АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/15/16 Справа № 692/281/15-к Категорія: ч.3 ст.368 КК України Головуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 травня 2016 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Черкаси кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_6 на вирок Драбівського районного суду від 22 травня 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженець

і житель

АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України і йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна з позбавленням його права обіймати посади в органах державної влади та місцевого самоврядування строком на 3 роки із конфіскацією 2000 грн. неправомірної вигоди.

На підставі ст.54 КК України ОСОБА_8 позбавлено спеціального звання радника податкової та митної служби 3 рангу.

На підставі ст.ст.75,76 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням терміном на 1 рік.

Вирішена доля речових доказів, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :
Згідно вироку суду ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що перебуваючи на посаді заступника начальника інспекції начальника Драбівського відділення Золотоінської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Черкаській області, маючи 3 ранг податкової та митної служби, будучи службовою особою, яка займає відповідне становище, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, використовуючи надану йому владу та службові повноваження, всупереч інтересам служби, діючи умисно, з корисливих мотивів та особистого збагачення вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

Так, працюючи начальником Драбівського відділення Золотоніської об`єднаної державної податкової інспекції ОСОБА_8 протягом 2013-2014 років створив такі умови, за яких ПП ОСОБА_9 змушений був надавати йому грошові кошти за прикриття від перевірок органів та підрозділів ГУ Міндоходів у Черкаській області, лобіювання питань, пов`язаних з не відображенням реальної картини щодо найманих працівників, вирішення проблемних питань при проведенні перевірок, та взагалі при здійсненні господарської діяльності в частині недодержання податкового законодавства.

27 листопада 2014 року близько 16 год., перебуваючи в своєму службовому кабінеті, який знаходиться в приміщенні адміністративної будівлі, розташованої в смт.Драбів по вул..Леніна,83 «а» Черкаської області ОСОБА_8 одержав від ОСОБА_9 в якості неправомірної вигоди грошові кошти в сумі 2000 грн. за вирішення вище вказаних питань.

За вказаним епізодом кримінального правопорушення суд визнав ОСОБА_8 винним та засудив за ч.3 ст.368 КК України, виключивши ознаку повторності вчинення злочину.

Далі, у вироку суд зазначив, що органи досудового розслідування пред`явили ОСОБА_8 обвинувачення в тому, що він 26.12.2014 року близько 10 год., перебуваючи в своєму службовому кабінеті, який знаходиться в адміністративній будівлі за адресою смт.Драбів, вул..Леніна, 83 «а» Черкаської області повторно одержав від ПП ОСОБА_9 в якості неправомірної вигоди грошові кошти в сумі 2000 грн. за вирішення вище вказаних питань.

В мотивувальній частині вироку суд зазначив, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.368 ч.3 КК України, не конкретизувавши про який саме епізод кримінального правопорушення іде мова. В резолютивній частині вироку суд взагалі нічого не зазначив, чи то виключено із обвинувачення епізод кримінального правопорушення за 26.12.2014 року чи то справа в цій частині закрита.

Не погоджуючись із вироком суду захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити за не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи, зокрема ОСОБА_8 , в суді і вичерпані можливості їх отримання.

В обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Дана теза підтверджується наступним.

Таким, що не відповідає вимогам КПК України є посилання суду першої інстанції на те, що «Стороною захисту не надано суду доказів, які б спростовували докази надані стороною обвинувачення по подіям 27.11.2014 року.».

Діючим КПК України не передбачено доказування обвинуваченим чи його захисником своєї невинності. Відповідно до вимог ст.92 КПК України, - «Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим кодексом випадках, - на потерпілого.».

Тобто, спростування доказів винуватості ОСОБА_8 не лежить на стороні захисту. Дана теза також випливає з принципу презумпції невинуватості. Тим паче, відповідно до положень ст.19 Конституції України, - «Правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством», а в даному випадку доказування своєї невинуватості. «Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України», тобто суд не повинен перекладувати доказування своєї невинності на обвинуваченого.

Та і не зважаючи на це, мною дана об`єктивна оцінка доказів «начебто» вини ОСОБА_8 по подіям 27.11.20914 року у виступі в судових дебатах, які в письмовому вигляді надані суду.

Зокрема, щодо посилання суду першої інстанції як на належний доказ винуватості в пред`явленому ОСОБА_8 обвинуваченні на протокол вручення грошових коштів від 27.11.2014 р., а саме - «відповідно до якого ОСОБА_9 отримав купюри номіналом 100 грн, у кількості 20 шт. з метою контролю за вчиненням злочину;» /див. абз.3 арк.4 вироку/, - мною дана об`єктивна оцінка цьому доказу.

Так як вказано в моєму виступі в судових дебатах, протокол вручення грошових коштів від 27.11.2014 року складений з грубим порушенням норм КПК України. Зокрема, в порушення ч.6 ст.246 КПК України, він складений не слідчим у провадженні, а оперуповноваженим ВБКОЗ УСБУ в Черкаській області ОСОБА_11 . Останній не є уповноваженою особою в даному кримінальному провадженні на проведення вказаної процесуальної дії та тим паче на складання цього протоколу. І не відповідає дійсності зазначене в протоколі, що оперуповноважений ОСОБА_11 діяв на підставі «доручення слідчого», оскільки в матеріалах провадження таке відсутнє, що лише об`єктивно підтверджує порушення вимог КПК України та свідчить про намагання завести суд в оману.

