Ухвала
іменем україни
13 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000369 за касаційною скаргою прокурора, котрий приймав участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 3 серпня 2016 року та за касаційною скаргою засудженого на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 3 серпня 2016 року,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,
в с т а н о в и л а:
вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року
ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця
м. Сквира Київської області, громадянина України,
мешканця

АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком:
- Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 листопада 2009 року за частиною 2 статті 186 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі;
- Сквирського районного суду Київської області від 2 червня 2011 року за частиною 3 статті 185 КК України на 4 роки позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки;
- Сквирського районного суду Київської області від 12 червня 2014 року за частиною 3 статті 185 КК України на 4 роки позбавлення волі, звільненого від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки.

засуджено за частиною 2 статті 187 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі статті 71 КК України до вказаного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Сквирського районного суду Київської області від 12 червня 2014 року і остаточно до відбуття ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 9 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалено строк відбуття покарання обчислювати з 28 січня 2015 року.

ОСОБА_8 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця
м. Сквира Київської області, громадянина України,
мешканця

АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком:
- Сквирського районного суду Київської області від 27 вересня 2009 року за частиною 3 статті 185 КК України на 3 роки позбавлення волі;
- Сквирського районного суду Київської області від 30 січня 2014 року за статтею 395 КК України на 1 місяць арешту,

засуджено за частиною 2 статті 187 КК України на 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Ухвалено строк відбуття покарання обчислювати з 28 січня 2015 року.
Згідно з вироком, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнані винуватими та засуджені за те, що 27 січня 2015 року о 22 годині 40 хвилин ОСОБА_9 за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_11 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та перебуваючи поблизу буд. АДРЕСА_3 , з метою незаконного заволодіння чужим майном, умисно, вчинили напад, поєднаний із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_12 . При цьому, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 незаконно заволоділи належними ОСОБА_13 речами, чим завдали останньому матеріальну шкоду на загальну суму 1380 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 3 серпня 2016 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року щодо засуджених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 залишено без зміни. Цією ж ухвалою ОСОБА_16 та ОСОБА_17 зараховано строк попереднього ув`язнення у період з 28 січня 2015 року до 3 серпня 2016 року, в строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, кожному.

У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.

Свої вимоги прокурор обґрунтовує ти, що суд апеляційної інстанції не зазначив підстав, через які залишив апеляційну скаргу прокурора без задоволення, а також не дав оцінки особам засуджених, висновки свої не вмотивував, не врахував доводи апеляційних скарг учасників судового провадження та не дотримався засади безпосередності дослідження доказів.

Зі змісту касаційної скарги засудженого ОСОБА_14 вбачається, що він не погоджується з постановленими щодо нього судовими рішеннями в частині кваліфікуючої ознаки попередня змова та щодо розміру призначеного покарання за сукупністю вироків. Зокрема, засуджений вказує на неправильне застосування статті 28 КК України, у зв`язку з чим вважає зайво інкримінованою кваліфікуючу ознаку попередня змова. Засуджений обґрунтовує це тим, що до початку вчинення кримінального правопорушення він не домовлявся про це із ОСОБА_11 , а скоїв його групою осіб (разом із ОСОБА_11 ) без попередньої змови. На переконання засудженого, вказане оминув і суд апеляційної інстанції та належних мотивів не навів.

Заслухавши суддю - доповідача, доводи прокурора, яка підтримала касаційну скаргу прокурора та не заперечувала проти часткового задоволення касаційної скарги засудженого, обговоривши доводи касаційних скарг та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 187 КК України, - тобто у нападі з метою заволодіння чужим майном (розбій), поєднаний із застосуванням насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Вказану форму співучасті суд першої інстанції вважав доведеним з огляду на узгодженість дій ОСОБА_18 та ОСОБА_15 під час скоєння нападу на потерпілого шляхом подолання опору останнього, викрадене майно потерпілого вилучене у обох засуджених та потерпілий впізнав нападників та надавав узгоджені показання.

Колегія суддів також погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони узгоджуються з матеріалами кримінального провадження.

Зокрема, потерпілим вказано на кількість осіб, від яких він зазнав напад, його показання перевірені внаслідок експертного дослідження та визнано достовірними, характер та локалізація тілесних ушкоджень вказує на необхідність прикладення значної сили для подолання опору потерпілого та отримання їх не від однією людини, засуджені затримані працівниками правоохоронного органу одразу після вчинення кримінального правопорушення та з викраденими у потерпілого мобільними телефонами.

При тому, що такі обставини засудженим ОСОБА_19 не заперечуються та не оспорюються.

Таким чином, у суду першої та апеляційної інстанцій не було підстав сумніватися у формі співучасті засуджених, про що і наводилися відповідні мотиви.

Отже, колегія суддів не вбачає помилок у кваліфікації дій засуджених за частиною 2 статті 187 КК України.

Що стосується доводів прокурора та засудженого ОСОБА_14 щодо призначеного покарання останньому та засудженому ОСОБА_17 , то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Так, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 та ОСОБА_17 покарання із застосуванням щодо ОСОБА_14 статті 71 КК України, враховував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, що є тяжким, конкретні обставини його вчинення, наслідки, які настали, думку потерпілого щодо виду покарання для них, дані, що характеризують особи останніх, як те, що вони раніше неодноразово судимі, ОСОБА_9 вчинив інкриміноване кримінальне правопорушення в період іспитового строку, за місцем проживання вони характеризуються формально посередньо, а також їх ставлення до скоєного, обтяжуюча покарання обставина вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, та відсутність пом`якшуючих покарання обставин.

Розмір призначеного засудженим покарання суд апеляційної інстанції вважав обґрунтованим та необхідним і достатнім, з чим погоджується і колегія суддів, оскільки прокурором наведені обставини, які враховувалися судами обох інстанцій з наведенням відповідних мотивів. Тоді як, порушення правил призначення засудженому ОСОБА_7 покарання у касаційних скаргах не конкретизовано та не наведено. При тому, що прокурором в суді апеляційної інстанції вирок суду першої інстанції щодо призначеного ОСОБА_7 покарання не оскаржувався.

Отже, колегія суддів вважає призначене покарання засудженим з дотриманням правил його призначення відповідно до статті 65 КК України, а також виваженим і справедливим, висновки про що належним чином вмотивовані.

Водночас, наголошене прокурором порушення засади безпосередності дослідження доказів є неспроможним, адже судом апеляційної інстанції було залишено незмінним вирок суду першої інстанції. Разом з цим, правові висновки з цього питання, що викладені у постанові Верховного Суду України, стосуються безпосередності дослідження доказів у випадку надання доказам іншої оцінки, ніж це зробив суд першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав вважати вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції незаконними або необґрунтованими. Відтак, касаційні скарги засудженого ОСОБА_14 та прокурора задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного та керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 3 серпня 2016 року щодо засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, котрий приймав участь під час розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, засудженого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
С у д д і:

_____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3