Дата документу 27.12.2016 Справа № 1-136/11
У Х В А Л А

27 грудня 2016 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю: секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

заявників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтави заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 08.07.2011 року (№1-136/11) за нововиявленими обставинами,-

в с т а н о в и в :
06.10.2016 року заявники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду із заявами про перегляд вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 08.07.2011 року (№1-136/11) за нововиявленими обставинами, провадження по яким об`єднано.

В обґрунтування своїх заяв послались на те, що після постановлення даного вироку їм стали відомі обставини, які є істотними для справи і які не були та не могли бути відомі під час розгляду кримінальної справи судами, зокрема відсутність обов`язкової ознаки об`єктивної сторони складу інкримінованого їм злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а саме завдання шкоди. При цьому зазначили, що квартири: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; № 12 по АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 ; АДРЕСА_7 ; № 85 по АДРЕСА_8 ; № 30 по АДРЕСА_9 ; № 19 по АДРЕСА_10 ; АДРЕСА_11 ; № 85 по АДРЕСА_12 ; № 16 по АДРЕСА_13 ; АДРЕСА_14 ніколи не належали на праві власності ні Державі, ні Кременчуцькій міській раді, а отже діями з їх приватизації на підставі відповідних розпоряджень ніякої шкоди заподіяно не було. Дані обставини підтверджують листами виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 07.05.2013 року №01-38/2385 та від 28.03.2013 року №01-37/4428, а також постановою слідчого поліції від 30.07.2016 року про закриття кримінального провадження відносно службових осіб Кременчуцької міської ради та її виконавчого комітету, в зв`язку з відсутністю у їх діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.365 КК України.

У судовому засіданні заявники ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також захисник ОСОБА_6 заяви підтримали та просили їх задовольнити з викладених підстав.

Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення заяв за безпідставністю, зазначивши, що обставини, на які посилаються заявники були предметом розгляду судів усіх інстанцій і враховувались при постановленні оскаржуваного вироку, а також відповідних ухвал судів апеляційної та касаційної інстанцій. Водночас, постанова слідчого від 30.07.2016 року про закриття кримінального провадження відносно службових осіб Кременчуцької міської ради та її виконавчого комітету 25.10.2016 року скасована першим заступником керівника Кременчуцької місцевої прокуратури, тому досудове розслідування триває.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи та оцінюючи надані докази, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяв, з огляду на таке.

Вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 08.07.2011 року, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суд Полтавської області від 08.12.2011 року та Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05.07.2012 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та інших осіб визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України і призначено покарання у виді 6 та 3 років позбавлення волі відповідно.

Згідно з цим вироком, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , діючи організованою групою з іншими особами, рішення щодо яких не оскаржуються, повторно, в період із лютого 2004 року по січень 2007 року, перебуваючи в місті Кременчуці Полтавської області, вчинили 14 епізодів придбання права на державне майно, шляхом обману та зловживання довірою в особливо великих розмірах.

У відповідності до ч.4 ст.466 КПК України, суд має право не досліджувати докази щодо обставин, що встановлені в судовому рішенні, яке переглядається за нововиявленими обставинами, якщо вони не оспорюються.

Сторони не оспорювали докази, якими обґрунтовано вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 08.07.2011 року, а також ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 08.12.2011 року та Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05.07.2012 року, тому вони не досліджувались.

Апеляційні та касаційні скарги заявників на оспорюваний вирок містять посилання на недоведеність обвинувачення, з огляду на відсутність заподіяння шкоди та конкретизації способу заволодіння правом на майно, тому аналогічні заявленим обставини вже були предметом дослідження судів відповідних інстанцій.

Крім того, ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 03.02.2012 року аналогічна за змістом заява ОСОБА_5 від 20.03.2014 року щодо перегляду вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 08.07.2011 року вже була залишена без задоволення (а.с.24-25).

З цієї ухвали вбачається, що відомий суду на час постановлення оспорюваного вироку лист виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 02.07.2010 року за №01-37/3401 (т.2 а.с.199-200) свідчить про те, що квартири, які являлись предметом злочинної діяльності, належали до комунальної власності територіальної громади міста Кременчука в особі Кременчуцької міської ради.

Заяви засуджених не свідчать про те, що відомості вказаного листа визнавались підробленими за вироком суду.