Тобто, відповідно до вимог ст.86 КПК України, - вказаний протокол є недопустимим доказом, оскільки він отриманий в порушення порядку, встановленого зазначеним кодексом. Крім цього, вказаний факт є грубим порушення Конституції України, зокрема її ч.3 ст.62 - «Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь».

Щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження має місце і при посиланні як на доказ, начебто, вини ОСОБА_8 у інкримінованому йому правопорушенні на протокол про результати проведення негласних розшукових заходів від 27.12.20914 р. та оптичний диск СБ-К №696 з аудиозаписом /див. абз.8 арк.4 вироку/.

Зокрема, відповідно до п.1 ч.1 ст.411 КПК України, висновок суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а саме вказаними протоколом та аудиозаписом.

Так, суд не вірно та не об`єктивно зазначив, - «... з якого вбачається, що ОСОБА_8 запевнив ОСОБА_9 , що все буде нормально, та прийняв від нього гроші у сумі 2000 грн...».

В дійсності ж з дослідженого судом вказаного аудиозапису та дослідженого протоколу про результати проведення негласних розшукових заходів від 27.12.2014 року не вбачається, що ОСОБА_8 саме «прийняв від нього гроші в сумі 2000 грн.», що яскраво свідчить про намагання суду так би мовити «підтасувати» зазначені, якщо можливо так виразитися «докази» до показів заявника ОСОБА_9 .

Не є об`єктивним і посилання суду першої інстанції по даному «доказу» на те, що «розмір отриманих грошей за даним доказом суд оцінив у сукупності з показаннями ОСОБА_9 даними у судовому засіданні, і дані докази з іншими доказами узгоджуються між собою».

Як можна оцінити у сукупності вказані вище протокол і аудиозапис з показами ОСОБА_9 , якщо вони повністю між собою різняться, зокрема в частині, начебто, - «та прийняв від нього гроші у сумі 2000 грн.». Цього, вимушений повторитися, не вбачається ні з протоколу, ні з аудиозапису. І зовсім не зрозуміло з якими ж «з іншими доказами узгоджуються між собою» ці «докази», як зазначив суд, оскільки крім показів ОСОБА_9 по факту, нібито, передачі 27.11.2014 року ним ОСОБА_8 неправомірної вигоди, вина останнього нічим об`єктивно не підтверджується.

І як зазначалося мною в судових дебатах, що в цьому випадку взагалі не зрозуміло яка ж подальша доля цих грошей від 27.11.2014 року, оскільки вони в подальшому ніде процесуально не виявлені та не вилучені і взагалі їх доля не відома. Не з`ясовано це і слідчим та прокурором у провадженні. Самі ж тільки покази ОСОБА_9 з цього приводу не є підставою обвинувачення ОСОБА_8 в даному кримінальному провадженні та тим паче не є підставою саме в обвинувальному вироку.

А як же тоді положення ч.3 ст.62 Конституції України, що «Обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.».

Не об`єктивним є і посилання суду першої інстанції як, начебто, на доказ вини мого підзахисного на протоколи за результатами проведення негласного розшукового заходу від 12.09.2014 року з оптичним диском до нього Verbatim № 615 з аудиозаписом та від 18.09.2014 року з оптичним диском до нього Verbatim № 614 з аудиозаписом, оскільки вони є недопустимими.

Зокрема, як зазначалося мною в судових дебатах, походження та законність отримання вказаних протоколів з дисками не відомі та про що в матеріалах кримінального провадження відсутня вказана інформація. Ці протоколи з додатками не можуть бути використані як доказ, оскільки як вказує ч.1 ст.337 КПК України, - «Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.».

Враховуючи викладене, крім того, зазначені протоколи з записами до них не можуть бути використані як доказ у даному провадженні (у відповідності до рішення Конституційного суду України № 12-рп/2011 від 20.10.2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення ч.3 ст.62 Конституції України), оскільки здобуті з порушенням вимог КПК України, а тому являються недопустимими доказами.

На зазначене суд також не звернув уваги та належно не оцінив допустимість вказаних протоколів з дисками, що потягло за собою істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Не зрозумілим та також не об`єктивним є і посилання суду першої інстанції як на доказ, начебто, вини ОСОБА_8 на лист від 11.06.2014 року за підписом останнього, згідно якого ОСОБА_8 «повідомляє прокурора Драбівського району про те, що ряд підприємств виплачують працівникам заробітну плату на рівні, що менше мінімального показника та просить вплинути на них, в тому числі і щодо ОСОБА_9 ».

Із зазначеного листа навпаки випливає, що ОСОБА_8 , відповідно до своїх повноважень, як начальника Драбівського відділення Золотоніської ОДНІ, сумлінно ставиться до їх виконання та ініціює залучення прокуратури до співпраці по «дотриманню трудового законодавства в частині нарахування та виплати заробітної плати на законодавчо-встановленому рівні». А саме така «силова структура» як прокуратура наділена повноваженнями щодо координації діяльності правоохоронних та контролюючих органів в боротьбі за дотримання законодавства в усіх його сферах.

