АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/790/1454/16 Головуючий І-ої інстанції
Справа № 645/8423/14-к ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.125 КК України Доповідач: ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

при секретарі ОСОБА_6 ,

за участю: прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_10 за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01 квітня 2016 року, -
В С Т А Н О В И Л А :
Зазначеним вироком
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, українець, уродженець м.Харкова, неодружений, з незакінченою вищою освітою, не працюючий, раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , -
визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та йому призначити покарання у виді громадських робіт строком на 70 годин.
Відповідно до ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_10 від відбування покарання звільнено у зв`язку з закінченням строку притягнення його до кримінальної відповідальності.
Долю речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 задоволено частково, постановлено стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 1000 гривень у якості відшкодування заподіяної моральної шкоди.
Як встановив суд, 28.03.2014 року, приблизно о 14 год. 00 хв., ОСОБА_10 знаходячись у приміщенні бухгалтерії ГБК «Індустріальний» за адресою: м.Харків, пр.-т Московський, 271/1, вчинив сварку з головою ГБК «Індустріальний» ОСОБА_8 щодо даних, внесених ОСОБА_8 до бланку направлення на медичну комісію на ім`я ОСОБА_10 . ОСОБА_8 під час сварки з метою припинення конфлікту вийшов із приміщення бухгалтерії ГБК «Індустріальний», розташованого за вищезазначеною адресою на вулицю, де знаходився належний йому автомобіль «Мерседес Віто», д.н НОМЕР_1 ..В цей час у ОСОБА_10 виник неправомірний намір на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 . Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_10 усвідомлюючи в подальшому протиправність своїх дій, бажаючи діяти саме таким чином, наздогнавши ОСОБА_8 коли той сідав у належний йому автомобіль «Мерседес Віто», діючи умисно, наніс удар передніми лівими дверима вказаного автомобіля по лівій нозі потерпілого ОСОБА_8 . Внаслідок зазначених дій ОСОБА_10 спричинив останньому відповідно до висновку судово-медичної експертизи №624-с від 31 березня 2014 року синець на лівій нозі, який відповідно до п.п.2.3.2. «б», 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17 січня 1995 року відносяться до легких тілесних ушкоджень.
В апеляційній скарзі з доповненнями обвинувачений ОСОБА_10 просить скасувати вирок та виправдати його за ч.1 ст.125 КК України у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні цього злочину. Обвинувачений зазначає, що суд не врахував, що дії потерпілого ОСОБА_11 , через які виник конфлікт, були протиправними та незаконними. Вказує, що двері автомобіля він штовхнув плечем ненавмисно, і не давив на них, як стверджує потерпілий, при цьому останній, не дивлячись на ствердження про спричинений біль, не звернувся до травмпункту, натомість поїхав до відділу міліції давати показання. Вказує також, що після допиту потерпілого і свідка автомобіль не був оглянутий криміналістами. Також зазначає, що в суді не були допитані в якості свідків особи, які возили на автомобілі потерпілого з 28 по 30 березня 2014 року. Крім того, вказує, що потерпілий не звертався за допомогою у Харківську клінічну травматологічну лікарню, на яку він посилається у цивільному позові, що в подальшому він сам підтвердив в судовому засіданні. Також зазначає, що судово-медична експертиза проведена неповно, її висновки не відповідають дійсним обставинам отримання ушкоджень потерпілого. Крім того, вважає, що досліджений судом відеозапис, який був наданий потерпілим, не може бути визнаний допустимим доказом відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст.86 КПК України, оскільки цей відеозапис здійснений потерпілим на власний відеореєстратор незаконно. Обвинувачений вказує, що він не мав умислу на спричинення потерпілому пошкодження, виявленого у останнього на лівій нозі, оскільки штовхаючи двері автомобіля не знав, що в цей час ліва нога потерпілого знаходиться між дверима та кузовом, так як цьому перешкоджав ОСОБА_12 , який в той момент знаходився між обвинуваченим та потерпілим, що зокрема, підтверджено показаннями свідка ОСОБА_13 , однак суд, в порушення ч.3 ст.374 КПК України, не навів мотиви неврахування показань зазначеного свідка, чим допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Крім того, як зазначає обвинувачений, під час судового розгляду показання свідка ОСОБА_13 не перевірені шляхом проведення слідчого експерименту та судово-медичної експертизи, а тому суд не зіставив ці показання з іншими доказами. Обвинувачений також вказує і на те, що суд не перевірив можливий причинний зв`язок між тілесним ушкодженням, виявленим у потерпілого та його захворюванням варикозним розширенням вен нижніх кінцівок, чим допустив неповноту судового розгляду. В апеляційній скарзі обвинуваченого міститься клопотання про повторний допит потерпілого, його та свідка ОСОБА_13 , а також дослідження судово-медичної експертизи потерпілого та призначення додаткової комісійної судово-медичної експертизи.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого з викладених підстав, потерпілого та прокурора, які вважали вирок суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою, частково повторно дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_10 в умисному нанесенні легких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 обґрунтований сукупністю досліджених в судовому засіданні й наведених у вироку доказів.
