Справа № 309/1201/15-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

08.06.2017 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі: секретарів судового засідання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , прокурора ОСОБА_6 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисників адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження № 11-кп/777/298/17 за апеляційними скаргами: обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисників адвокатів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 03.03.2017.
Зазначеним вироком ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Драгово Хустського району Закарпатської області, мешканець АДРЕСА_1 , визнаний винуватим з призначенням йому покарання за ч.1 ст.296 КК України у виді арешту строком на шість місяців.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задоволено частково: стягнуто на її користь з ОСОБА_8 5 000 грн моральної шкоди.
Вирішено долю речових доказів: диск СD-R «ANV» з відеозаписом та фотографію ухвалено залишити на зберіганні у матеріалах кримінального провадження.
Вказаним вироком місцевого суду ОСОБА_8 визнано винуватим за ч.1 ст.296 КК України за таких обставин.
14.01.2015, о 18 год. 30 хв., на вул. Пряма міста Хуст Закарпатської області ОСОБА_8 безпричинно, з мотивів явної неповаги до суспільства, умисно витягнув руками за куртку із-за керма автомобіля ОСОБА_11 , після чого наніс їй удар лівою рукою в правий бік обличчя, внаслідок чого остання вдарилася потилицею об дах свого автомобіля та отримала легкі тілесні ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
В апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_8 та його захисники ОСОБА_9 і ОСОБА_10 просять оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_8 невинуватим та виправдати.
ОСОБА_8 посилається на те, що у «заяві» (потерпілої ОСОБА_12 про злочин, т.2, а.п.106, абз.3), яка не відповідає вимогам ст.214 КПК України, відсутній підпис заявника про те, що «він» (вона, потерпіла) попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину за ст.383 КК України, що свідчить про те, що вказана заява не є належним документом, є сумнів про законність внесення відомостей до ЄРДР.
В порушення вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України «в обвинувальному акті, у розділі «правова кваліфікація» замість безпосередньої правової кваліфікації дублюється формулювання обвинувачення»; мотив дій обвинуваченого не описаний; обвинувальний акт підлягає безумовному «поверненою» (поверненню, т.2, а.п.107, ряд.16 знизу) прокурору, що відповідатиме вимогам ст.2 КПК відповідне завдання кримінального провадження.
Захисник ОСОБА_10 посилається на незаконність, невмотивованість та необґрунтованість оскарженого вироку від 03.03.2017 щодо ОСОБА_8 , який, на його думку, підлягає скасуванню через: 1) невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, 2) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, 3) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
У «протоколі» (прийняття заяви ОСОБА_11 про вчинене кримінальне правопорушення) зазначено зміст заяви ОСОБА_11 , в якій йдеться про заподіяння їй легких тілесних ушкоджень, за що передбачено відповідальність, передбачену ч.1 ст.125 КК України, за якою відбувається кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення.
Обвинувальний акт не відповідає вимогам п.5 ч.2 ст.291 КПК України (наведено аналогічні підстави, на які в апеляційній скарзі посилається обвинувачений), невірно викладено фактичні обставини кримінального правопорушення не вказано, що наведені вище події розпочалися через те, що потерпіла, керуючи автомобілем, при роз`їзді з ОСОБА_8 створила аварійну ситуацію. В обвинувальному акті в порушення п.7 ч.2 ст.291 КПК не зазначено розмір шкоди, завданої потерпілому кримінальним правопорушенням, вказано, що цивільний позов не заявлено, що не відповідає фактичним обставинам позовна заява потерпілої міститься у кримінальному провадженні.
Відсутність у діях винної особи прояву явної неповаги до суспільства виключає визнання злочину хуліганством, оскільки суб`єктивна сторона злочину характеризується наявністю прямого умислу, а також обов`язкової ознаки хуліганства мотиву явної неповаги до суспільства, тобто очевидна, демонстративна зневага винного до встановлених у суспільстві правил поведінки, при цьому об`єктивна сторона хуліганства полягає у грубому порушенні громадського порядку, тобто у вчиненні активних дій, яких ОСОБА_8 не вчиняв.
Показання ОСОБА_8 стверджуються показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які не бачили моменту нанесення обвинуваченим удару потерпілій по обличчю.
Потерпіла зазначила, що подія «нібито злочину» розпочалася біля 16 год. 30 хв. 14.01.2015, в той час, коли при роз`їзді з ОСОБА_8 на вул. Пирогова, в м. Хуст, між ними виникли неприязні відносини, а вже через дві години, тобто о 18 год. 30 хв., як зазначено в повідомленні про підозру та обвинувальному акті даного кримінального провадження, на вул. Пирогова їй заподіяно тілесні ушкодження ОСОБА_8 .
