 , які підтримали заявлені клопотання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Відповідно до ст.223 КПК України /в редакції 1960 року/, обвинувальний висновок складається з описової і резолютивної частини. В описовій частині зазначаються: обставини справи як їх встановлено на досудовому слідстві; місце, час, способи, мотиви і наслідки злочину, вчиненого кожним з обвинувачених, а також докази, які зібрано в справі, і відомості про потерпілого; показання кожного з обвинувачених по суті пред`явленого йому обвинувачення, доводи, наведені ним на свій захист, і результати їх перевірки; наявність обставин, які обтяжують та пом`якшують його покарання. При посиланні на докази обов`язково зазначаються аркуші справи. В резолютивній частині наводяться відомості про особу кожного з обвинувачених, коротко викладається суть пред`явленого обвинувачення з зазначенням статті кримінального закону, яка передбачає даний злочин.
Також, відповідно до положень ст.ст. 43, 132, 142 КПК України /в редакції 1960 року/, обвинувачення має бути логічним і конкретним, оскільки підсудний вправі знати в чому його обвинувачують і захищатись від пред`явленого обвинувачення.
Всупереч вимогам ст. 132 КПК України /в редакції 1960 року/ пред`явлене обвинувачення є неконкретизованим. В порушення вимог ст. 22 КПК України досудове слідство у справі було проведено неповно і поверхово, внаслідок чого залишилися нез`ясованими обставини, які мають істотне значення для правильного її вирішення.
Так, ОСОБА_11 , обвинувачується в тому, що він своїми умисними діями вчинив замах на заволодіння чужим майном, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах. Крім того, у службовому підроблені, тобто внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, іншому підроблені документів, складені та видачі завідомо неправдивих документів, тобто у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 ч.1 ст.366 КК України.
ОСОБА_12 обвинувачуються в тому, що він своїми умисними діями вчинив замах на заволодіння чужим майном, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, за попередньою змовою групою осіб, в особливо великих розмірах. Крім того, у службовому підроблені, тобто внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, іншому підроблені документів, складені та видачі завідомо неправдивих документів, тобто у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191 ч. 1 ст. 366 КК України.
ОСОБА_13 обвинувачуються в тому, що він своїми умисними діями вчинив сприяння у замаху на заволодіння чужим майном, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, в особливо великих розмірах. Крім того, у службовому підроблені, тобто внесенні службовою особою до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, іншому підроблені документів, складені та видачі завідомо неправдивих документів, тобто у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 2 ст. 15, ч. 5 ст. 191 ч. 1 ст. 366 КК України.
В тексті обвинувачення, яке пред`явлено ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не зазначено коли, де, та за яких обставин відбулась попередня змова між підсудними та іншими невстановленими досудовим слідством особами, а також не наведено у обвинувальному висновку жодних доказів, які б доводили факт такої попередньої змови, чим порушено вимоги ст.ст.22, 64 КПК України /в редакції 1960 року/. Також органом досудового розслідування не доведено, що ОСОБА_12 приймав участь у господарській діяльності підприємства ТОВ «Укрпаксервіс», як службова особа, та використавши своє службове становище, вчинив замах на заволодіння коштами державного бюджету в особливо великому розмірі.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 жовтня 2015 року, якою вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року відносно ОСОБА_14 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.5 ст. 191, ч.1 ст.366 КК України скасовано, а кримінальну справу направлено прокурору Дніпровського району м. Києва для проведення додаткового розслідування зазначено, що відповідно до обвинувачення, ОСОБА_14 вказаний злочин вчинив в тому числі за попередньою змовою з директором ТОВ «Медіфлора» ОСОБА_13 , з яким створено документальну видимість виготовлення і продажу добавки біологічно-активної «Суперпотентин-флора» та кримінальна справа відносно якого виділена в окреме провадження і знаходиться в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва. Однак, як встановлено із дослідженого в судовому засіданні апеляційної інстанції обвинувального висновку у кримінальній справі щодо ОСОБА_13 , який саме за обвинуваченням сфальшував дозвільні документи на виготовлення БАД «Суперпотентин-флора» та виготовив весь обсяг продукції, що мав вигляд легально виробленого продукту, останньому взагалі не пред`являлося обвинувачення в замаху на заволодіння коштами державного бюджету на суму 4 794 570 грн. вчиненому за попередньою змовою з ОСОБА_14 , що свідчить про порушення органом досудового розслідування ст.26 КПК України 1960 року та ставить під сумнів обвинувачення в частині причетності ОСОБА_14 до підроблення документів на виготовлення біологічно-активної добавки.