Так, обвинувачений ОСОБА_10 у суді підтвердив, що між ним та потерпілим ОСОБА_8 у приміщенні ГБК «Індустріальний» виник конфлікт з приводу непогодження ОСОБА_10 з внесеною ОСОБА_8 у документи інформацією. Коли ОСОБА_8 вирішив вийти з кабінету, обвинувачений намагався перешкодити йому залишити кабінет, а потім пішов за ним на вулицю, і коли ОСОБА_8 вже сідав у свій автомобіль, то ОСОБА_10 встав між дверима та кабіною автомобіля та не надавав йому закрити двері. Потім ОСОБА_10 відволік його батько, він відійшов на декілька секунд, але побачив, що ОСОБА_8 намагався закрити двері, тоді він повернувся до автомобілю і випадково зачепив ліві двері автомобіля плечем, після чого ОСОБА_8 став кричати, що йому боляче та викликав міліцію. Як пояснив обвинувачений, умислу на спричинення потерпілому тілесних ушкоджень у нього не було. Такі ж пояснення обвинувачений надавав під час проведення слідчого експерименту 26.06.2014 року.
Обставини виникнення словесного конфлікту в приміщенні кабінету ГБК «Індустріальний» між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 підтвердила допитана у суді в якості свідка ОСОБА_14 , яка працює бухгалтером в ГБК «Індустріальний». Обставини виникнення конфлікту також підтверджені протоколом огляду DVD+R диска, на якому зображено конфлікт, який відбувся в приміщенні бухгалтерії ГБК «Індустріальний» за адресою: м. Харків, пр.-т Московський, 271/1, між ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_8 . Таким чином, даний відеозапис, що міститься на DVD+R диску лише підтверджує, що в приміщенні кабінету мав місце словесний конфлікт між потерпілим та обвинуваченим і цей факт будь-ким зі сторін не оспорюється. Доводи обвинуваченого, що даний доказ, який досліджений у суді, є недопустимим, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки з даних про порядок його отримання органом досудового розслідування та визнання в якості доказу не вбачається обставин, встановлених вимогами ст.86 КПК України.
