Справа № 466/4916/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/1190/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника Личаківської виправної колонії № 30 ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові справу за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_8 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2016 року про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

в с т а н о в и л а :
Вироком Апеляційного суду Тернопільської області від 09 вересня 2004 року ОСОБА_8 засуджений за п.4, п.6, п.12 ч.2 ст. 115, ч.3, ч.4 ст. 187, ч.2 ст. 70 КК України на 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вироком Козівського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2005 року засуджений за ч.1 ст. 81 КК України 1960 року, ч.3 ст. 185, ст.ст. 70, 71 КК України на 13 років трьох місяців позбавлення волі.

Вироком Апеляційного суду Тернопільської області від 01 лютого 2006 року вирок Козівського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2005 року в частині призначення покарання ОСОБА_8 скасовано та призначено ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст. 81 КК України 1960 року, ч.3 ст. 185, ч.1 ст. 70 КК України у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ч.4 ст. 70 КК України за сукупністю вчинених злочинів, передбачених ч.1 ст. 81 КК України 1960 року, ч.3 ст. 185 КК України (за вироком від 01 лютого 2006 року) і за п.4, п.6, п.12 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 186, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 185 КК України (за вироком від 09 вересня 2004 року) визначено ОСОБА_8 остаточне покарання 14 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 26 лютого 2016 року на підставі ч.5 ст. 72 КК України у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 10 лютого 2004 року по 13 жовтня 2004 року.

Адміністрація Личаківської виправної колонії № 30 управління Державної пенітенціарної служби у Львівській області та спостережна комісія при Шевченківській районній адміністрації Львівської міської ради в порядку ст. 81 КК України звернулися до Шевченківського районного суду Львівської області зі спільним клопотанням про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_8 , мотивуючи тим, що засуджений відбув 3/4 строку покарання, встановлений порядок відбування покарання порушував 6 разів, стягнення погашені, 9 разів заохочувався, чим довів своє виправлення.

Початок строку відбування ОСОБА_8 покарання 10 лютого 2004 року; кінець строку відбування покарання 06 червня 2017 року.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2016 року відмовлено в задоволенні спільного клопотання адміністрації Личаківської виправної колонії (№ 30) управління Державної пенітенціарної служби України у Львівській області та спостережної комісії Шевченківської районної державної адміністрації Львівської міської ради про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_8 від відбування покарання.

На ухвалу суду засуджений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову ухвалою, якою задовольнити клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, оскільки він вже відбув 3/4 строку покарання і до кінця строку залишилося 7 місяців. З початку відбування покарання в слідчому ізоляторі м. Чортків, Тернопільської області порушень вимог порядку відбування покарання не допускав, поводив себе позитивно, дисциплінарних стягнень на нього не накладалися та одного разу мав заохочення; під час відбування покарання в ЛВК № 48 допустив 5 порушень вимог утримання режиму та мав за це стягнення, однак своєї поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, за що тричі заохочувався адміністрацією установи; під час відбування покарання в Держківській ВК порушень режиму утримання не допускав, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, а навпаки мав 4 заохочення за добросовісну працю, чим доводив своє виправлення; під час відбування покарання в ЛВК № 30 відразу не зміг залучитися до роботи через зменшення обсягів виробництва, однак згодом на добровільних засадах влаштувався прибиральником, після чого вже влаштувався на роботу в «промзону» де виконував різну роботу, на даний час виконує будівельно-ремонтні роботи на локальних дільницях різних відділень, лише одного разу допустив порушення режиму утримання, за що один раз притягався до відповідальності та один раз мав заохочення. На всі заходи виховного характеру він реагує добре, постійно спілкується і підтримує зв`язки із засудженими позитивної спрямованості, часто відвідує гуртки самодіяльності, бібліотеки, психологічно тестові медичні огляди, спілкується і підтримує позитивні відношення з свою мамою та рідною сестрою; за час відбування покарання здобув дві освіти в навчальних центрах науки і освіти ЛВК № 48 і Держківській ВК № 101. За час відбування покарання мав 6 порушень, однак такі вже погашені та 9 заохочень. В судовому засіданні представник колонії підтримав подане клопотання, однак прокурор заперечив проти такого та просив відмовити в його задоволенні, мотивуючи це тим, що засудженим неодноразово порушувався режим утримання. Зазначає, що неможливо відбути такий великий строк покарання без жодного порушення, а тому просить це врахувати при розгляді його апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_8 та представника ЛВК № 30 на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який апеляційну скаргу заперечив, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Необхідною умовою застосування положень ст. 81 КК України є те, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, про що може свідчити, зокрема, дотримання засудженим правил розпорядку дня колонії, відсутність порушень встановленого порядку відбування покарання, виконання законних вимог адміністрації установи виконання покарань, заняття суспільно корисною працею. Умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання має сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України, виправленню засудженого і запобігання вчинення нових злочинів.

Відповідні роз`яснення містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» від 26 квітня 2002 року № 2, де зазначено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого та якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 раніше притягався до кримінальної відповідальності, у свій час був умовно-достроково звільнений від відбування покарання; на даний час засуджений за вчинення ряду злочинів, зокрема, особливо тяжких злочинів, за час відбування покарання допустив шість порушень встановленого порядку відбування покарання, за що до нього були застосовані заходи стягнення; дев`ять разів до нього застосовувались заходи заохочення у виді подяки; числиться позов у сумі 1911 грн. 60 коп.

У 2011 році рішенням адміністративної комісії установи відмовлено у застосуванні заохочувальних норм (ст.ст. 110, 101 КВК України) як такому, що не стає на шлях виправлення. У 2013 році адміністративною комісією установи відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України як небажаючому. У 2014 році адміністративною комісією Личаківської виправної колонії (№ 30) відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 81 КК України як небажаючому.

За змістом ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення засуджених від відбування покарання після фактичного відбуття певної частини строку покарання є правом, а не обов`язком суду.

Відмовляючи в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від покарання ОСОБА_8 , суд першої інстанції врахував особу засудженого, його поведінку за весь час відбуття покарання й дійшов правильного висновку про недоведеність виправлення засудженого та відсутність передбачених законом підстав для його умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Колегія суддів не бере до уваги доводи ОСОБА_8 про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам, неврахування судом першої інстанції наявності у засудженого заохочень, його сімейного стану, оскільки, як вбачається з матеріалів провадження, суд першої інстанції заслухав засудженого, представника виправної установи, думку прокурора, ретельно дослідив усі обставини та матеріали особової справи ОСОБА_8 й на підставі усіх об`єктивно з`ясованих обставин та їх оцінки в сукупності дійшов правильних висновків, які виклав у судовому рішенні й з якими погоджується колегія суддів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою й підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги ОСОБА_8 немає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Львова від 14 липня 2016 року про відмову в умовно-достроковому звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання залишити без зміни, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4