Ухвала
іменем україни
14 березня 2017 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора захисника ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
засудженого за вчинення злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 187 КК,
За вироком місцевого суду, залишеним без зміни апеляційним судом, ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 185 КК на строк 5 років; за ч. 1 ст. 187 КК на строк 3 роки. Відповідно до ст. 70 КК засудженому остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено обов`язки, передбачені пунктами 24 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 13 червня 2015 року приблизно о 10.00 год. шляхом вільного доступу з квартири на АДРЕСА_2 викрав фотоапарат потерпілої ОСОБА_8 вартістю 4682,08 грн.
Крім того, 27 липня 2015 року приблизно о 20.00 год. ОСОБА_7 , будучи у стані алкогольного сп`яніння, на мосту на вул. Судилківській у м. Шепетівці, погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для життя й здоров`я, приставивши до горла потерпілої ОСОБА_8 ножа, зірвав з неї золоті прикраси загальною вартістю 15 000 грн. Унаслідок дій ОСОБА_7 потерпілій було заподіяно легких тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 і призначити новий розгляд у суді першої інстанції в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість. Вважає необґрунтованим звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням. Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав щире каяття й активне сприяння розкриттю злочину обставинами, що пом`якшують покарання, а також залишив поза увагою обтяжуючу покарання обставину стан алкогольного сп`яніння. Вказує на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора (який підтримав касаційну скаргу частково і просив призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, зазначивши, що справу в апеляційному суді розглянуто незаконним складом суду, оскільки колегію було визначено з порушенням ч. 3 ст. 35 КПК), думку захисника, котрий вважав судові рішення законними та обґрунтованими, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду стосовно доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених судом та викладених у вироку, а також кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 185, ч. 1 ст. 187 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому не перевіряються.
Поряд із цим, зізмісту касаційної скарги випливає, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законодавством вимог, що стосуються конкретної винної особи і пов`язані з суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), виходячи із загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості та достатності обраного покарання.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні засудженому покарання суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК достатньою мірою врахував як ступінь тяжкості кримінальних правопорушень, так і обтяжуючу покарання обставину скоєння ОСОБА_7 одного із злочинів у стані алкогольного сп`яніння. З огляду на це суд призначив засудженому покарання у межах санкцій закону, за яким його засуджено.
Водночас суд визнав пом`якшуючими обставинами щире каяття ОСОБА_7 , активне сприяння розкриттю злочину, повне відшкодування потерпілій заподіяної шкоди, а також урахував дані про особу винного, зокрема відсутність судимості, позитивні характеристики, наявність на утриманні трьох неповнолітніх дітей та той факт, що засуджений є інвалідом третьої групи. З огляду на позицію потерпілої, котра примирилась із засудженим та просила суворо його не карати, суд, дотримуючись принципу індивідуалізації відповідальності,належним чином умотивувавши своє рішення, дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання з випробуванням.
З урахуванням наведеного, зокрема обставин, що пом`якшують покарання, та позиції потерпілої, виходячи з практики Європейського суду з прав людини й того, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, а також другорядної ролі кари як мети покарання, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені обставини дали суду обґрунтовані підстави вважати, що виправлення ОСОБА_7 та попередження нових злочинів можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, яке є достатнім для того, щоб засуджений довів своє виправлення. Отже, посилання у касаційній скарзі на необґрунтоване звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання іззастосуванням ст. 75 КК є безпідставним.
Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення, а стосовно доводів викладених в апеляції прокурора, які у переважній більшості за змістом та суттю є майже аналогічними доводам у касаційній скарзі, зокрема щодо неможливості визнання щирого каяття засудженого та сприяння розкриттю злочину обставинами, що пом`якшують покарання, навів відповідні мотиви їх необґрунтованості, з чим погоджується й колегія суддів.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Висловлені у судовому засіданні доводи прокурора про недотримання апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 35 КПК, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для скасування ухвали апеляційного суду. Як убачається з протоколу автоматичного розподілу від 23 листопада 2015 року (т. 2, а.к.п. 125), автоматизованою системою відповідно до ч. 3 ст. 35 КПК було визначено колегію суддів у складі ОСОБА_9 (суддя-доповідач), ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Саме цим складом суду, було розглянуто кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 і ухвалено судове рішення. У даному випадку відсутність у матеріалах справи протоколів автоматизованого розподілу від 28 грудня 2015 року та 18 січня 2016 року щодо заміни судді ОСОБА_10 не свідчить про те, що склад, який розглянув справу, був незаконним, оскільки у зазначений період судовий розгляд не проводився.
Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування судових рішень у справі, не виявлено.
Керуючись статтями 433436 КПК, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:

Вирок Шепетівського міськрайонного суду від 15 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 16 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3