Тобто, Драбівський райсуд в своєму вироку не вірно та не об`єктивно оцінив зазначений вище лист від 11.06.2014 р., що знову ж таки потягло за собою невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Та і логічним постає питання, навіть якщо і припустити, що ОСОБА_8 , начебто, створив для ФОП ОСОБА_9 умови за яких він вимушений був надавати неправомірну вигоду, то невже ці, так би мовити, «умови» сягали б аж до звернень ОСОБА_8 до прокуратури Драбівського району щодо впливу на ОСОБА_9 та інших суб`єктів. Відповідь напрошується сама собою, - ніяких «умов» ОСОБА_9 не створювалося, а ОСОБА_8 , як керівник Драбівського відділення ДНІ, сумлінно виконував свої службові обов`язки. А саме за це сумлінне та відповідальне ставлення до своїх службових обов`язків нашим діючим законодавством не передбачена відповідальність, бо це не є тиском на ту чи іншу юридичну чи фізичну особу господарювання, а зовсім навпаки.

Підтвердженням сумлінного виконання ОСОБА_8 своїх службових обов`язків є і протокол № 42 від 21.07.2014 року «Про проведення зустрічної робочої групи по легалізації найманої праці з ФОП ОСОБА_9 з питань виплати найманим працівникам заробітної плати в розмірі, що є не менше мінімально встановлених показників».

Суд першої інстанції вірно зробив висновок по даному протоколу, - «відповідно до якого ОСОБА_8 наголосив на порушеннях виявлених перевіркою робочої групи в ФОП ОСОБА_9 ».

Однак, знову ж таки не зрозуміло чому суд зіслався на протокол №42 від 21.07.2014 р. як на доказ вини ОСОБА_8 , хоча в дійсності, як мною викладено вище, цей «доказ» свідчить про зворотне.

Аналізуючи викладене об`єктивно ставляться під сумнів і покази самого ОСОБА_9 щодо, начебто, неправомірних дій ОСОБА_8 стосовно нього. А чи не є це саме оговорюванням ОСОБА_9 . ОСОБА_8 за його принциповість та сумлінність на своїй посаді.

Враховуючи вищезазначене в сукупності, ФОП ОСОБА_9 слід вважати особою зацікавленою у результатах розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_8 .

Відповідно до вимог діючого кримінального процесуального закону України та практики розгляду судами справ вказаної категорії, - показання зацікавленої в результаті розгляду кримінального провадження особи / ОСОБА_9 /, які не підкріплені іншими доказами по справі, не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку.

В любому випадку викладене викликає сумнів, а відповідно до вимог, вимушений повторитися, ч.3 ст.62 Конституції України, -«Обвинувачення не може грунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.».

Про необ`єктивність висновків суду щодо вказаних вище листа від 11.06.20014 року та протоколу № 42 від 21.07.2014 року свідчить і той факт, що ні слідчий, ні прокурор в даному кримінальному провадженні в обвинувальному акті не зазначив ці документи в підтвердження, начебто, причетності ОСОБА_8 до вчиненого, /див. абз.5 арк.2, абз.1 арк. 3 обв. акту/. Не робив посилання і прокурор на вказані документи при розгляді провадження судом по суті та в своїх дебатах.

Необ`єктивним і необгрунтованим є і посилання суду першої інстанції у вироку на покази свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , оскільки вони між собою не тільки різняться, а і нічим не підтверджуються, на що суд не звернув уваги та ці протиріччя об`єктивно не перевірені.

Зокрема, як показала свідок ОСОБА_12 , що в червні 2014 року вона писала пояснення з приводу не надання клієнтові чеку, яке віддала працівнику Драбівського відділення Золотоніської ОДПІ ОСОБА_13 . В подальшому дружина ОСОБА_9 їй - ОСОБА_12 сказала, «що пояснення вона забрала і вони обійшлися в 1000 гривень». /Див. абз.4 арк. 3 вироку/

Однак, знову ж таки не зрозуміло, чому суд у своєму вироку послався на покази вказаного свідка, як на доказ вини ОСОБА_8 , оскільки цей так би мовити факт не є предметом розгляду в суді, оскільки відповідно до вимог тієї ж ч. 1 ст.337 КПК України, - «Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.».

Крім того, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показала, що пояснення щодо невибитого чеку ОСОБА_12 писала в 2013 році, а не в 2014, як стверджує остання.

Однак, судом та прокурором ці протиріччя не перевірялися і не з`ясовувалися. Тим паче не зрозуміло, якщо вже суд і посилається на покази ОСОБА_13 у своєму вироку /див. абз.1 арк.4 вироку/, то чому не зазначив, що остання в своїх показах наполягала, що пояснення ОСОБА_12 писала в 2013 році, а не в 2014, як стверджує остання.

Крім того, суд сам зазначає, що свідок ОСОБА_13 показала, що «вона віддала /пояснення/ у канцелярію податкової інспекції, про дане порушення в усній формі було попереджено власницю магазину, чи поверталось пояснення їй з канцелярії вона не пам`ятає;». Знову ж таки, вказані свідчення ОСОБА_13 ні прокурором, ні судом не перевірялися.

