Ухвала
іменем України
16 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 та в її інтересах захисника ОСОБА_5 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська 23 червня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0005169,
в с т а н о в и л а:
Вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від

23 червня 2016 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку м. Дніпропетровська, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 , в силу

ст. 89 КК України не судиму,

засуджено за ч. 1 ст. 115 КК України на 8 років позбавлення волі.
Також вказаним вироком вирішено долю речових доказів та витрат у провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2016 року вирок щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

Як вбачається з копій судових рішень ОСОБА_4 , засуджено за злочин вчинений за таких обставин. 30 грудня 2015 року близько 12 години ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись за місцем свого мешкання в квартирі АДРЕСА_2 , в ході сварки, виниклої на ґрунті особистих неприязних стосунків з раніше знайомим ОСОБА_6 , реалізовуючи раптово виниклий умисел спрямований на протиправне спричинення смерті іншій людині, умисно завдала останньому один удар ножем в

життєво-важливу область грудної клітини, чим заподіяла йому тілесне ушкодження у вигляді колото-різаної рани на передній поверхні грудної клітини зліва з ушкодженням аорти та гострої крововтрати, що знаходиться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті ОСОБА_6 . Від отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_6 помер через короткий проміжок часу на місці скоєння злочину.

У касаційній скарзі засудженої та її захисника порушується питання перегляду постановлених щодо ОСОБА_4 судових рішень через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої. Касатори просять змінити постановлені рішення та призначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі та застосувати положення ст. 75 КК України. На думку скаржників судами не враховано всіх обставин, що можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання. Зазначають, що судом належним чином не встановлено особу засудженої оскільки не враховано, що ОСОБА_4 вину у вчиненому визнала повністю, в судових засіданнях підтверджувала обставини викладені в обвинувальному акті, у скоєному щиро кається, а також те, що ОСОБА_4 не судима, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні сина 1986 року народження, що є інвалідом 2 групи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про доведеність винності ОСОБА_4 у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст.115 КК України за обставин викладених у вироку в касаційній скарзі не оспорюються.

Що стосується призначеного покарання, яке на думку засудженої та її захисника є занадто суворим, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Щодо покарання, яке призначено ОСОБА_4 то воно, на думку колегії суддів, відповідає вказаним вимогам закону.

Доводи викладені в касаційній скарзі про те, що судами не в повному обсязі враховано обставини, які пом`якшують покарання, судова колегія вважає безпідставними.

Судом апеляційної інстанції вірно зазначено, що згідно зі

ст. 69 КК України призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі передбаченої законом за вчинений злочин може мати місце за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання з та істотно знижують ступінь тяжкості цього злочину, з урахуванням особи винного.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Під час розгляду кримінального провадження достатніх підстав для застосування щодо ОСОБА_4 ст. 69 та 75 КК України судом не встановлено.

При призначенні ОСОБА_4 покарання судом першої інстанції, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про її особу, а також усі обставини провадження.

Обставинами, що пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК України, суд визнав активне сприяння розкриттю злочину.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, суд визнав скоєння злочину у стані алкогольного сп`яніння.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин їх вчинення, а також даних про особу обвинуваченої, яка раніше в силу ст. 89 КК Українине судима, скоїла особливо тяжкий злочин, знаходилася на обліку у

лікаря-нарколога з діагнозом "розлади психіки та поведінки внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності", знята з обліку з 02 березня

2009 року у зв`язку з відсутністю даних, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, позитивно характеризується за місцем мешкання, має на утриманні сина, що є інвалідом 2 групи, суд дійшов висновку про необхідність призначення покарання у виді позбавлення волі без застосування положень ст. 69 КК України, але у розмірі, близькому до мінімальної межі санкції

ч. 1 ст. 115 КК України.

Доводи скаржників про те, що судом не встановлено особу засудженої, оскільки не враховано таких обставин, як щире каяття та утримання сина інваліда є такими, що не відповідають дійсності.

Судом, при ухваленні вироку враховано, що ОСОБА_4 раніше не судима, позитивно характеризується за місцем мешкання, має на утриманні сина ОСОБА_7 , 1986 року народження, що є інвалідом 2 групи.

Крім того, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що доводи про неврахування судом щиросердного каяття ОСОБА_4 , є неспроможними та зазначив наступне.

Із матеріалів провадження, журналу судового засідання та аудіозапису судового процесу не вбачається, що ОСОБА_4 визнавала себе винною в повному обсязі у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно зі ст. 66 КК України щире каяття може бути визнане обставиною, що пом`якшує покарання винного. Щирим каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася. Даних про таку оцінку ОСОБА_4 своїх дій у матеріалах провадження немає.

На протязі судового розгляду провадження ОСОБА_4 визнавала себе винною частково, повідомляла суду першої інстанції обставини вчинення нею кримінального правопорушення, які не в повній мірі відповідають дійсним.

Враховуючи викладене колегія суду касаційної інстанції погоджується з вищенаведеним висновком апеляційного суду.

Що стосується доводів про утримання сина інваліда суд касаційної інстанції приходить до наступного висновку.

Частина 1 ст. 66 КК України визначено чіткий перелік обставин, які пом`якшують покарання.

Відповідно до ч. 2 ст. 66 КК України при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в ч. 1 цієї статті. Таким чином, застосування даної норми є правом суду, а не обов`язком.

Таким чином, із урахуванням всіх обставин справи, суд призначив ОСОБА_4 покарання ближче до мінімальної межі санкції

ч. 1 ст. 115 КК України, яке є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженої та попередження вчинення нею нових злочинів, навівши у вироку переконливі підстави такого рішення.

Всі доводи апеляції, щодо суворості призначеного ОСОБА_4 покарання були належно перевірені апеляційною інстанцією та на них надано змістовні відповіді.
Ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Інших доводів, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень щодо ОСОБА_4 , у касаційній скарзі не наведено.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а:
Відмовити засудженій ОСОБА_4 та її захиснику ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за їхньою касаційною скаргою на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2016 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3