АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/1444/2016 Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 185 КК України Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду

м. Києва від 17 травня 2016 року у кримінальному провадженні № 0002943 щодо обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Коцюбинське Київської області, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий, останній раз 17 березня 2011 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та 17 березня 2013 року звільнений по відбуттю строку покарання,

за участю: прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_7

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року

ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 роки та на нього покладені обов`язки, передбачені

п.п. 2, 3, 4 ст. 76 КК України.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Як встановив суд першої інстанції, ОСОБА_7 02 березня 2016 року приблизно о

16 годині, знаходячись в приміщенні міжнародного виставкового центру по проспекту Броварському, 15 в м. Києві, перебуваючи біля стелажа із виробами з каміння, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, повторно таємно викрав кулон із каміння агату, вартістю 300 грн. та виріб з мінералу пиріт, вартістю 40 грн., загальною вартістю 340 грн., які належать ФОП ОСОБА_9 , після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Крім того, в цей же день ОСОБА_7 приблизно о 16 год. 15 хв., знаходячись в приміщенні міжнародного виставкового центру по проспекту Броварському, 15 в м. Києві, перебуваючи біля прилавку з гаманцями, з корисливих мотивів, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, повторно таємно викрав чуже майно, а саме зажим для грошей, вартістю 200 грн., який належить ФОП ОСОБА_10 , після чого з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.

Докази у кримінальному провадженні досліджені судом відповідно до вимог ч. 3

ст. 349 КПК України.

В апеляційній скарзі заступник прокурора м. Києва ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом і викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення і правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК України, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_11 покарання скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, ухвалити новий вирок, яким призначити

ОСОБА_11 покарання за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк

3 роки.

За доводами апеляційної скарги прокурор вважає, що суд дійшов помилкового висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, оскільки не надав належної і достатньої оцінки даним про підвищену суспільну небезпечність особи обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, у тому числі за вчинення корисливих злочинів проти власності, відбував реальне покарання в місцях позбавлення волі, а тому скоєння ним повторно кримінального правопорушення свідчить про те, що обвинувачений наполегливо прагне вести злочинний спосіб життя та не бажає перевиховуватися. А тому, на думку апелянта, внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема положень ст. 75 КК України, ОСОБА_7 було призначено явно несправедливе покарання, що не відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_6 , пояснення обвинуваченого, який просив вирок суду першої інстанції залишити без змін, провівши судові дебати та надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, відповідають фактичним обставинам провадження та узгоджуються з наявними у ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч. 3 ст. 349 КК України, і ніким із учасників судового провадження не оспорюються, а тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин правова кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно є вірною.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, застосування положень ст. 75 КК України, які, за твердженням апелянта, не могли бути застосовані до обвинуваченого, то колегія суддів приходить до наступних висновків.

Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

За положеннями ст. 75 КК України у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таке рішення має бути належним чином умотивовано.

Суд першої інстанції, як вважає колегія суддів, дотримав зазначені вимоги закону.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження та слідує з вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі за вчинений злочин, за який передбачені законом альтернативні види покарання, та звільняючи його від відбування цього покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєного злочину, який є злочином середньої тяжкості, та фактичні обставини його вчинення; відношення обвинуваченого до своїх дій та їх засудження; обставину, яка пом`якшує покарання щире каяття та обставину, яка його обтяжує рецидив злочинів; особу ОСОБА_7 , який хоча раніше і судимий, але характеризується позитивно, працює, має сім`ю, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра. За таких обставин, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 заслуговує покарання у виді позбавлення волі, у розмірі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України та його виправлення можливе без реального відбування призначеного покарання.

При цьому предмет посягання, на що особливу увагу звертає в апеляційній скарзі прокурор, не має в даному випадку вирішального значення для прийняття рішення про можливість чи неможливість застосування вимог ст. 75 КК України, між тим вартість викраденого майна, яка не є значною, повинна враховуватись і була врахована судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання.

Доводи ж прокурора про те, що судом не в повній мірі враховано попередні судимості ОСОБА_7 , який повторно вчинив злочин проти власності, тобто, на думку прокурора, обвинувачений не бажає стати на шлях виправлення, є безпідставними, оскільки судом було враховано, що ОСОБА_7 раніше судимий, водночас зазначене оцінено судом в сукупності з іншими даними про особу винного та фактичними обставинами вчиненого ним злочину, який не призвів до настання тяжких наслідків і викрадене майно було повернуто власникам, а тому, на думку колегії суддів, попередні судимості в даному випадку не можуть бути перешкодою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Крім того, необхідно зазначити, що після звільнення з місць позбавлення волі у березня 2013 року, відбувши покарання за попереднім вироком за злочин у сфері наркотичних засобів, ОСОБА_7 досить тривалий час протиправних дій не вчиняв і в матеріалах провадження відсутні відомості, які б характеризували його за цей час негативно, а тому колегія суддів вважає, що твердження прокурора про те, що ОСОБА_7 не став на шлях виправлення і його перевиховання можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства є лише припущенням. На користь такого висновку свідчить і та обставина, що аналізуючи додатково надані обвинуваченим у суді апеляційної інстанції документи, які характеризують його виключно позитивно, можна зробити висновок, що ОСОБА_7 довів своє щире каяття, став на шлях виправлення і на даний час не становить підвищеної суспільної небезпеки, а тому суд першої інстанції, звільнивши його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням, правильно застосував закон про кримінальну відповідальність, достатньо мотивувавши своє рішення в цій частині.

Враховуючи, що істотних порушень вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не допущено, підстав для висновку про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність колегією суддів не встановлено, а призначене ОСОБА_7 покарання відповідає вимогам ст.ст. 50, 65, 75 КК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора має бути залишена без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_7 без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 17 травня 2016 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ________________________ _______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4