Тобто, враховуючи викладене, - викликає сумнів не тільки об`єктивність показів зазначених свідків, а й сам факт наявності пояснення ОСОБА_12 нічим об`єктивно не підтверджений, оскільки ні досудовим ні судовим слідством навіть не перевірено по канцелярії Драбівського відділення ОДПІ чи надходило це пояснення взагалі, та яка його подальша доля.

Зазначене об`єктивно викликає сумнів, а відповідно до вимог, знову вимушений повторитися, ч.3 ст.62 Конституції України, -«Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.».

Щодо показів тієї ж ОСОБА_12 про те, що її пояснення ОСОБА_14 «обійшлося в 1000 гривень» таж сама ситуація, - ні слідчий, ні прокурор, ні суд цей факт також не перевірили. Останні навіть не спромоглися хоча б допитати ОСОБА_15 , на яку в своїх показах посилається ОСОБА_12 .

Допитаний же в судовому засіданні ОСОБА_9 показав, що це «пояснення» у нього дома і він його надасть суду, але цього зроблено не було. Залишено це поза увагою і прокурором і судом.

Та в цьому випадку, знову ж таки, діють положення ч.1 ст.337 КПК України щодо меж судового розгляду.

Тобто, суддя безпідставно включив в доказову базу вироку свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 про обставини, які не входять в предмет дослідження даного кримінального провадження, тим самим, в порушення вимог ч.1 ст.88 КПК України, намагаючись створити негативний образ обвинуваченого та «підсилити» свій безпідставний вирок незрозумілими та не об`єктивними фактами.

Враховуючи викладене даної апеляційної скарги, а зокрема - зазначені мною порушення вимог КПК України і Конституції України, допустимість доказів та сумніви щодо них, - викликає і великий та об`єктивний сумнів і покази самого заявника по кримінальному провадженню ОСОБА_9 щодо, начебто, надання ним ОСОБА_8 неправомірної вигоди.

З показів ОСОБА_9 наведених судом у вироку вбачається, що останній, начебто, надавав ОСОБА_8 чотири рази неправомірну вигоду, а з врахуванням епізоду від 26.12.2014 року, який судом 1 інстанції законно виключений - п`ять разів.

Однак, слідчим і прокурором в провадженні моєму підзахисному інкриміновано лише два епізоди, з яких один судом об`єктивно виключено.

Епізод же від 27.11.2014 року про, начебто, отримання ОСОБА_8 неправомірної вигоди у розмірі 2000 грн. нічим об`єктивно не підтверджується. Вирок по ньому є незаконним і необгрунтованим з причин зазначених в моїй апеляційній скарзі та, відповідно, підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Самі ж по собі покази ОСОБА_9 , які, вимушений повторитися, нічим об`єктивно не підтверджені, не можуть бути достатніми доказами скоєння ОСОБА_8 правопорушення. Тобто, належних та законних доказів, які б підтверджували факт отримання останнім неправомірної вигоди немає. І як наслідок, відсутність об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.368 КК України, а саме одержання цієї неправомірної вигоди, беззаперечно та об`єктивно свідчить про взагалі відсутність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення.

І як наслідок всього вище викладеного, не можуть бути самі по собі доказами вини мого підзахисного, - наказ Міністерства доходів і зборів України від 02.08.2013 р. № 2588-0, яким ОСОБА_8 призначено на посаду та положення про Драбівське відділення Золотоніської ОДПІ ГУ Міндоходів у Черкаській області, на які послався суд.

Маю також звернути увагу суду Апеляційної інстанції на той факт, що судом першої інстанції ніяким чином не надано оцінку та не прореаговано на всі порушення вимог КПК України та Конституції України на які я об`єктивно вказав у своєму виступі в судових дебатах, який долучено до матеріалів кримінального провадження.

Таким чином, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про практику застосування Конституції при здійсненні правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного рішення у справі.

На вирок суду прокурор ОСОБА_6 також подала апеляційну скаргу, в якій просить провести судове слідство по даному кримінальному провадженні, допитати свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та дослідити протокол огляду грошових коштів, протоколи про проведення негласних слідчих дій, речові докази у вигляді матеріальних носіїв інформації.

Прокурор просить вирок суду скасувати через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість.

Ухвалити новий вирок, яким визнати винним ОСОБА_8 за ч.3 ст.368 КК України і засудити до 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій в органах державної влади та місцевого самоврядування строком на 3 роки, з конфіскацією майна, спеціальною конфіскацією, з позбавленням, відповідно до ст.54 КК України, спеціального звання радника податкової та митної служби ІІІ рангу.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що ОСОБА_8 працюючи на посаді заступника начальника інспекції - начальника Драбівського відділення Золотоніської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Черкаській області, протягом 2013-2014 року створив такі умови, за яких ПП ОСОБА_9 змушений був надавати йому грошові кошти за прикриття від перевірок з боку органів та підрозділів ГУ Міндоходів у Черкаській області, лобіювання питань, пов`язаних з не відображенням реальної картини щодо найманих працівників, вирішення проблемних питань при проведенні перевірок та взагалі при здійсненні господарської діяльності в частині не додержання податкового законодавства.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 27 листопада 2014 року близько 16 год., перебуваючи в своєму службовому кабінеті, який знаходиться в приміщенні адміністративної будівлі, розташованої за адресою Черкаська область, смт. Драбів, вул. Леніна, 83 «а», ОСОБА_8 одержав від ПП ОСОБА_9 в якості неправомірної вигоди грошові кошти в розмірі 2000 грн. за вирішення вищевказаних питань.