Враховуючи вищевикладене, суд позбавлений можливості безпосередньо дослідити та оцінити свідчення всіх свідків, та прийняти обґрунтоване рішення щодо доведеності чи недоведеності пред`явленого ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 обвинувачення, крім того з`ясувати де та за яких обставин відбулась попередня змова між підсудними та іншими невстановленими досудовим слідством особами.
Під час судового розгляду справи підсудні винними себе у вчиненні злочинів інкримінованих їм органом досудового слідства не визнали, від дачі показів відмовилися.
Також, в судові засідання жоден свідок, що зазначений в обвинувальному висновку до суду не з`явився. Не дивлячись на неодноразові постанови суду про примусові приводи та судові доручення, органом досудового розслідування встановити місцезнаходження жодного свідка, в ході судового розгляду та забезпечити їх явку до суду не виявилось можливим. Так постановою суду від 14.06.2016 року слідчому управлінню ФР ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві було доручено здійснити примусовий привід свідків, який виконано не було. Також, постановами суду від 14.06.2016 року та 28.09.2016 року доручалось, в порядку ст.315-1 КПК України, слідчому управлінню фінансових розслідувань ДПІ у Дніпровському районі ГУ ДФС у м. Києві виконати дії, а саме: вжити слідчо-оперативних заходів для встановлення місцезнаходження свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 , ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , ОСОБА_40 , ОСОБА_41 та забезпечити їх явку в судове засідання, які також виконано не було. Судом було вжито всі можливі заходи для забезпечення явки в судове засідання вказаних свідків.
Оцінюючи та аналізуючи докази в їх сукупності, суд звертає особливу увагу на один із конституційних принципів, закладених в ст. 62 Конституції України, щодо прав, свобод та обов`язків людини і громадянина, де визначено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, тому що доведення вини - це завдання сторони обвинувачення. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
У справі «Barbera, MesseguandJabardo v. Spain» від 06.12.1998 (п. 146) Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинності вимагає серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не починали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний скоїв злочин, який ставиться йому в провину; обов`язок доведення лежить на обвинуваченні і всі сумніви повинні тлумачитися на користь обвинуваченого.
Відповідно до вимог ст.ст. 22, 64-66 КПК України /в редакції 1960 року/, прокурор, слідчий зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для повного, всебічного і об`єктивного дослідження обставин справи, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують його відповідальність; в числі обставин, що підлягають доказуванню в кримінальній справі при провадженні досудового слідства, шляхом збирання і подання доказів, виключно в порядку встановленому процесуальним законом, є час, місце, спосіб, характер і розмір шкоди завданої злочином та інші обставини його вчинення, винність обвинуваченого та мотиви злочину. При цьому перекладати обов`язок доказування на обвинуваченого законом забороняється.
Так згідно з вимогами ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Із моменту ратифікації Конвенції, Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Серед них відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України. Із метою врегулювання відносин, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконувати рішення ЄСПЛ проти України, усунення причин порушення Україною норм Конвенції, впровадження в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини та створення передумов для зменшення кількості заяв до ЄСПЛ Верховною Радою України прийнято Закон України від 23.02.2006 № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", у ст. 17 якого наголошується, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.
Оскільки за змістом ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, а юрисдикція їх поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, основну роль у забезпеченні ефективного захисту прав і свобод громадян на національному рівні відведено саме судам. Пленум Верховного Суду України у п. 1 постанови від 01.04.94 № 3 «Про строки розгляду судами України кримінальних і цивільних справ» звернув увагу на необхідність підвищення особистої відповідальності суддів за своєчасний та якісний розгляд судових справ, оскільки дотримання суддями встановлених законом строків розгляду є їх обов`язком. При цьому навмисне порушення процесуального закону чи несумлінність, які спричинили несвоєчасний розгляд та тяганину при розгляді кримінальних або цивільних справ та істотно обмежили права і законні інтереси громадян, слід розглядати, з урахуванням конкретних обставин, як неналежне виконання професійних обов`язків судді.
