Справа № 148/1010/17
Провадження №1-кп/148/175/17
10 серпня 2017 року Тульчинський районний суд Вінницької області
в складі: судді ОСОБА_1 ,
секретаря ОСОБА_2 ,
за участю сторін кримінального провадження:
з боку обвинувачення - прокурора ОСОБА_3 ,
з боку захисту обвинуваченого ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , будучи засудженим вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23.11.2016 р.за ч. 1 ст. 122 КК України до одного року шести місяців обмеження волі, 23.01.2017 р. прибув для відбування покарання в Крижопільський виправний центр №113, що знаходиться по вул. Благовіщенській, 106 в с. Городківка Крижопільського району Вінницької області. Дана установа є виправним центром для тримання осіб засуджених до обмеження волі з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства в умовах здійснення за ними нагляду з обов`язковим залученням до праці.
Обвинувачений ОСОБА_4 під підпис був ознайомлений та попереджений про дотримання режиму утримання, правилами проживання в установі, правилами поведінки в громадських місцях, а також попереджений про кримінальну відповідальність за самовільне залишення місця обмеження волі та за порушення та невиконання зазначених вимог.
29.04.2017 р. згідно рознарядки начальника Крижопільського ВЦ № 113, підполковника внутрішньої служби ОСОБА_5 про вивід засуджених на роботу ОСОБА_4 транспортом був доставлений до с. Ульянівка Тульчинського району, де разом з іншими засудженими по договору №7 між Крижопільським ВЦ №113 та ДП «Тульчинський райагроліс» в кварталі №128, виділ 1.1, проводили заготівлю деревини на рубках головного користування. Того ж дня, близько 13 год. 40 хв. засуджений ОСОБА_4 , діючи умисно, будучи ознайомлений під підпис про настання кримінальної відповідальності за самовільне залишення місця обмеження волі та не зважаючи на це, без будь-якого дозволу керівництва Крижопільського ВЦ №113, в порушення п. 4.4 інструкції з організації порядку і умов виконання покарання у виді обмеження волі, затвердженої наказом Державного департаменту України з питань виконання покарань від 16.02.2005 №27, де вказано, що межа виправного центру для засуджених, які працевлаштовані на контрагентських або виправних об`єктах установлюється на межі відповідного об`єкта в порядку, передбаченому чинним законодавством, самовільно покинув територію ведення вказаних робіт без законних на те підстав. Cамовільно залишивши квартал №128, виділ 1.1, що знаходиться на території Богданівської сільської ради, ОСОБА_4 пішки дійшов до м. Ладижин, де, зупинивши попутній транспорт, доїхав до м. Вінниці. Після чого ОСОБА_4 сів на електропотяг «Вінниця-Київ» та направився ним в напрямку м. Козятин Вінницької області, де мав пересісти на інший електропотяг, яким хотів доїхати до м. Хмельницького, однак по дорозі заснув та проїхав станцію м. Козятин Вінницької області і вийшов на станції «Мотовилівка» Фастівського району Київської області, де 30.04.2017 року близько 05 год. 00 хв. був затриманий працівниками Крижопільського ВЦ №113 та доставлений до місця обмеження волі, де він відбуває покарання.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав за обставин, викладених в обвинувальному акті. Суду пояснив, що дійсно 29.04.2017 року він разом з іншими особами, які відбувають покарання у виді обмеження волі в Крижопільському ВЦ № 113, здійснювали заготівлю деревени в с. Улянівка Тульчинського району. Близько 13.00 год. він розмовляв по телефону зі своєю дівчиною та посварився з нею. Після цього він захотів поїхати до неї у м. Хмельницький. Тому нікому нічого не повідомивши він самовільно залишиив місце обмеження волі та добрався до м. Ладижина. Звідти попутним транспортгом прибув до м. Вінниці. Звідки електропотягом направився до м. Козятин, щоб там пересісти на електропотяг, що прямує до м. Хмельницького. Однак заснувши, ст. Козятин проїхав та вийшов на ст. Мотивилівка Фастівського району. Після цього сам повідомив працівників Крижопільського ВЦ № 113, де знаходиться, які його і забрали. Щиро розкаявся у вчиненому та просив суворо не карати.
Враховуючи, що учасники судового провадження визнають недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь - які сумніви у добровільності їх позиції, роз`яснивши їм, що згідно ч. 3 ст. 349 КПК України, у такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Покази обвинуваченого ОСОБА_4 суд розцінює як належний, допустимий та достатній доказ його вини, оскільки вони є добровільними, такими, що повністю підтверджують всі обставини злочину, а саме: його умисн дії, спрямовані на самовільне залишення місця обмеження волі.
При встановлених обставинах та досліджених доказах у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину доведена і зібраних доказів достатньо для визнання його винуватим.
Надавши юридичну оцінку діям обвинуваченого ОСОБА_4 , суд вважає, що їх слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 390 КК України, як самовільне залишення місця обмеження волі.
При обранні виду та міри покарання обвинуваченому суд керується вимогами ст.ст. 65-68 КК України, приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, наявність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, і слідує принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, за місцем відбування покарання характеризується посередньо.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає повне визнання вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченого, передбачених ст.67 КК України, судом не встановлено.
З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого ОСОБА_4 , суд вважає, що покаранням необхідним для його виправлення і попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання в межах ч. 1 ст. 390 КК України у виді позбавлення волі. Саме таке рішення, на думку суду, в даному випадку, є справедливим та необхідним для виправлення обвинуваченого.
Остаточне покарання ОСОБА_4 слід призначити за сукупністю вироків відповідно до вимог ст. 71 КК України, частково приєднавши до призначеного покарання невідбуту частину покарання за вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23.11.2016 року, яка становить 47 днів обмкеження волі, керуючись при цьому правилами складання покарань, передбаченими ст. 72 КПК України із розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі.
Речові докази та процесуальні витрати відсутні.
До набрання вироком законної сили суд вважає доцільним обрати обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід.
Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд,-
Визнати ОСОБА_4 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 390 КК України, і призначити йому покарання у виді 1 (одного) року 1 (одного) місяця позбавлення волі.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України остаточне покарання ОСОБА_4 призначити за сукупністю вироків, частково приєднавши до покарання за даним вироком невідбуту частину покарання за вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23.11.2016 року з розрахунку, що одному дню позбавлення волі відповідає два дні обмеження волі, визначивши його у виді 1 (одного) року 1 (одного) місяця 15 (п`ятнадцяти) днів позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили обрати ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, взявши під варту із зали суду.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 відраховувати з дня затримання, а саме з 10.08.2017 року.
На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Тульчинський районний суд Вінницької області протягом 30 днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя ОСОБА_1