АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 серпня 2017року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
обвинуваченого ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальне провадження № 0012699 відносно -

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, українця, громадянина України, з середньо спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Біляєвського районного суду Одеської області від 18.04.2011 року за ч.2 ст. 289, ч. 2 ст. 185, ч. З ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді 5 років позбавлення волі, звільненого з місць позбавлення волі 03.07.2014 року на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році»,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років.
Як встановив суд, обвинувачений ОСОБА_6 , будучи раніше судимим за ч.2 ст. 289, ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, маючи не зняту та не
____________________
Справа: 11-кп/796/1204/2017
Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_7
Доповідач: ОСОБА_1

погашену у встановленому законом порядку судимість, будучи повідомленим 29.10.2016 року про підозру Шевченківським УП ГУ НП в місті Києві у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185 КК України, вчинив новий корисливий злочин за наступних обставин.
Так, ОСОБА_6 30.10.2016 року, приблизно о 04.00 годині перебуваючи за адресою: Повітрофлотський проспект, 8 в м. Києві, помітив автомобіль марки ВАЗ-2107, синього кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 30000 гривень, що належав ОСОБА_8 , та вирішив ним незаконно заволодіти.
Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_6 , скориставшись ножицями, відчинив замок дверцят вищезазначеного автомобіля зі сторони водія та проник до салону автомобіля, після чого сів за кермо. В подальшому, ОСОБА_9 , продовжуючи свої злочинні дії, направлені на повторне незаконне заволодіння транспортним засобом, шляхом пошкодження замка запалення та з`єднання проводів, запустив двигун вказаного автомобіля, після чого зник з місця вчинення кримінального правопорушення на вищевказаному автомобілі, спричинивши потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 30000 гривень.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні, не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, просить скасувати оскаржуваний вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 24.02.2017 року в частині призначеного ОСОБА_6 покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, і постановити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст. 289 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією майна, а в решті вирок суду залишити без зміни.
Обґрунтовуючи свої вимоги, прокурор послається на порушення судом вимог ст. 65 КК України та положень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення кримінального покарання», де зазначено, що призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання, а особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд не надав належної і достатньої правової оцінки підвищеному рівню суспільної небезпеки особи обвинуваченого та вчиненому ним кримінальному правопорушенню, який згідно ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, а також не врахував ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_6 , будучи повідомленим про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.15. ч.2 ст. 185 КК України, наступного ж дня вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст.289 КК України, санкцією якої передбачено покарання у виді позбавлення волі з конфіскацією майна, або без такого.

Також вказує, що суд безпідставно не призначив обвинуваченому ОСОБА_6 додаткове покарання у виді конфіскації майна та не мотивував в цій частині своє рішення, а тому, на думку прокурора, суд відступив від загальних засад призначення особі покарання за вказане кримінальне правопорушення, у зв`язку з чим призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу і просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який покладався на розсуд суду, перевіривши матеріали кримінального провадження № 0012699та апеляційні доводи; провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст. 349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, визнав недоцільним дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи, що фактичні обставини справи ніким з учасників судового провадження не оспорювалися і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, у відповідності з вимогами ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

Згідно вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті( санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Отже, переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора щодо не призначення судом додаткового покарання у виді конфіскації майна, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 289 КК України колегія суддів вважає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, передбачених ст. 65 КК України та враховуючи характер і ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий за корисливі злочини, в тому числі і за незаконне заволодіння транспортним засобом, проте на шлях виправлення не став, що свідчить про підвищений рівень суспільної небезпеки його особи, негативно характеризується за місцем проживання, дійшов обгрунтованого висновку про необхідність ізоляції обвинуваченого ОСОБА_6 від суспільства та призначення йому покарання у виді позбавлення волі, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом не були враховані ці обставини є безпідставними.

При цьому, враховуючи такі пом`якшуючі обставини як щире каяття обвинуваченого, добровільне відшкодування завданої злочином шкоди та його молодий вік, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, суд дійшов обгрунтованого висновку про можливість призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в розмірі мінімальної межі, передбаченої санкцією частини 2 ст. 289 КК України.

За наведеного, колегія суддів вважає апеляційні доводи прокурора щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у зв`язку з тим, що судом не було призначено додаткове покарання у виді конфіскації майна є безпідставними, оскільки санкція ч. 2 ст. 289 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на певний строк з конфіскацією майна або без такої, а відтак суд не порушив загальних засад призначення покарання.

Таким чином, колегія суддів вважає вирок суду законним і обгрунтованим, покарання необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 та попередження вчинення нових злочинів і підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, яка не містить належного обгрунтування та переконливих доводів, які б свідчили про безумовну необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді конфіскації майна, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 24 лютого 2017 року щодо обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3