У сфері захисту прав людини у кримінальному судочинстві серед найбільш поширених проблем, що призводять до порушення конвенційних зобов`язань держави, продовжують залишатися тривалий судовий розгляд кримінальних справ судами через порушення однієї із основоположних загальних засад кримінального судочинства - дотримання розумного строку розгляду; прояви несумлінності у здійсненні правосуддя без затримок; недоліки судової практики, що спричиняють порушення права особи на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до практики ЄСПЛ обчислення строку у кримінальній справі розпочинається з моменту винесення постанови про притягнення особи як обвинуваченого, затримання особи за підозрою у вчиненні злочину чи допиту її як підозрюваного (навіть допиту особи як свідка, якщо з протоколу допиту вбачається, що на момент допиту слідчий вже підозрював допитуваного у причетності до конкретного злочину) залежно від того, яка із зазначених подій сталася раніше, і закінчується винесенням остаточного рішення у кримінальній справі. У п. 253 рішення ЄСПЛ від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «момент, з якого ст. 6 Конвенції починає застосовуватись до «кримінальних» питань, залежить від обставин справи. Провідне місце, яке займає в демократичному суспільстві право на справедливий судовий розгляд, спонукає Суд віддавати перевагу «сутнісній», а не «формальній» концепції «обвинувачення», про яке йдеться у п. 1 ст. 6 (п. 62 рішення ЄСПЛ від 18.01.2007 у справі «Шубінський проти Словенії» Subinski v. Slovenia))».
Критерієм оцінювання розумності строку є складність справи, що може бути зумовлена як фактичними обставинами справи, так і різними правовими аспектами, пов`язаними зі справою опосередковано. Складність справи визначається з урахуванням кількості підозрюваних, підсудних та інкримінованих епізодів злочинної діяльності, характеру фактичних даних, що підлягають встановленню, кількості учасників справи (потерпілих, свідків), обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення судового слідства, забезпечення допомоги перекладача, об`єднання матеріалів справи тощо.
При цьому ЄСПЛ зазначає, що відкладення розгляду справи, призначення і проведення експертизи, участь судді в розгляді інших справ, повернення кримінальної справи прокуророві з метою усунення допущених порушень кримінально-процесуального законодавства самі по собі не суперечать чинному законодавству, але не можуть призводити до порушення права особи на судочинство в розумний строк (рішення ЄСПЛ від 13.07.83 у справі «Цимерман і Штайген проти Швейцарії»).
В статті 9 Конституції України йдеться про те, що міжнародні договори, ратифіковані Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено норми, за якими практика Суду визнається джерелом права в Україні, а рішення є обов`язковим для виконання Україною.
Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що допущенні порушення кримінально-процесуального законодавства та неповнота проведеного досудового слідства по даній справі перешкоджають суду повно, всебічно та об`єктивно розглянути справу, встановити істину по справі, та не можуть бути усунуті в судовому засіданні, оскільки для їх усунення потрібні слідчі дії, спрямовані на збирання нових доказів та провадження дій в такому обсязі, виконання яких неможливо з додержанням специфіки процесуальної форми судового розгляду, та з урахуванням того, що суд не є органом розслідування, і у відповідності до вимог ст.315-1 КПК України /в редакції 1960 року/ та вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування» - завданням судових доручень є перевірка і уточнення неповноти фактичних даних, одержаних під час досудового слідства, а не усунення неповноти досудового слідства; а обов`язок по всебічному, повному і об`єктивному виявленню обставин справи, що викривають та виправдовують обвинуваченого, у відповідності до вимог ст. 22 КПК України, покладається на прокурора, слідчого, особу, яка провадить дізнання.
Керуючись ст. 281 КПК України /в редакції 1960 року/, суд, -
п о с т а н о в и в:
Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 ч.1 ст.366 КК України, ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст. 27, ч.2 ст.15, ч.5 ст.191 ч.1 ст.366 КК України, повернути прокурору Київської місцевої прокуратури №4 для проведення додаткового розслідування.
Запобіжний захід підсудним ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 залишити без змін у виді підписки про невиїзд.
Постанова може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом семи діб з дня її винесення.
Суддя: