Справа №490/925/15-к 30.05.2017
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 травня 2017 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, зареєстрованого в ЄРДР за № 0000271, за апеляційною скаргою старшого прокурора прокуратури Центрального району м. Миколаєва ОСОБА_5 на вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2015 року, стосовно

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Українка, Жовтневого району, Миколаївської області, проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

- обвинуваченого у вчиненні злочину , передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України;

Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8
встановив:
Короткий зміст вимог апеляційної скарг.
В апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи кваліфікацію дій та доведеності вини обвинуваченого, просить вирок суду в частині звільнення ОСОБА_6 , від відбування покарання з випробуванням скасувати, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати засудженим за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі.

Короткий зміст вироку.
Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та йому призначено покарання за ч.2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
На підставі ст. 76 КК України на обвинуваченого покладено обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в солідарному порядку на користь потерпілої ОСОБА_10 5260 грн. на відшкодування майнової шкоди.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_9 за ч.2 ст. 186 КК України.
Вирок стосовно ОСОБА_9 набрав законної сили 11 серпня 2015 року.
Узагальнені доводи апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі прокурор вважає, що суд, приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання, не дотримався вимог ст. 65 КК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" та належним чином не мотивував своє рішення.

Стверджує, що судом не взято до уваги обставини кримінального правопорушення, а саме те, що кримінальне правопорушення ОСОБА_9 та ОСОБА_6 вчинене за попередньою змовою групою осіб, обвинувачений характеризується задовільно, ніде не працює, на час винесення вироку обвинуваченим не відшкодовано шкоду, завдану кримінальним правопорушенням.

Апелянт вважає, що за таких обставин, звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням не сприятиме його виправленню і не буде запобігати вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
За вироком суду, 15 січня 2015 року близько 05.50 години ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , знаходячись на вул. Степовій в м. Миколаєві, побачили потерпілу ОСОБА_10 , яка рухалась по вул. Степовій зі сторони пр. Леніна м. Миколаєва.

В цей час у обвинувачених виник умисел, направлений на відкрите викрадення майна ОСОБА_10 . З метою реалізації свого умислу, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 вступили між собою у змову та розподілили між собою ролі. Після цього, ОСОБА_9 підбіг до потерпілої ОСОБА_10 та шляхом ривка вирвав з її лівої руки сумку, тим самим відкрито заволодів її майном. Своїми діями обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_6 завдали потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 7351 грн.

Дії ОСОБА_9 та ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж) за попередньою змовою осіб.
Призначаючи ОСОБА_6 вид та міру покарання, суд врахував характер та ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, особу обвинуваченого, який характеризуються задовільно. Як обставини, які пом`якшують покарання, суд врахував щире каяття обвинуваченого, його вік, а також те, що він раніше не вчиняв правопорушень.

Враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, суд дійшов до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання з випробуванням відповідно до вимог ст. 75 КК України.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_7 на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 про законність та обґрунтованість вироку суду, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, повторно дослідив обставини кримінального провадження щодо даних про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні злочину, в якому він обвинувачується, за обставин встановлених судом, відповідають фактичним обставинам справи. Дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України. В цій частині вирок не оскаржується , а тому апеляційним судом відповідно до вимог ст.404 КПК України не перевіряється.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року зі змінами та доповненнями, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, які щиро покаялися у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Відповідно до п.п. 1, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання", призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Зазначені вимоги судом першої інстанції було дотримано.

Призначаючи покарання ОСОБА_6 , суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст.ст.65-67 КК України, вірно взяв до уваги та послався у вироку на характер злочину, який відповідно до положень ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, обставини його вчинення, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, характеризується задовільно, його молодий вік, а також врахувавши пом`якшуючі покарання обставини, а саме щире каяття, часткове відшкодування майнової шкоди, обґрунтовано звільнив обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, застосувавши вимоги ст. 75 КК України, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.3,4 ст. 76 КК України.

Доводи апелянта про неправильне застосування кримінального закону та необґрунтованість рішення суду про звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України є безпідставними, оскільки суд першої інстанції, врахувавши тяжкість злочину, особу винного, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, пом`якшуючі покарання обставини, а саме щире каяття у скоєному, дійшов вірного висновку про можливе виправлення ОСОБА_6 без відбування покарання, і своє рішення належним чином мотивував.

Також є безпідставними доводи прокурора про те, що судом не прийнято до уваги фактичні обставини справи, а саме те, що ОСОБА_6 вчинив злочин за попередньою змовою групою осіб, оскільки дана обставина судом врахована при кваліфікації дій обвинувачених за ч.2 ст. 186 КК України, як кваліфікуюча ознака вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, тому відповідно до вимог ч.4 ст. 67 КК України, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Крім того, за тривалий період часу, після вчинення злочину пройшло більш як два роки, ОСОБА_6 жодних протиправних діянь не вчиняв, характеризується позитивно, працює, що свідчить про те, що він став на шлях виправлення та про можливість його виправлення без реального відбування покарання. А тому є вірним висновок суду першої інстанції про застосування вимог ст. 75 КК України при призначенні ОСОБА_6 покарання.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а вирок в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України є обґрунтованим і не підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури Центрального району м. Миколаєва ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2015 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення судом апеляційної інстанції.

Головуючий
Судді