Суд не взяв до уваги той факт що вказані показання спростовуються записами відеокамери в приміщенні магазину «Продуктові товари», що розташований по вул. Керамічній, в м. Хуст, які досліджені в суді, де чітко видно, що починаючи з 18 год. 9 хв. і до 18 год. 30 хв. потерпіла знаходилась в магазині, де затіяла бійку зі своєю матір`ю нібито свідком
ОСОБА_16 момент нібито нанесення удару ОСОБА_8 «по обличчю Пішта» свідок ОСОБА_17 знаходилась в салоні автомобіля на місці пасажира і аж ніяк не могла бачити, чи наносив удари ОСОБА_18 потерпілій чи ні і тим більше, чи ударялась вона потилицею об дах автомобіля, а тому об`єктивність та правдивість наданих нею показів необхідно взагалі поставити під сумнів, як такі, що можуть бути надані з метою наклепу на підсудного ОСОБА_8 .
Отже, показання свідка необхідно оцінювати критично, оскільки як належний та допустимий доказ в рахунок підтвердження вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, на думку захисника ОСОБА_10 , не може бути взятий до уваги.
Згідно висновку судово-медичного експерта тілесні ушкодження у вигляді «синців чола справа з переходом на праву орбітальну ділянку, скроневої ділянки справа» виникли внаслідок дії тупих твердих предметів, якими могли бути руки, затиснуті в кулак сторонньої особи, що діяли по механізму удару, де місцем прикладання сили є синець чола справа з переходом на орбітальну ділянку, так і внаслідок ударяння об виступаючі частини облицювання автомобіля, де місцем прикладання сили є синець скроневої ділянки справа.
Як потерпіла, так і свідок ОСОБА_17 стверджують суду, що ОСОБА_18 наніс їй удар долонею по обличчю. З вказаного висновку абсолютно не зрозуміло скільки ударів було нанесено потерпілій (скоріше за все щонайменше два) і як після нанесеного удару кулаком в область чола справа потерпіла могла вдаритись скроневою ділянкою справа об виступаючі частини облицювання автомобіля, коли за логікою речей від нанесеного удару справа вона повинна була ударятись лівою частиною голови і аж ніяк не правою.
24.12.2015 та 29.03.2016 захистом, у зв`язку з наведеними недоліками експертизи, заявлені клопотання суду про необхідність викликати експерта ОСОБА_19 та лікарів, які надавали допомогу та описували тілесні ушкодження ОСОБА_20 для допиту їх в судовому засіданні під присягою (для підтвердження свого висновку щодо наявності тілесних ушкоджень ОСОБА_20 ). Проте судом відмовлено в задоволенні клопотання без роз`яснення причин. Чомусь суд проявив необ`єктивність, не бажаючи встановлювати істину.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 також посилається на викладені вище обставини, на які в апеляційній скарзі посилається обвинувачений, а також на наступне.
Має місце однобічна оцінка доказів (місцевим судом) на користь потерпілої ОСОБА_12 , не взято до уваги наступні обставини: 1) розбіжності в медичних висновках; 2) не враховано того, що при обстеженні й встановленні діагнозу потерпілій не дотримано процедури обстеження й лікування, що піддає сумніву достовірності доказової сили медичних висновків; 3) не піддавалися критичній оцінці показання матері потерпілої; 4) не враховано показання інших двох незацікавлених свідків, які не підтвердили факту завдання тілесних ушкоджень; 5) не звернуто судом уваги на розбіжності в матеріалах досудового розслідування; 6) не взято до уваги надані захистом матеріали відеофіксації, які спростовують показання потерпілої та її матері; 7) неналежне й халатне оформлення як матеріалів досудового розслідування, так і обвинувального акту (первісного й поданого в порядку ст.338 КПК).
Усі ці обставни свідчать про неправосудність оскарженого вироку, на думку захисника ОСОБА_9 , є грубе порушення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Призначаючи покарання, суд не врахував положення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання», зокрема щодо виконання вимог ст.65 КК України. Суд першої інстанції здійснювався упереджено (наведено аналогічні доводи попередньо вказаним, які надав в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 ).
Заслухавши доповідь судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисників ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , які в повному обсязі підтримали подані кожним з них апеляційну скаргу і просили задовольнити, прокурора, яка повністю заперечила проти наведених вище апеляційних скарг сторони захисту, посилаючись на повне дотримання органом досудового розслідування та судом першої інстанції вимог КПК України, доведеність вини ОСОБА_8 у пред`явленому йому обвинуваченні, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи сторін, колегія апеляційного суду визнає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисників підлягають задоволенню частково з таких підстав.
Колегією суддів встановлено, що вказані вище дії обвинуваченого правильно визнано доведеними та протиправними, такими, що є кримінальним правопорушенням, однак помилково їх кваліфіковано як органом досудового розслідування, так і судом першої інстанції за ч.1 ст.296 КК України хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю (т.2, а.п.97, абз.4 «Із наявних у справі доказів слідує, що дії ОСОБА_8 слід кваліфікувати за ст.296 ч.1 КК»), оскільки обставини кримінального провадження свідчать лише про заподіяння потерпілій ОСОБА_11 обвинуваченим ОСОБА_8 зазначеного вище умисного легкого тілесного ушкодження за таких обставин.