Постанова слідчого від 30.07.2016 року про закриття кримінального провадження відносно службових осіб Кременчуцької міської ради та її виконавчого комітету, на яку посилаються заявники, 25.10.2016 року скасована першим заступником керівника Кременчуцької місцевої прокуратури, досудове розслідування триває.

Слід також зазначити, що ч.4 ст.190 КК України передбачає кримінальну відповідальність у разі заволодіння чужим майном, придбання права на майно, шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство), вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою.
Аналіз чинного законодавства (статті 190, 656, 717 ЦК, Закон від 2 жовтня 1992 р. № 2654-ХІІ «Про заставу» (далі Закон № 2654-ХІІ), Закон від 19 червня 2003 р. № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закон від 5 червня 2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» (далі Закон № 898-ІV)), а також обов`язкові правові позиції Верховного Суду України за результатами розгляду спорів з приводу майнових прав (справи № 6-29429св09, 6-52295св10, 6-32594св10), дають підстави для висновку, що майнові права, поряд з будь-якими рухомими, нерухомими речами, грошима, цінними паперами, є об`єктами цивільного обороту, тому, з урахуванням положень ст.190 КК України, можуть виступати об`єктами кримінально-правових посягань проти власності.
До майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном, а також право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно.
У постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Відповідно до прецедентної практики Європейського Суду з прав людини, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо майна містить три чітких норми, зокрема: принцип мирного володіння майном; умови позбавлення власності на майно; право держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.
При цьому, стаття 1 Першого протоколу Конвенції під майном розуміє як існуюче майно так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права.
Суб`єктами права власності (статті 2, 318, 324 ЦК України) є:
- Український народ, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією;
інші учасники цивільних відносин: фізичні та юридичні особи, зокрема держава Україна, Автономна Республіка Крим (далі АР Крим), територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права, якими є державні підприємства, казенні підприємства, державні установи, комунальні підприємства, комунальні установи.
Від імені та в інтересах держави право власності здійснюють відповідно органи державної влади (ч. 2 ст. 326 ЦК). Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами (ч. 3 ст. 326 ЦК).
Згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р. № 2482-XII, приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження (безоплатна передача у власність громадян) квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два та більше наймачів, і належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду на користь громадян України.
Водночас, ст.2 ЗУ «Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності» від 03.03.1998 року, до об`єктів передачі із державної до комунальної власності віднесла, в тому числі, об`єкти житлового фонду.
У відповідності до ст. 143 Конституції України, майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування (ст. 327 ЦК України, ч. 5 ст. 16 Закону № 280/97-ВР). До відання виконавчих органів, зокрема міських рад, належать повноваження щодо управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад (п. 1 ст. 29 Закону № 280/97-ВР).
Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
Крім того, визначальними критеріями для оцінки майна є його економічна цінність, тобто грошова оцінка на підставі об`єктивних чинників, а також ознака реальності майна майно має бути реальним.
Як свідчить оскаржуваний вирок, усі предмети злочину були оцінені в установленому законом порядку, тому наявність матеріальних збитків була врахована.
Системний аналіз викладених правових норм у сукупності з дослідженими судовими рішеннями, спроможність яких фактично оспорюється, дає підстави для висновку, що заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із доданими документами не спростовують складу злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України у діяннях засуджених, по тому, що наявність об`єкту посягання у виді права на державне майно та збитків, спричинених незаконним придбанням такого права, шляхом обману (зловживання довірою), вже встановлені вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 08.07.2011 року, залишеним без змін вищестоящими судовими інстанціями.

При цьому суд також зазначає, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права, основоположним аспектом якого є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії»).

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду. Зокрема, жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення ЄСПЛ у справах «Рябих проти Росії», «Нікітін проти Росії», «Савінський проти України»).

Із заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не видно, що існують будь-які «вагомі та непереборні обставини», які могли б служити обґрунтованим поясненням того, чому має бути скасовано остаточний вирок суду, за яким вони вже навіть відбули покарання.

Керуючись ст. ст. 459-467 КПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :
Заяви ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 08.07.2011 року (№1-136/11) за нововиявленими обставинами залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена протягом 7 днів до Апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м. Полтави.

Повний текст ухвали складений 30.12.2016 року.

Суддя ОСОБА_1