Ухвала
іменем України
29 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000124,

в с т а н о в и л а:
Вироком Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, раніше не судимого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, раніше не судимого, який мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,
засуджено за ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 365 КК України.
Зазначеним вироком призначено покарання:
ОСОБА_6 у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади в правоохоронних органах, строком на 3 роки та штрафу в розмірі 8500 грн. Крім того його позбавлено звання майора внутрішньої служби, присвоєного наказом №96 о/с, від 30 листопада 2009 року та звання підполковника внутрішньої служби, присвоєного відповідно до наказу

№ 25/ОС-13 від 01 квітня 2013 року.
ОСОБА_5 у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати керівні посади в правоохоронних органах строком на 3 роки та штрафу в розмірі 8500 грн. На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування основного покарання з випробуванням строком на 3 роки та покладено на нього обов`язки визначені пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України. Також цим вироком ОСОБА_5 позбавлено звання майора внутрішньої служби, присвоєного з наказом від 30 листопада 2009 року №96 о/с та звання підполковника внутрішньої, присвоєного відповідно до наказу від 01 грудня 2013 року № 95/ОС-13.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2016 року задоволено апеляційну скаргу прокурора, а апеляційні скарги захисників та засудженого ОСОБА_6 залишено без задоволення. Вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року змінено,а з мотивувальної та резолютивної частини вироку виключено вказівку на застосування до ОСОБА_6 і ОСОБА_5 додаткового покарання у виді штрафу в розмірі 8500 грн та вказівку на позбавлення цих осіб спеціального звання майора внутрішньої служби. У решті вирок залишено без змін.
Як вбачається з копій судових рішень, ОСОБА_6 і ОСОБА_5 засуджено за злочин, вчинений за таких обставин.

Будучи службовими особами, працівниками правоохоронного органу,наділеними владними повноваженнями, ОСОБА_6 , обіймаючи посаду першого заступника начальника установи з нагляду і безпеки та оперативної роботи Качанівської виправної колонії (№ 54), маючи спеціальне звання майора внутрішньої служби, та ОСОБА_5 обіймаючи посаду заступника начальника установи з охорони - начальника відділу охорони Качанівської виправної колонії (№ 54), маючи спеціальне звання майора внутрішньої служби, перебуваючи на службі в Качанівській виправній колонії (№ 54), розташованій за адресою: м. Харків, пров. Вишневий, 16, 20 квітня 2012 року близько 21 год. 30 хв. прибули до ОСОБА_7 , яка на той час відбувала покарання у виді позбавлення волі в Качанівській виправній колонії (№ 54) та знаходилась в приміщенні кімнати № 1, розташованої на 2-му поверсі відділення № 10 ресоціалізації Качанівської виправної колонії (№ 54).

Діючи за вказівкою начальника Качанівської виправної колонії (№ 54) ОСОБА_8 , наданою на підставі акта комісійного огляду засудженої ОСОБА_7 від 20 квітня 2012 року, згідно з яким комісія рекомендувала госпіталізацію для проведення комплексного лікування та дійшла висновку, що існує об`єктивна можливість транспортування засудженої до місця проведення лікування, а також рапорту начальника медичної частини Качанівської виправної колонії (№ 54) ОСОБА_9 з проханням надати дозвіл на вивіз 20 квітня 2012 року з охоронюваної території виправної установи ОСОБА_7 , ОСОБА_6 запропонував їй зібрати речі та прослідувати до Державного лікувально-профілактичного закладу «Центральна клінічна лікарня Укрзалізниці» (ДЛПЗ «ЦКЛ Укрзалізниця»).При цьому ОСОБА_6 повідомив, що у разі відмови засудженої добровільно прослідувати до лікарняного закладу до неї буде застосовано силу. На зазаначене ОСОБА_7 не надала своєї згоди, мотивувавши це необхідністю скористатися своїм законним конституційним правом поспілкуватись зі своїм захисником, та повідомила, що примусова доставка до лікарні з застосуванням сили буде порушенням її законних прав.

Після відмови в добровільному порядку прослідувати

до ДЛПЗ «ЦКЛ Укрзалізниці», ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, пізніше зайшли до кімнати, де перебувала ОСОБА_7 .
Діючи умисно і протиправно, із кар`єрних спонукань, з метою справити враження сумлінних та дисциплінованих працівників, переслідуючи мету будь-яким способом, незважаючи на незгоду ОСОБА_7 здійснити її перевезення до лікарняного закладу, грубо порушуючи вимоги законодавства України і посадової інструкції, явно виходячи за межі наданих їм прав та владних повноважень, ОСОБА_6 , ОСОБА_5 й особа матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, в період із 21 год. 30 хв.

до 21 год. 55 хв. 20 квітня 2012 року у приміщенні кімнати № 1, розташованої на 2-му поверсі відділення № 10 ресоціалізації Качанівської виправної колонії (№ 54), не маючи будь-яких законних підстав, за відсутності медичних показань ургентної (екстреної) госпіталізації, а також для передбаченого примусового транспортування до лікувального закладу, незаконно і протиправно застосували до ОСОБА_7 фізичне насильство, а саме діючи умисно та протиправно, за попередньою змовою, застосовуючи фізичну силу, примусово загорнули її у ковдру, на якій вона лежала на спині на ліжку. Після цього ОСОБА_5 насильно утримував потерпілу за плечі та хватав її за руки, ОСОБА_6 - за тулуб, а особа матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження - за ноги в області щиколоток. Від завданого діями останніх фізичного болю ОСОБА_7 стала кричати та намагалася звільнитися з-під ковдри. У цей час, діючи умисно та протиправно, порушуючи конституційні права ОСОБА_7 , ображаючи особисту гідність потерпілої, явно виходячи за межі наданих їм прав та владних повноважень, ОСОБА_5 утримував із силою та хватав ОСОБА_7 за руки, а ОСОБА_6 наніс їй удар кулаком у праву нижню область живота. При цьому, такі дії засуджених носили болісний характер для потерпілої, спричиняли їй фізичні та моральні страждання, принижували її особисту гідність.

Продовжуючи спільні узгоджені протиправні дії, після завдання удару, подавивши волю ОСОБА_7 , ОСОБА_6 і ОСОБА_5 знесли загорнуту у ковдру потерпілу сходами з другого поверху відділення № 10 ресоціалізації колонії та поклали на ноші до автомобіля швидкої медичної допомоги, який очікував на території охоронюваної зони установи біля прогулянкового дворику, а особа матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження винесла особисті речі ОСОБА_7 до цього ж автомобіля, який виїхав за межі Качанівської виправної № 54 о 21 год. 55 хв.
Зазначеними протиправними діями, вчиненими за попередньою змовою в групі з ОСОБА_5 та особою, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_7 відповідно до висновків судово-медичних експертиз ДУ «Головне бюро судово медичної експертизи МОЗ України» від 04 липня 2014 року № 176/14 та від 12 серпня 2014 року № 274/14 спричинені такі тілесні ушкодження: в правій здухвинній ділянці згруповані два синці овальної форми розміром 1,5 х 2,5 см синьо-червоного кольору з елементами петехіальної висипки навколо; у верхній третині латеральної поверхні лівого передпліччя синець діаметром приблизно 6x3 см (синього кольору) з елементами набряку м`яких тканин, які належать як кожне окремо, так і в сукупності, до легких тілесних ушкоджень.
Своїми протиправними діями засуджені та особа, матеріали стосовно якої виділено в окреме провадження, завдали охоронюваним законом конституційним правам ОСОБА_7 та істотну шкоду інтересам держави як в особі Державної пенітенціарної служби України, так і установи виконання покарань Качанівської виправної колонії (№ 54) у виді підриву авторитету державних органів.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 ставить питання про перегляд судових рішень щодо ОСОБА_6 і ОСОБА_5 у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та неповнотою судового розгляду. Зазначені обставини були предметом розгляду судів першої й апеляційної інстанцій і їм дана належну оцінку. Відповідно до вимог ст. 433 КПК України вони перегляду в касаційному порядку не підлягають. Тому при розгляді доводів цієї касаційної скарги колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судами.
У доповненнях до касаційної скарги захисник ОСОБА_4 зазначила що апеляційний суд не надав вичерпних відповідей стосовно всіх тверджень сторони захисту, а також ретельно не проаналізував і не зіставив усі докази,

на які посилався захист. На її думку, апеляційний суд був зобов`язаний дослідити усі докази, на підставі яких районний суд установив фактичні підстави вчинення злочину. Вона стверджує, що судами не перевірено версію, що потерпіла обмовила засуджених задля політичного піару. Також вказує, що було порушено право на захист засуджених, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 брали участь у кримінальному провадженні в якості свідків без участі захисника. Наголошує, що судом першої інстанції порушено кримінальний процесуальний закон щодо повного аналізу усіх зібраних у справі свідчень і доказів, а апеляційним судом ця обставина залишена поза увагою.
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі захисника,

та надані до скарги судові рішення, касаційний суд дійшов висновку про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Як видно з касаційної скарги, захисник ОСОБА_4 вважає, що кримінальне провадження щодо її підзахисних повинно бути закритим на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.
У той же час вина ОСОБА_6 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, встановленого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 365 КК України за викладених у вироку обставин доведено об`єктивними доказами, які перевірені у передбаченому законом порядку і є допустимими.

Зокрема, висновки про винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_5 суд обґрунтував, дослідивши пояснення потерпілої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,

ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_9 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , протоколами слідчих дій, даними судово медичних експертиз.
Доводи захисника про те, що судом апеляційної інстанції не надано вичерпних відповідей стосовно всіх тверджень сторони захисту є такими, що не відповідають дійсності.
Всі доводи сторони захисту належно перевірені апеляційною інстанцією, на них надано змістовні відповіді
Висновок ОСОБА_4 про те, що відсутність клопотання щодо повторного дослідження доказів не позбавляє апеляційний суд обов`язку безпосередньо дослідити усі докази, є помилковим.
Частиною 3 ст. 404 КПК України визначено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Оскільки такого клопотання заявлено не було то і порушення згаданої норми закону відсутнє.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 стверджує, що судами не перевірено і не спростовано твердження сторони захисту стосовно того, що обвинувачених було обмовлено потерпілою задля політичного піару,

а свідками через тиск впливової потерпілої на них та їхніх родичів не проаналізував показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 ,

ОСОБА_33 на відповідність їх вимогам ст. 97 КПК України

й не обговорено з учасниками судового провадження можливість визнання цих показань допустимими доказами.
Такі твердження колегія суддів касаційного суду вважає необґрунтованими.
Зі змісту судових рішень вбачається, що питання про перевірку версії щодо обмовлення засуджених стороною захисту під час судового та апеляційного проваджень не ставилося. Приводу не довіряти суду першої чи апеляційної інстанції у суду касаційної інстанції немає.
Твердження захисника про те, що суд повинен був обговорити можливість визнання показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 допустимими доказами, оскільки вони були дані з чужих слів, є необґрунтованими.
Відповідно до ст. 97 КПК України показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи.
Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 у свої поясненнях зазначали, що особисто бачили синці на тілі потерпілої. Свідок

ОСОБА_33 пояснила, що чула шум у приміщенні, де перебувала ОСОБА_7 .
Таким чином, колегія суду касаційної інстанції приходить до висновку, що показання зазначених свідків ґрунтуються на інформації, отриманої ними безпосередньо.
Доводи захисника про те, що під час досудового розслідування було порушено право на захист ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , є такими, що не відповідають дійсності.
Ця обставина перевірена судом апеляційної інстанції та на неї надано обґрунтовану відповідь. Зазначено, що після повідомлення про підозру та до складання обвинувального акту 11 грудня 2014 року ОСОБА_6 і ОСОБА_5 мали статус підозрюваних, користувалися послугами захисників і не були обмежені в реалізації права на захист. Також вказано, що дані, отримані від обвинувачених при допитах у якості свідків, не були використані як докази вини ні органом досудового розслідування, ні судом
Захисник зазначає, що експертизи № 176/14 та № 274/14 були проведені з використанням пояснень ОСОБА_6 і ОСОБА_5 в якості свідків.
У той же час з вироку вбачається, що ці експертизи підтверджують наявність у ОСОБА_7 легких тілесних ушкоджень, а використання пояснень ОСОБА_6 та ОСОБА_5 як свідків не впливає на допустимість вказаних доказів.
Захисник стверджує, що суд недотримався вимог кримінального процесуального закону щодо повного аналізу усіх зібраних у справі свідчень і доказів, документи, долучені до матеріалів справи, лише перелічені без зазначення, що саме вони підтверджують. Суд також не перевірив інших доказів, здобутих органом досудового слідства та учасниками судового розгляду, з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, не мотивував належним чином свої висновки.

Вказані твердження колегія суду апеляційної інстанції вважає надуманими.
Свої твердження про винуватість ОСОБА_6 та ОСОБА_5 суд обґрунтував, дослідивши і проаналізувавши всі зібрані по справі докази, та перевірив їх у передбаченому законом порядку.

Всі доводи апеляції сторони захисту були належно перевірені судом апеляційної інстанції і на них надано змістовні відповіді.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є належним чином вмотивованою й обґрунтованою.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування кримінального закону, які були б підставою для зміни судових рішень щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника і відкриття касаційного провадження немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а:
Відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою поданою в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19 жовтня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 27 січня 2016 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3