14.01.2015, о 18 год. 30 хв., на вул. Пряма міста Хуст Закарпатської області ОСОБА_8 наніс ОСОБА_11 удар лівою рукою в правий бік обличчя.
Своїми протиправними діями ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_11 легке тілесне ушкодження, а тому його дії кваліфікуються за ч.1 ст.125 КК України умисне легке тілесне ушкодження.
Жодного доказу вини ОСОБА_8 за ч.1 ст.296 КК України матеріали кримінального провадження не містять. Відсутній жодний свідок, окрім матері потерпілої, яка з нею разом рухалася в автомобілі за вказаних вище обставин, які бачили певну тривалу протиправну поведінку ОСОБА_8 , його певну особливу зухвалість у відношенні потерпілої, явну неповагу до суспільства.
Згідно ч.4,5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» від 22.12.2006 № 10 суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій.
За ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.
Такого супроводження дій ОСОБА_8 не було, останній наніс потерпілій лише один удар за вказаних вище обставин, який згідно висновку судово-медичної експертизи № 37 від 20.01.2015 спричинив ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження синці чола справа з переходом на праву орбітальну ділянку, скроневої ділянки справа (т.1, а.п.13-15).
Винність ОСОБА_8 саме за ч.1 ст.125 КК України підтверджується крім наведеного висновку судової експертизи показаннями як потерпілої ОСОБА_11 , так і свідка ОСОБА_21 (її матері), які підтверджують нанесення обвинуваченим 14.01.2015 потерпілій одного удару по обличчю. Доводи апеляційної скарги сторони захисту про те, що показання матері потерпілої в якості свідка не можна приймати до уваги, оскільки така не могла бачити удару її доньки обвинуваченим не приймаються до уваги, оскільки цей свідок надала чіткі показання під присягою говорити суду правду і лише правду.
З урахуванням обставин вказаного кримінального правопорушення апеляційний суд визнає, що показання свідка ОСОБА_21 не можна відкидати, як такі, що надані близьким родичем потерпілої, її матір`ю, оскільки такі повністю співвідносяться з показаннями потерпілої та висновком судово-медичної експертизи.
Доводи апеляційної скарги сторони захисту в частині упередженого ставлення головуючого в суді першої інстанції до сторони захисту, що нібито було безумовною підставою для задоволення заяви про відвід є необґрунтованими, оскільки матеріали кримінального провадження не містять жодного доказу такої упередженості судді, який приймав участь в суді першої інстанції, як головуючий, яким ухвалено оскаржений в апеляційному порядку вирок щодо ОСОБА_8 від 03.03.2017.
Кримінальна відповідальність за необережні легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я не передбачено КК України, а тому вказані умисні дії обвинуваченого, що полягають в ударі потерпілої лівою рукою по обличчю, що спричинило легке тілесне ушкодження підлягає кваліфікації виключно за ч.1 ст.125 КК України.
Апеляційний суд вважає доводи сторони захисту про те, що вказані легкі тілесні ушкодження нанесено потерпілій її матір`ю ОСОБА_21 тієї ж доби, 14.01.2015, є безпідставними, враховуючи наступне.
Згідно висновку судово-медичної експертизи від 10.03.2015 № 136 (додаткової) вбачається, що на підставі даних судово-медичного обстеження, відомих обставин кримінального провадження, перегляду речових доказів (відеозапису з диска, на якому зафіксовано фізичний вплив її матері ОСОБА_21 14.01.2015, о 18 год.21 хв.), виключена можливість отримання ОСОБА_11 тілесних ушкоджень ОСОБА_11 за обставин, які зафіксовані на відеодиску (т.1, а.п.66-67).
Обвинувальний акт відповідає вимогам, передбаченим ст.291 КПК України, зокрема містить, серед інших даних: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Наведені вище доводи сторони захисту про невідповідність вимогам закону обвинувального акту апеляційний суд також не вважає підставними.
Враховуючи те, що з часу вчинення ОСОБА_8 вказаного вище кримінального правопорушення сплив передбачений п.1 ч.1 ст.49 КК України строк у два роки на час постановлення апеляційним судом даної ухвали, обвинувачений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Цивільний позов обґрунтовано задоволений судом першої інстанції, врахованоположення ст.ст. 11,16,23,1167,1168 ч.2 ЦК України, характер кримінального правопорушення, однак апеляційний суд визнає, що з урахуванням глибини душевних страждань потерпілої, вимог розумності і справедливості на її користь слід стягнути меншу суму моральної шкоди, ніж визначено судом першої інстанції 2 000 грн.
Керуючись ст.ст. 404,407,409,418,419 КПК України, апеляційний суд
Апеляційні скарги: обвинуваченого ОСОБА_8 та захисників адвокатів: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 задовольнити частково.
Ухвалений щодо ОСОБА_8 вирок Хустського районного суду Закарпатської області від 03.03.2017 скасувати.
Визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України; звільнити його від кримінальної відповідальності на підставі п.1 ч.1 ст.49 КК України.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_11 задовольнити частково: стягнути на її користь з ОСОБА_8 2 000 грн моральної шкоди.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді: