печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 березня 2017 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участі представників володільця майна ОСОБА_3 адвокатів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

слідчого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві судове провадження за клопотанням представника володільця тимчасово вилученого майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту у кримінальному провадженні № 0001065,-

ВСТАНОВИВ:
В провадження слідчого судді надійшло клопотання представника володільця майна ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про скасування арешту, накладеного на майно, що вилучене за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 65, оф.256 та 260 у кримінальному провадженні № 0001065, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20.02.2017.

В обґрунтування доводів клопотання зазначено, 17.02.2017 проведено обшук за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 65, оф.256 та 260, які винаймає ТОВ «Вітепрог» відповідно до договору оренди нежитлових приміщень № 73717 від 30.12.2016, яке офіційно зареєстровано за вказаною адресою, а зазначені в ухвалі особи жодного відношення до даного приміщення не мали і не мають. Так, під час обшуку були вилучені речі та документи, які належать ТОВ «Вітепрог», його співробітникам та відвідувачам, а саме під обшуку був вилучений мобільний телефон Xiaomi з сім-карткою абонента «лайфселл», що належить ОСОБА_3 , який працює в ТОВ «Вітепрог» на посаді оператора з обробки інформації та програмного забезпечення. Зазначене в своїй сукупності беззаперечно свідчить про безпідставність накладення арешту та обумовлює необхідність його скасування.

У судовому засіданні представники заявника подане клопотання підтримали та просили суд задовольнити, посилаючись на доводи, викладені у ньому.

Слідчий в судовому засіданні щодо задоволення скарги заперечував та просив відмовити у її задоволенні у повному обсязі.

Слідчий суддя, вивчивши клопотання, матеріали, якими воно обґрунтовується, заслухавши обґрунтування представника заявника, приходить до наступного.

У провадженні прокуратури м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0001065, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.11.2016 року, за фактом несанкціонованого втручання в роботу автоматизованих систем, що призводять до порушення встановленого порядку маршрутизації інформації, за попередньою змовою групою осіб, що заподіяли значну шкоду (збитки, які у 100 і більше разів перевищують неоподаткований мінімум доходів громадян), за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.361 ч. 2 КК України.

В ході проведеного обшуку 17.02.2017 за адресою: м. Київ, проспект Перемоги, 65, оф.256 та 260, виявлено та вилучено предмети, речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукування в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів які вилучені законом з обігу, а саме: мобільний телефон Xiaomi з сім-карткою абонента «лайфселл» та на які в подальшому ухвалою слідчого судді від 20.02.2017 року накладено арешт.

У відповідності до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Так, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали Печерського районного суду м. Києва від 20.02.2017 при накладенні арешту слідчий суддя виходив з того, що на час розгляду клопотання у органу досудового розслідування були достатні підстави вважати, що вилучене майно може бути предметом вчинення кримінального правопорушення або набуте в результаті його вчинення, а також перебуває у власності особи, до якої можуть бути застосовані заходи кримінально-правового характеру.

Разом з тим, під час даного судового розгляду представник заявника вказав, що вилучене майно належить ОСОБА_3 , який працює в ТОВ «Вітепрог» на посаді оператора з обробки інформації та програмного забезпечення, на підтвердження чого надав відповідні докази, а саме: товарний чек № 300074 від 06.02.2017 та гарантійний талон № 300074 від 06.02.2017.

Таким чином, слідчий суддя приходить до висновку про наявність в ОСОБА_3 права на звернення до суду з клопотанням про скасування арешту майна.

Між тим, статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Версія органу досудового розслідування про те, що вилучене майно є предметом вчинення злочину, належним чином не досліджена та не підтверджена допустимими в розумінні ст. 86 КПК України доказами, а спростована представником заявника в судовому засіданні та наданими відповідними доказами.

Враховуючи, що у матеріалах клопотання відсутні достатні докази вчинення злочину за участю ОСОБА_3 , наявність підстав вважати, що існує правова підстава для арешту його майна взагалі спростовується, а також враховуючи ту обставину, що однією з засад кримінального провадження є принцип змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом, тоді як орган досудового розслідування не представив слідчому судді належних доказів для безспірного висновку щодо необхідності продовження дії даного заходу забезпечення кримінального провадження, та принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, а слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність в кримінальному провадженні даних, які б виправдовували втручання держави у право на мирне володіння ОСОБА_3 належним йому майном, у зв`язку з чим вважає доцільним скасувати арешт майна, не вбачаючи підстав для подальшого застосування вказаного заходу забезпечення кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 98, 167, 170,171, 172, 173, 174 КПК України, слідчий суддя,-

УХВАЛИВ:
Клопотання про скасування арешту задовольнити.

Скасувати арешт майна, який накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20.02.2017, на мобільний телефон Xiaomi з сім-карткою абонента «лайфселл», який був вилучений під час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 та 260, та який належить ОСОБА_3 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1