Справа №487/8413/15-к 10.03.2016
провадження № 11-кп/784/205/16 Головуючий у 1-й інстанції:
Категорія: ч.1 ст.185 КК України ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду:
ОСОБА_2

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі:
головуючого: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 , в інтересах неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_7 ,та прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 Миколаївської області ОСОБА_8 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 06.01.2016 року, яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, уродженку с. Гур`ївка, Новоодеського району Миколаївської області, студентку першого курсу Надбузького професійного аграрного ліцею, фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму;

- визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України.

Учасники судового провадження:
прокурор: ОСОБА_9

захисник неповнолітньої обвинуваченої: ОСОБА_10

обвинувачена: ОСОБА_7

законний представник: ОСОБА_11

В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст вимог апеляційних скарг:
В апеляційній скарзі захисника ОСОБА_6 , в інтересах неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_7 , просить вирок суду змінити, застосувати до ОСОБА_7 положення ст.105 КК України, звільнивши її від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру.

В апеляційній скарзі прокурор Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 Миколаївської області ОСОБА_8 , просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання, та призначити їй покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 850 гривень.

Короткий зміст судового рішення суду 1-ї інстанції:
Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України та призначено покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75, 76, 104 КК України ОСОБА_7 від відбування покарання звільнено з випробуванням строком на 1 (один) рік.

Узагальненні доводи апеляційної скарги:
Не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченої ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_6 , вважає призначене їй судом покарання занадто суворим та несправедливим, посилаючись на те, що суд призначаючи покарання не врахував ряд пом`якшуючих обставин, а саме те, що обвинувачена скоїла злочин невеликої тяжкості, який не становить великої суспільної небезпеки, повністю визнала свою вину, щиро розкаялась, раніше не судима, є неповнолітньою, а також є сиротою, навчається в ліцеї, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, на обліках не перебуває і відсутні позови матеріального чи морального характеру Крім того, зазначає, що під час розгляду провадження в суді першої інстанції просив застосувати до ОСОБА_7 ст.105 КК України, але суд відмовив у застосуванні цього положення посилаючись на те, що стороною захисту не наведено достатньо доказів, які б свідчили, що ОСОБА_7 не потребує застосування до неї покарання, що не відповідає дійсності. Вважає, що з урахування пом`якшуючих обставин, є підстави для застосування до обвинуваченої положень ст.105 КК України.

В своїй апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи фактичних обставин кримінального провадження та доведеності вини обвинуваченої ОСОБА_7 , вважає, що вирок суду в частині призначеного покарання не відповідає ступеню тяжкості вчиненого нею злочину та особі обвинуваченої. Зазначає, що під час розгляду провадження в суді першої інстанції встановлено ряд пом`якшуючих обставин, однак суд не надав їм належної оцінки та не врахував вимог Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про злочини неповнолітніх» відповідно до яких призначення покарання у виді позбавлення волі до неповнолітніх, призначається у випадку коли у суду є переконання, що застосування більш м`якого покарання не сприятиме виправленню засудженого, яке повинно бути вмотивовано у вироку. Зазначає, що санкцією статті, передбачено інші види покарання, більш м`які, проте суд призначив неповнолітній обвинуваченій найсуворіший вид покарання, яке не вмотивовано у вироку суду. Крім того прокурор зазначає, що обвинувачена з 03.03.2014 року є сиротою, в зв`язку з чим отримує щомісячну державну допомогу, а відповідно до ст.99 КК України штраф застосовується до неповнолітніх, що мають самостійний дохід, власні кошти або майно, на яке може бути звернене стягнення. За таких обставин, прокурор вважає, що неповнолітній обвинуваченій можливо призначити покарання у виді штрафу.

Обставини справи, встановлені судом 1-ї інстанції:
Судом першої інстанції встановлено, що 14.09.2015 року, близько 07:30 годині ОСОБА_7 таємно викрала мобільний телефон «Bravis Nova смартфон» чорного кольору, який належав ОСОБА_12 , що проживала з нею в кімнаті № НОМЕР_1 гуртожитку Миколаївського професійного суднобудівного ліцею. Утримуючи викрадене при собі, з місця вчиненого злочину зникла, розпорядившись викраденим на власний розсуд. Своїми діями ОСОБА_7 заподіяла потерпілій ОСОБА_12 матеріальний збиток на суму 1500 гривень.