Доводи обвинуваченого, що в діях потерпілого, які стали причиною конфлікту, вбачається склад злочину, передбаченого ч.1 ст.364 або ч.1 ст.366 КК України, що не було враховано судом, не можуть бути предметом перевірки у даному кримінальному провадженні, оскільки за вимогами ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише у межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Будучи допитаним у суді, потерпілий ОСОБА_8 підтвердив обставини виникнення конфлікту між ним та обвинуваченим, при цьому вказав, що під час того, як він сідав у автомобіль, ОСОБА_10 наздогнав його, коли він поставив праву ногу в салон автомобіля, а ліву заносив у салон, обвинувачений вдарив його по лівій нозі, навмисно прищемивши його ліву ногу дверима, від чого він відчув сильний біль, після цього до ОСОБА_10 підбіг його батько та намагався його заспокоїти.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 624-с від 29.03.2014 року, ОСОБА_8 спричинений синець на лівій нозі. Це пошкодження утворилися від ударної дії тупих твердих предметів, які могли бути отримані за 2-4 доби до огляду, що підтверджується виглядом, характером пошкоджень, а також кольором синця. За ступенем тяжкості: синець викликав незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більше 6-ти днів, і за цією ознакою, відповідно до п.п.2.3.2. «б», 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом №6 МОЗ України від 17 січня 1995 року відноситься до легких тілесних ушкоджень.
Допитаний судом в якості експерта ОСОБА_15 підтвердив висновки експертизи та пояснив, що при проведенні дослідження на предмет встановлення тілесних ушкоджень було з`ясовано, що у потерпілого ОСОБА_8 був крововилив з внутрішньої сторони в області лівої голені, інших травм не було і цей крововилив отриманий від травматичного впливу, а не від хвороби. Із зовнішньої сторони голені не було крововиливів і це могло свідчити, що з цього боку було менше травматичного впливу, а з внутрішньої сторони була частина автомобілю, тому був більш чіткий контакт ноги з поверхнею. Зовнішній вигляд синця свідчить, що пошкодження отримані в строк, який зазначений в експертизі.
Отже, суд у вироку врахував показання експерта у судовому засіданні, який підтвердив, що виявлене у потерпілого тілесне ушкодження у виді крововиливу на лівій нозі отримане саме від травматичного впливу, а не від хвороби, що спростовує доводи обвинуваченого в апеляційній скарзі.
Про обставини та механізм спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 аналогічні своїм пояснення в подальшому в суді, потерпілий ОСОБА_8 детально пояснював в ході проведення слідчого експерименту за його участю 29 травня 2014 року, зазначав при цьому, що коли він підійшов до свого автомобіля марки «Мерседес Віто», відкрив двері зі сторони водія, праву ногу заніс в кабіну автомобіля та почав сідати, в момент, коли ліва нога була відірвана від землі і розташувалася внутрішньою поверхнею гомілки до короба автомобіля, а зовнішньою поверхнею була направлена до дверей кабіни, в цей момент ОСОБА_10 вдарив цими дверми по лівій нозі ОСОБА_8 , сильний удар прийшовся внутрішньою поверхнею лівої гомілки на рівні нижньої третини об коробку автомобіля.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1184-с/14 від 29.05.2014 року, показання ОСОБА_8 , надані ним в ході проведення слідчого експерименту, в цілому не суперечать наявним судово-медичним даним в частині механізму утворення встановлених у нього тілесних ушкоджень у виді синця на лівій нозі.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи №1345-с/14 від 26.06.2014 року, тілесні ушкодження, які були виявлені у ОСОБА_8 (синець по внутрішній поверхні лівої гомілки на рівні нижньої третини), могли утворитися при обставинах, на які вказує в ході проведення слідчого експерименту ОСОБА_10 , але при умові технічної можливості повного закриття дверей (травматизації даної ділянки гомілки об кузов автомобіля).
В апеляційній скарзі обвинувачений вказує про неправильність висновку судово-медичної експертизи від 26 липня 2014 року, однак матеріали кримінального провадження не містять даних про таку судову-медичну експертизу. Підстав вважати необ`єктивними, неправильними або неповними проведені судово-медичні експертизи №624-с від 29.03.2014 року, № 1184-с/14 від 29.05.2014 року, №1345-с/14 від 26.06.2014 року, які містяться в матеріалах кримінального провадження і на які суд послався у вироку, не вбачається, оскільки перелічені висновки експертиз не суперечать один одному та сукупності інших доказів, а крім того, їх висновки були підтверджені та роз`яснені експертом у суді в порядку ст.356 КПК України.