Він же повторно, 26 грудня 2014 року близько 10 год., перебуваючи в своєму службовому кабінеті, який знаходиться в приміщенні адміністративної будівлі, за адресою Черкаська область, смт. Драбів, вул. Леніна, 83 «а», одержав від ПП ОСОБА_9 в якості неправомірної вигоди грошові кошти в розмірі 2000 грн. за вирішення вищевказаних питань.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 3 ст. ст. 368 КК України як одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища, вчинене повторно.

Відповідно до ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, та за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Так, на підтвердження отримання ОСОБА_8 26.12.2014 неправомірної вигоди в сумі 2000 грн. стороною обвинувачення надано ряд доказів, які досліджені у ході судового розгляду. Однак у своєму рішенні Драбівський районний суд звернув увагу на сумнівність, на його думку, окремих доказів винуватості ОСОБА_8 , зокрема протоколу огляду місця події від 26.12.2014 року, відеозапису проведеної слідчої дії, протоколу затримання ОСОБА_8 від 26.12.2014 року та відеозапису даної слідчої дії, а також відеозапису від 26.12.2014 року за результатами негласних слідчих (розшукових) дій, які, як вважає суд, у своїй сукупності не підтверджують причетність ОСОБА_8 до вчинення 26.12.2014 року інкримінованого йому органом досудового слідства злочину.

При цьому суд, зазначивши причини, з яких відкидає ці докази, не надав оцінки іншим доказам, наданим стороною обвинувачення на підтвердження отримання ОСОБА_8 26.12.2014 неправомірної вигоди в сумі 2000 грн. і не вказав чому відкидає їх як такі, що не доводять вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Зокрема, не надана належна оцінка показанням свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які були присутніми 26.12.2014 року під час огляду, помічення і вручення працівниками УСБУ в Черкаській області ОСОБА_9 коштів у сумі 2000 грн., при тому, що вказана слідча дія проводилася в смт. Драбів Черкаського району. Залишено поза увагою дані протоколу огляду і вручення грошових коштів від 26.12.2014, а також показання ОСОБА_9 , який детально розповів про обставини передачі ОСОБА_8 26.12.2014 грошей в сумі 2000 грн. При цьому суд невмотивовано надав перевагу показанням самого обвинуваченого щодо появи у нього коштів в сумі 2000 грн.

Підстав не довіряти показанням цих свідків або їх спростування судом у вироку від 22.05.2015 року також не наведено.

Крім того, вказівка суду про незрозумілість виявлення в кишені у ОСОБА_8 вищезгаданих коштів, яких під час огляду місця події виявлено не було, вважаю є необгрунтованою, адже свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , що були присутніми в якості понятих при огляді і врученні 26.12.2014 коштів ОСОБА_18 та при огляді місця події на робочому місці ОСОБА_19 , чітко вказали, що після фактичного затримання ОСОБА_19 його не обшукували, був проведений поверховий огляд, а вміст кишень він діставав та пред`являв самостійно. Гроші ОСОБА_9 передав ОСОБА_19 близько 10:18, що підтверджується протоколом аудіо-, відеоконтролю від 27.12.2014 (а.с. 199-201) і відеозаписом цієї розмови, огляд місця події розпочався о 10:20, тобто затриманню ОСОБА_19 передував незначний проміжок часу, і за кілька хвилин ці кошти з кабінету не могли нікуди подітись, адже ОСОБА_19 , як видно з відеозапису, нікуди з кабінету не виходив. Зазначені факти підтверджуються даними протоколів огляду місця події від 26.12.2014 та аудіо-, відеоконтролю особи від 27.12.2014.

За таких обставин виключення судом з обвинувачення ОСОБА_8 такої кваліфікуючої ознаки складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, як повторність, не можна вважати обґрунтованим.

Залишилися невмотивованими ряд обставин, які мають визначальне значення для правильного вирішення кримінального провадження, що стало на заваді ухваленню законного та обґрунтованого вироку.

Згідно ст. 370 КК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Для ухвалення судових рішень у відповідності до норм ст. 370 КПК України на суд покладено обов`язок мотивувати вирок, що спонукає до проведення судового розгляду таким чином, щоб обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію, переконливо довести, чому одні докази покладені в основу вироку, а інші - відкинуті або не враховані. Це можливо зробити лише за умови, коли у судовому провадженні докази ретельно перевірені та оцінені з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємозв`язку для ухвалення процесуального рішення.

Крім того, висновок суду про недоведеність факту отримання ОСОБА_8 . 26.12.2014 неправомірної вигоди від ОСОБА_9 у подальшому став підставою призначення ОСОБА_8 покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені ч. 3 ст. 368 КК України, але за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

Так, відповідно до ст.ст. 413, 414 КПК при призначенні покарання суди повинні суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад його призначення і покарання призначати:

- у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин;

- відповідно до положень Загальної частини КК;

- враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Оскільки через ці засади реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, особі, що вчинила злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і для попередження нових злочинів (пункт 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання»).