Обставини справи встановленні апеляційним судом:
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 , неповнолітню обвинувачену ОСОБА_7 та законного представника неповнолітньої ОСОБА_11 , які просили задовольнити вимоги апеляційної скарги захисника, а апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, думку прокурора, який підтримав вимоги своєї апеляційної скарги та заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, за обставин, викладених у вироку суду, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України не перевірялись, оскільки законність і обґрунтованість вироку в цій частині ніким з учасників процесу не оскаржувались.

Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_13 , суд першої інстанції хоча і послався на те, що враховує всі обставини справи та данні, що характеризують особу обвинуваченої, однак не в повній мірі їх врахував та не надав їм належної оцінки, внаслідок чого призначене їй покарання за своїм видом є явно несправедливим через його суворість, що свідчить про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Метою призначення покарання є виправлення обвинуваченої особи і таке покарання повинно бути необхідним і достатнім для попередження вчинення нових злочинів. Незважаючи на альтернативність покарань, передбачених санкцією ч.1 ст.185 КК України, суд призначив обвинуваченій найбільш суворий вид покарання, не зазначивши будь-яких причин та підстав, що унеможливлюють призначення їй інших, більш м`яких видів покарання.

Тим самим суд не дотримався вимог п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, який зобов`язує суди обговорювати питання про призначення менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини; неповнолітнім; жінкам, які на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності; інвалідам; особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому; активно сприяли розкриттю злочину; відшкодували завдані збитки, тощо.

Також суд не дотримався положень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» № 2 від 15.05.2006 року, який, при вирішенні питання про відповідальність неповнолітнього за злочин невеликої або середньої тяжкості покладає на суд обов`язок обговорювати можливість застосування до нього примусових заходів виховного характеру замість кримінального покарання.

Таким чином суд першої інстанції належним чином не врахував вищевказаних вимог закону та не в достатній мірі врахував дані щодо особи обвинуваченої, яка вперше притягується до кримінальної відповідальності (а.п.34), щиро розкаялась, добровільно усунула завдану потерпілій шкоду, позитивно характеризується за місцем свого проживання в гуртожитку та за місцем навчання (а.п.29, 33); є неповнолітньою (а.п.28), сиротою (а.п.32).

Вказані обставини, з урахуванням невеликої тяжкості скоєного нею злочину, дають підстави дійти висновку, що на момент постановлення вироку ОСОБА_7 не потребувала застосування покарання і, що вона може бути звільнена від покарання, з застосуванням до неї примусових заходів виправного характеру.

Такі висновки суду про те, що обвинувачена не становить суспільної небезпеки і її виправлення можливе без застосування до неї покарання також підтверджується і повідомленням Надбузького професійного аграрного ліцею від 22.10.2015 року, згідно якому ОСОБА_7 добре навчається, відповідальна, виконує доручення, на зауваження реагує адекватно, мешкає в гуртожитку де розпорядок дня та правила проживання не порушує. Крім того, за ОСОБА_7 ведеться постійний контроль зі сторони її опікуна ОСОБА_14 та близьких родичів, які постійно телефонують та відвідують її.

Відповідно до вимог ч.1 ст.103 КК України суд, призначаючи покарання неповнолітньому, окрім обставин, передбачених ст.ст.65, 66, 67 КК України, враховує умови його життя та виховання, вплив дорослих, рівень розвитку та інші особливості особи неповнолітнього, тому зазначені вище обставини суд апеляційної інстанції також приймає до уваги і приходить висновку, що обвинувачену ОСОБА_7 необхідно звільнити від кримінальної відповідальності із застосуванням примусового заходу виховного характеру у виді застереження, оскільки її виправлення можливе без застосування покарання.

Що стосується посилань прокурора, щодо можливості призначення обвинуваченій покарання у виді штрафу, то вони є безпідставними, оскільки суд першої інстанції призначив обвинуваченій умовне покарання, а прокурор ставить питання про призначення реального покарання, що в свою чергу, навпаки, погіршує становище неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_7 , а не покращує його, і що з точки зору вимог закону є недопустимим.

Враховуючи наведене, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга захисника ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_7 підлягає задоволенню, тому вирок суду в частині призначеного обвинуваченій ОСОБА_7 покарання підлягає зміні із застосуванням до неї положень ст.105 КК України.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 408, 414, 419, 424, 426, 497, 532 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора Заводського відділу Миколаївської місцевої прокуратури №1 Миколаївської області ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_7 задовольнити.

Вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 6 січня 2016 року в частині призначеного покарання обвинуваченій ОСОБА_7 змінити, на підставі ст. 105 КК України ОСОБА_7 звільнити від покарання із застосуванням примусових заходів виховного характеру у вигляді застереження.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Миколаївської області набирає законної сили з моменту її оголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її оголошення.

Головуючий:
Судді: