Справа № 373/3063/15-к
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2016 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області

під головуванням судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні (№ ЄРДР 0001199) за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 368 та ч. 2 ст. 191 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

25.08.2016 до суду надійшов обвинувальний акт відносно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

У підготовчому судовому засіданні при обговоренні питання відповідності обвинувального акту вимогам КПК України захисник обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_8 заявив клопотання про повернення обвинувального акту прокурору через те, що обвинувальний акт, який перебуває на розгляді у суду, складений у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0001199 від 20.11.2015, за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України. Однак, відповідно до реєстру досудового розслідування, доданого до цього акту, майже всі процесуальні дії, проведені до 21.11.2015. Зазначене, на думку захисника, значно звужує можливості обвинуваченого в частині вибору способу захисту. Також, прокурор, якому було повернуто обвинувальний акт, не виконав вказівок Апеляційного суду, даних в Ухвалі Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 3 березня 2016 року.

Інші захисники та обвинувачені підтримали заявлене клопотання.

Прокурор заперечив щодо задоволення клопотань, зазначивши, що обвинувальний акт відповідає вимогам КПК України. При з`ясуванні питань, порушених у клопотаннях, прокурор зазначив, що вказані в клопотанні недоліки можуть бути уточнені і усунуті в ході судового слідства.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, крім іншого, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат. Також, зазначена стаття передбачає, що доказуванню підлягають: винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Відповідно до положень ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Частина 2 цієї статті покладає обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, на сторону, що їх подає.
Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2016 року, обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні №0001199 щодо ОСОБА_4 , який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 191 КК України та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України повернуто прокурору для усунення виявлених недоліків.

Ухвалою Колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області від 3 березня 2016 року дану ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2016 року було змінено та виключено з мотивувальної частини ухвали посилання суду, як на підставу для повернення прокурору обвинувального акту щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_4 для усунення його недоліків, щодо не зазначення в обвинувальному акті анкетних відомостей потерпілого.

В той же час колегія суддів погодилася з висновками суду першої інстанції щодо неповноти формулювання обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 368 КК України та ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України, оскільки в обвинувальному акті відсутні дані про те, коли і за яких обставин ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вступили між собою в злочинну змову і про вчинення яких конкретно діянь вони домовились при їх обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб.

При цьому слід звернути увагу на викладені в обвинувальному акті фактичні обставини кримінального правопорушення інкримінованого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за попередньою змовою, правову кваліфікацію даного правопорушення, щодо її відповідності диспозиції ч. 3 ст. 368 КК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що формулювання обвинувачення ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України та за ч. 3 ст. 368 КК України ОСОБА_4 не відповідає вимогам ч. 1 ст. 91 КПК України, у зв`язку з чим є не тільки порушенням вимог кримінального процесуального закону, а й порушенням конституційних прав обвинувачених на захист.

Не безпідставними є і посилання суду першої інстанції щодо недотриманням органом досудового розслідування основних засад кримінального провадження, зокрема, забезпечення права обвинувачених на захист у кримінальному провадженні № 0001199.

Проте, прокурор, якому було повернуто обвинувальний акт, не виконав вказівок Апеляційного суду.

В обвинувальному акті немає посилань на те, про вчинення яких конкретних дій, коли і за яких обставин, домовились ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , та коли вони конкретно вступили між собою в злочинну змову і про вчинення яких конкретно діянь домовились при їх обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення за попередньою змовою групою осіб.

Також прокурор не звернув увагу на вказівку Апеляційного суду щодо недотримання органом досудового розслідування основних засад кримінального провадження, зокрема, забезпечення права обвинувачених на захист у кримінальному провадженні № 0001199, що найшло свій прояв у наступному. Так, з вступної частини обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_5 обвинувачується на підставі матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001199 від 20.11.2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України. Сам обвинувальний акт складений 05.12.2015 року. З реєстру матеріалів досудового розслідування, який доданий до обвинувального акту, вбачається, що практично всі процесуальні документи, які, з точки зору обвинувачення, підтверджують винуватість ОСОБА_5 , були проведенні до 21.11.15 р. Той факт, що обвинувальний акт суперечить реєстру матеріалів досудового розслідування, значно звужує можливості обвинуваченого в частині вибору способу захисту, що є порушенням його права на захист.

Верховний Суд України в своїй постанові від 30.10.2014 року назвав ознаки, за якими дії належно кваліфікувати як одержання хабаря (неправомірної вигоди), вказавши, що закон формулює наступні ознаки хабарництва: спеціальний суб`єкт злочину - службова особа, визначення якої дається у примітці до статті 364 КК; предмет злочину - будь-які матеріальні винагороди, майнові вигоди чи послуги майнового характеру; причинний зв`язок між незаконною винагородою та згодою службової особи використати свої службові повноваження чи становище; залежність між оплаченим хабарем результатом та спроможністю застосування (незастосування) службовою особою своїх повноважень або використання інших можливостей суб`єкта злочину для досягнення бажаного хабародавцю результату - повноважень давати вказівки і контролювати діяльність інших осіб (організацій); уявлення хабародавця про можливість позитивного для нього вирішення того чи іншого питання певною службовою особою; усвідомлення службовою особою, що майнове благо надається їй за дії (бездіяльність) по службі; умислом службової особи охоплюється усвідомлення того, що особа, яка надає матеріальне благо, сприймає свою поведінку як давання хабара.
В той же час з тексту обвинувального акту неможливо зробити висновок про наявність причинного зв`язку між незаконною винагородою, нібито отриманою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 в червні 2015 року і діями самого ОСОБА_9 в вересні-жовтні 2014 року щодо вивозу сміття з території Переяслав-Хмельницького району і яка залежність між оплаченим хабарем влітку 2015 року і спроможністю ОСОБА_9 і ОСОБА_10 використати свої службові повноваження для досягнення бажаного хабародавцю результату; та коли хабародавець ОСОБА_11 дізнався про те, що в його інтересах у вересні-жовтні 2014 року були вчинені певні дії, пов`язані з вивозом сміття, та чи бажав він вчинення таких дій.

Неконкретність обвинувачення полягає в тому, що в обвинувальному акті недостатньо повно вказано, які саме дії вчинені ОСОБА_4 (посібником якого є ОСОБА_5 ), як службовою особою, які б входили до його службових повноважень і яким чином вони впливали або могли вплинути на досягнення позитивного результату для ОСОБА_11 . Крім того, ОСОБА_5 інкримінується одержання неправомірної вигоди, вчинене за попередньою змовою групою осіб. Тобто, з точки зору обвинувачення, ОСОБА_5 є одночасно і пособником в одержані службовою особою за попередньою змовою групою осіб неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 27 КК України, пособником є особа, яка порадами, вказівками, наданням засобів чи знарядь або усуненням перешкод сприяла вчиненню злочину іншими співучасниками, а також особа, яка заздалегідь обіцяла переховати злочинця, знаряддя чи засоби вчинення злочину, сліди злочину чи предмети, здобуті злочинним шляхом, придбати чи збути такі предмети, або іншим чином сприяти приховуванню злочину.
Натомість, відповідно до ч. 2 ст. 28 КК України, злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.
Тобто з даної норми кримінального закону вбачається, що у разі, якщо особа виступає у ролі пособника, то безпосередньої участі у виконанні злочину вона не приймає. З обвинувачення можна зробити суперечливий висновок, що ОСОБА_5 є пособником самого себе.

Невідповідність обвинувального акту вимогам діючого законодавства полягає і в тому, що в ньому не заначено в редакції якого саме закону про кримінальну відповідальність висунуто обвинувачення ОСОБА_5 , оскільки ст. 368 КК має декілька редакцій (стаття 368 із змінами, внесеними згідно із Законами №1508-VІ від 11.06.2009, №2808-VІ від 21.12.2010; в редакції Законів №3207-VI від 07.04.2011, №221-VІІ від 18.04.2013; із змінами, внесеними згідно із Законом №222-VІІ від 18.04.2013; в редакції Закону №1261-VІІ від 13.05.2014; із змінами, внесеними згідно із Законом №1698-VІІ від 14.10.2014).

Відповідно до вимог ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити у собі виклад фактичних обставин кримінального правопорушення.
Неконкретність такого обвинувачення порушує право на захист, що є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

Так, статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено те, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини.
Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року, зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть. відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (див. рішення від 19 грудня 1989 року у справі «Камасінскі проти Австрії», п. 79). Крім того, Європейський суд з прав людини нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 52; рішення від 25 липня 2000 року у справі «Матточіа проти Італії», п. 58; рішення від 20 квітня 2006 року у справі «І.Н. та інші проти Австрії», п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 року у справі «Даллос проти Угорщини» п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Про аналогічний підхід до вирішення даного питання свідчить також і судова практика касаційної інстанції (ухвали ВССУ від 20 листопада 2014 року №5-3967км14, від 23 жовтня 2014 року №5-2614км14, від 12 березня 2015 року №5-220км15).

Таким чином, ураховуючи вищевикладені кримінально-процесуальні порушення, суд вважає, що в обвинувальному акті неповно викладені фактичні обставини кримінальних правопорушень, а тому обвинувальний акт суперечить вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України. Неконкретність такого обвинувачення порушує право на захист, що є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону.

Вищевикладене не узгоджується із положеннями ст.ст. 276-279 КПК України та порушує право обвинувачених підготуватися до захисту та на справедливий судовий розгляд.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 9, 55, 91, 92, 291, 314, 372 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Повернути обвинувальний акт у кримінальному провадженні (№ ЄРДР 0001199) за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 191 КК України, ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України, прокурору, вказавши на необхідність приведення його у відповідність до законодавчо визначених вимог.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд протягом 7 днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1