Зокрема, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів, критерії якого визначені ст.12 КК України (невеликої тяжкості, середньої тяжкості, тяжкі, особливо тяжкі), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Однак суд, призначаючи покарання ОСОБА_8 в повному обсязі ці вимоги закону не врахував.

На апеляційну скрагу прокурора захисник подав заперечення, в якому просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення в частині постановлення нового вироку та засудження ОСОБА_8 до позбавлення волі, а в прохальній частині 2,3 апеляційної скарги не заперечує проти її задоволення.

Захисник вважає, що вина його підзахисного ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення не доведена, тому і просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника в підтримку своєї апеляційної скарги та залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, думку прокурора про підтримку своєї апеляційної скарги і залишення апеляційної скарги захисника без задоволення, провівши часткове слідство, перевіривши та обговоривши матеріали кримінального провадження і доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга захисника підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Слід зазначити, що вимога законності висувається не лише до судових рішень, а й до всіх процесуальних рішень, які знаходяться у кримінальному провадженні.

Перевірені матеріали кримінального провадження, отримані в результаті часткового слідства пояснення свідків та переглянуті аудіо, відеозаписи проведення процесуальних дій, свідчать про те, що ні органи досудового розслідування, ні суд вказаної норми закону не дотримались.

Так, при формулюванні обвинувачення ОСОБА_8 органи досудового слідства зазначили, що він протягом 2013-2014 років створив такі умови, за яких ПП ОСОБА_9 змушений надати йому грошові кошти за прикриття перевірок з боку органів та підрозділів ГУ Міндоходів у Черкаській області, лобіювання питань, пов`язаних з не відображенням реальної картини щодо найманих працівників, вирішення проблемних питань при проведенні перевірок та взагалі при здійсненні господарської діяльності в частині недодержання податкового законодавства.

Такі обставини обвинувачення не можуть бути доказом, оскільки вони не конкретизовані, незрозуміло, яким чином і які саме умови створив ОСОБА_8 , що спонукало ОСОБА_9 давати гроші, нічим не підтверджено, що господарську діяльність безпідставно провіряли працівники податкової служби; які саме і коли ОСОБА_8 лобіював питання, пов`язані з не відображенням реальної картини щодо найманих працівників; які саме і коли ОСОБА_8 вирішував питання в частині недодержання ОСОБА_9 податкового законодавства.

Перевірені матеріали справи свідчать про відсутність будь-яких даних, які б підтверджували вказані обставини, тому колегія суддів розцінює їх як надумані.

На спростування вказаних обставин свідчить лист, підписаний і поданий ОСОБА_8 до органів прокуратури від 11.06.2014 року, де він повідомляє прокурора про те, що ряд підприємців, в тому числі і ОСОБА_9 , виплачують нижчу мінімальну заробітну плату найманим працівникам та просить вплинути на них.

Це свідчить про зацікавленість ПП ОСОБА_9 оговорити ОСОБА_8 .

Що стосується епізоду нібито отримання ОСОБА_8 неправомірної вигоди в сумі 2000 грн. від ОСОБА_9 27.11.2014 року, то колегія суддів вважає зазначити наступне.

Проведені негласні (розшукові) слідчі дії по врученню грошових коштів вчинені з грубим порушенням норм КПК України, оскільки протокол вручення грошових коштів складено не уповноваженою на те особою оперуповноваженим УСБУ в Черкаській області ОСОБА_11 , якому ні слідчий, ні прокурор такого доручення не давав. Відповідно до ст.86 КПК України вказаний протокол є недопустимим доказом.

Нічим не підтверджено, що 27.11.2014 року ОСОБА_8 отримав від ОСОБА_9 грошові кошти в сумі 2000 гривень. ОСОБА_8 в цей день не затримували, гроші не виявляли і не вилучали.

За законом, при проведенні процесуальної дії під контролем за вчиненням злочину органи розслідування та прокурор зобов`язані негайно затримати особу, що взяла кошти, виявити та вилучити предмет злочину, тобто присікти (припинити) злочинну діяльність, а не провокувати на повторні незаконні дії.

Колегія суддів не може погодитись із доводами прокурора про отримання грошових коштів ОСОБА_8 від ОСОБА_9 27.11.2014 року з посиланням на аудіозапис, де ОСОБА_9 сказав: «…тут дві», а ОСОБА_8 відповів: «…це буде на двері», виходячи з наступного.

Прослухавши даний аудіозапис неможливо з впевненістю сказати, що мова іде саме за гроші і чи передав ОСОБА_9 . ОСОБА_8 гроші чи ні також не відомо і нічим не доведено.

Дані вислови підлягають широкому тлумаченню та припущенням: чи то мова іде за гроші, чи то за дошки для дверей, чи інший матеріал або майно. Обвинувачення та винуватість особи не може базуватись на припущеннях за законом.

Не можуть бути доказами і інші аудіозаписи розмов ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від 12.09.2014 року та від 18.09.2014 року, оскільки в них жодного натяку на отримання неправомірної вигоди ОСОБА_8 від ОСОБА_9 немає.

Розглядаючи справу по суті, суд безпідставно узагальнив докази по епізоду події від 27.11.2014 року, поклав у винуватість обвинуваченого докази, які не мають ніякого відношення до отримання хабара ОСОБА_8 та дав неправильну їм юридичну оцінку.

Апеляційні доводи захисника в цій частині про незаконність вироку суду є обґрунтованими і заслуговують на увагу.

Що стосується апеляційних доводів прокурора по епізоду кримінальної події від 26 грудня 2014 року, про нібито отримання неправомірної вигоди ОСОБА_8 від ОСОБА_9 , то колегія суддів дійшла наступного.

Встановлено, шо 26.12.2014 року близько 10 год. ОСОБА_8 був фактично затриманий в своєму службовому кабінеті за підозрою в отриманні грошових коштів в сумі 2000 грн. від ПП ОСОБА_9 . Органами розслідування було оглянуто його службовий кабінет та проведено особистий обшук. Експертом-криміналістом з допомогою технічних засобів було оглянуто одежу та руки ОСОБА_8 і взяті змиви з рук. Візуально огляд не підтвердив нашарування будь-яких хімічних елементів.

Після цього, ОСОБА_8 було запрошено в інший кабінет, де за поясненнями обвинуваченого його було роздіто до гола, оглянуто і після цього, коли він став одягатися, він відчув, що в кармані штанів щось знаходиться, про що він відразу повідомив присутніх працівників міліції. За поясненнями обвинуваченого його роздівали та оглядали без понятих та без застосування технічних засобів фіксування. Дані обставини частково підтвердила допитана в судовому засіданні як в суді І інстанції, так і в апеляції свідок ОСОБА_20 .

Потім ОСОБА_21 забрали і привезли в м.Черкаси, де в приміщенні прокуратури провели ще один особистий обшук, виявили в лівій кишені штанів грошові кошти в сумі 2000 грн., на яких виявлено специфічне світіння світло-зеленого кольору. О 16 год. відносно ОСОБА_8 було складено протокол затримання підозрюваної особи в порядку ст.208 КПК України.

Прокурор вважає, що вина ОСОБА_8 в отриманні неправомірної вигоди від ПП ОСОБА_9 по даному епізоду кримінальної події доведена повністю і просила визнати його винним та засудити до позбавлення волі.

Колегія суддів не може погодитись із апеляційними доводами прокурора виходячи з наступного.

Проведеним частковим судовим слідством в апеляційному порядку встановлено:

- при перегляді аудіо-відеозапису зустрічі і розмови ОСОБА_9 з ОСОБА_8 26.12.2014 року в службовому кабінеті не встановлено, що ОСОБА_9 передав грошові кошти ОСОБА_8 і взагалі про передачу грошей і їх отримання мови не було;

- після того, як ОСОБА_9 вийшов з кабінету, до кабінету зайшли працівники міліції, які провели огляд кабінету і особистий огляд ОСОБА_8 . При проведенні даної процесуальної дії переданих ОСОБА_22 грошей виявлено не було. При застосуванні технічних засобів експертом-криміналістом будь-яких нашарувань хімічних елементів, якими були оброблені гроші, ні на одязі, ні на руках ОСОБА_8 не виявлено. Взяті змиви з рук ОСОБА_8 також не дали позитивного результату. Це підтверджено висновками експерта.

- про те, що ОСОБА_8 виводили в інший кабінет, де без понятих та відеозйомки його вдруге оглянули (роздівали до гола тощо) підтверджено не лише його показаннями, а і показаннями свідка ОСОБА_20 .

Свідок ОСОБА_20 суду пояснила, що 26.12.2014 року вона та ще один працівник ОСОБА_23 перебували на робочому місці в кабінеті, який знаходиться поруч з кабінетом ОСОБА_8 .

Вранці до них зайшли працівники міліції і поросили вийти з кабінету. Коли вони вийшли і знаходились в коридорі, працівники правоохоронних органів завели в їх кабінет ОСОБА_8 і зайшли туди самі. Понятих не було. Ті, що були в кабінеті ОСОБА_8 , вона їх знає це працівники прокуратури Драбівського району. Що там відбувалося в кабінеті вона не бачила і не знає.

- допитані в судовому засіданні апеляційної інстанції в якості свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_16 суду пояснили, що вони були запрошені працівниками міліції в якості понятих, де в їх присутності 26.12.2014 року проводили огляд службового кабінету і особистий обшук ОСОБА_8 . При проведенні вказаної процесуальної дії грошей виявлено не було. Коли експерт освітив руки, одежу та взяв змиви з рук ОСОБА_8 , то не світилося. Потім працівники міліції забрали ОСОБА_8 і кудись вийшли. Їх небуло хвилин 15. Куди вони ходили і що там відбувалося вони не знають, оскільки їх не запрошували. При виявлені грошей у ОСОБА_8 в прокуратурі м.Черкаси, вони не були, там були інші поняті.

Всі ці докази спростовують висунуте обвинувачення ОСОБА_8 та апеляційні доводи прокурора про наявність доведеності вини обвинуваченого в отриманні неправомірної вигоди в сумі 2000 грн від ОСОБА_9 26.12.2014 року.

Сам факт виявлення, помічених хімічними елементами, грошових коштів у ОСОБА_8 в лівій кишені штанів через 5 годин, не на місці події, а за 100 кілометрів в приміщенні прокуратури м.Черкаси є абсолютно сумнівним.

Твердження прокурора про те, що на місці події ОСОБА_8 сам вивертав кармани і не зовсім повно їх вивернув спростовується відеозаписом проведення процесуальної дії, де чітко видно як ОСОБА_8 повністю вивернув саме ліву кишеню штанів і там нічого не було та оглядом експерта-криміналіста, який освітив з допомогою технічного засобу одяг обвинуваченого і ніяких ознак нашарування хімічної речовини не було виявлено.

Таким чином органами досудового слідства та прокурором не спростовані пояснення обвинуваченого, що виявлені в нього помічені хімічною речовиною кошти були йому підкинуті.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що у ході розслідування отримано докази, які викликають сумнів у винуватості ОСОБА_8 , а їх сукупність не дозволяє їх спростувати та зробити беззаперечний і однозначний висновок про доказаність участі обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України по обох епізодах.

Так, по епізоду кримінальної події від 27.11.2014 року безпідставно покладено в обвинувачення показання свідка ОСОБА_12 , свідка ОСОБА_13 , пояснення яких ніяким чином не підтверджують участь обвинуваченого ОСОБА_8 в отриманні неправомірної вигоди від ОСОБА_9 .

Не підтверджують винуватість ОСОБА_8 в отриманні грошових коштів від ОСОБА_9 і протоколи про проведення негласних (розшукових) дій від 12.09.2014 року та від 18.09.2014 року, оскільки в них немає будь-якої мови про отримання будь-якої неправомірної вигоди.

Протокол вручення грошей ОСОБА_9 з метою передачі їх обвинуваченому ОСОБА_8 проведено з грубим порушенням вимог КПК України, тому він не може бути взятий до уваги.

Як уже зазначалось вище, що із протоколу про результати проведення негласної (розшукової) дії від 27.11.2014 року, де нібито було передано грошові кошти ОСОБА_8 від ОСОБА_9 не можна беззаперечно зробити висновок, що саме грошові кошти були передані і отримані обвинуваченим, як це намагається довести прокурор.

Самі пояснення ОСОБА_9 про передачу грошей в сумі 2000 грн. обвинуваченому 27.11.2014 року не узгоджуються з обставинами події, оскільки нічим не підтверджено, що він передав саме грошові кошти, ОСОБА_19 їх отримав, оскільки кошти не були виявлені чи вилучені. Інших даних про причетність ОСОБА_8 до отримання неправомірної вигоди в справі немає і прокурор їх не навів.

Що стосується кримінальної події від 26.12.2014 року, то колегія суддів навела вище достатньо доказів про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення.

Слід зазначити, що згідно з конституційним принципом презумпції невинуватості, всі сумніви у справі, якщо вичерпані всі можливості їх усунути, мають тлумачитися та розв`язуватися на користь обвинуваченого (ст.62 Конституції України).

Відповідно до ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст.284 КПК України, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває провадження.

В апеляційному порядку встановлено, що в даному кримінальному провадженні не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ст.368 ч.3 КК України по обох епізодах кримінальної події і вичерпані можливості їх отримання, тому вирок суду підлягає безумовному скасуванню в цілому.

Скасовуючи вирок суду в цілому, в тому числі і за епізодом кримінальної події від 26.12.2014 року, де суд у мотивувальній частині зазначив про відсутність в діях обвинуваченого складу злочину, колегія суддів виходить з наступного.

Вирішуючи питання про відсутність у діях ОСОБА_8 складу злочину, суд належним чином не обгрнтував своє рішення, допустив суперечність у вироку, зазначивши, що в діях ОСОБА_8 відсутній склад злочину, передбачений ч.3 ст.368 КК України в цілому, однак визнав його винним по епізоду кримінальної події від 27.11.2014 року.

В даному випадку слід було зазначити, що в діях обвинуваченого відсутній склад злочину по епізоду кримінальної події від 26.12.2014 року.

Крім цього, вирішивши питання про відсутність складу злочину по епізоду кримінальної події від 26.12.2014 року суд ні в мотивувальній частині, ні в результативній його частині не прийняв процесуального рішення чи то він виключає із обвинувачення вказаний епізод, чи то закриває справу в цій частині.

Колегія суддів вважає, що суд припустився процесуальної помилки.

Суд не звернув уваги на те, що кримінальна подія від 26.12.2014 року мала місце, однак зібрані органами розслідування докази не дають підстав однозначно і беззаперечно зробити висновок про винуватість обвинуваченої особи та вичерпано всі можливості для усунення сумнівів.

Таким чином обвинувальний вирок щодо ОСОБА_8 підлягає безумовному скасуванню, а кримінальне провадження закриттю на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, тобто за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і відсутністю можливості їх отримати.

Виходячи з вищевикладеного апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а апеляційну скаргу захисника слід задоволити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.284, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 задоволити.

Вирок Драбівського районного суду Черкаської області від 22 травня 2015 року щодо ОСОБА_8 за ст.368 ч.3 КК України скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, тобто не встановлені достатні докази для доведеності винуватості особи і вичерпані всі можливості їх отримати.

Запобіжний захід не обирався.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі 3 місяців.

Головуючий :

Судді :