За змістом протоколу одночасного допиту осіб від 12.07.2014 року, у ході його проведення, обвинувачений ОСОБА_10 та потерпілий ОСОБА_8 надали аналогічні пояснення, викладеними вище.
Згідно з поясненнями допитаного у суді свідка ОСОБА_13 , який був очевидцем подій, ОСОБА_10 під час конфлікту з ОСОБА_8 поводився агресивно, а коли ОСОБА_8 сідав в автомобіль і одна його нога вже була в автомобілі, ОСОБА_10 зі злобою сильно штовхнув двері автомобіля, затиснувши другу ногу ОСОБА_8 , після чого на обличчі останнього була хвороблива гримаса і він вхопився за ногу. Після цього батько ОСОБА_10 на дав ОСОБА_10 далі продовжувати конфлікт.
Доводи обвинуваченого, що суд не перевірив пояснення свідка, який вказував, що обвинувачений в момент умисного штовхання дверей не міг бачити, що між дверима та автомобілем знаходилась нога потерпілого не є обґрунтованими. Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 лише припустив, що можливо обвинувачений і не міг бачити ногу, однак він чітко вказав, що умисні дії обвинуваченого при штовханні дверей явно були направлені саме на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому. Пояснення свідка ОСОБА_13 підтверджують обставини спричинення потерпілому тілесних ушкоджень обвинуваченим так, як це встановлено у вироку, і не суперечать сукупності доказів, досліджених судом.
Стосовно доводів обвинуваченого щодо непроведення криміналістичної експертизи автомобіля та одягу потерпілого, то вони також не є обґрунтованими, оскільки ані обвинувачений ані потерпілий не оспорювали той факт, що саме дверцятами автомобіля, який належить ОСОБА_8 , йому були спричинені тілесні ушкодження обвинуваченим.
Суд у вироку надав правильну оцінку доводам обвинуваченого ОСОБА_10 щодо відсутності у нього умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому. Так, його пояснення, що він ненавмисно штовхнув двері автомобіля, в який сідав ОСОБА_8 , спростовуються показаннями потерпілого в ході проведення слідчого експерименту, під час проведення якого він вказував, що обвинувачений навмисно наніс лівими передніми дверима удар по лівій нозі потерпілого, за висновками судово-медичної експертизи такі показання потерпілого не суперечать наявним судово-медичним даним в частині механізму утворення встановлених у нього тілесних ушкоджень у виді синця на лівій нозі, такі ж показання потерпілий надав і в судовому засіданні, а крім того, показання потерпілого щодо умисних цілеспрямованих дій обвинуваченого при закриванні ним дверей автомобіля та нанесення удару ними потерпілому підтвердив і допитаний у суді свідок ОСОБА_13 . Крім того, виникненню у обвинуваченого умислу на спричинення легких тілесних ушкоджень потерпілому передував конфлікт між ними, під час якого обвинувачений, будучи незадоволеним діями потерпілого, поводився агресивно, активно намагався довести свою незгоду з діями потерпілого.
Докази, якими підтверджена вина ОСОБА_10 були безпосередньо досліджені судом і ці докази безумовно викривають ОСОБА_10 у інкримінованому йому злочині, а тому його доводи про недоведеність його вини є необґрунтованими. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону в ході судового провадження та неповноти судового розгляду не вбачається, а тому апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягають.

Отже, оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази за своїм внутрішнім переконанням з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину є доведеною в повному обсязі та правильно кваліфікував його дії за ч.1 ст.125 КК України.

Призначене ОСОБА_10 покарання відповідає вимогам ст.65 КК України. Судом враховано ступінь та характер суспільної небезпеки вчиненого обвинуваченим діяння, конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого не містить в собі доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, як щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину, так і правильності юридичної кваліфікації скоєного ним. При таких обставинах, підстав для скасування вироку та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_10 за недоведеністю його вини або відсутністю в його діях складу інкримінованого злочину колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 01 квітня 2016 року у відношенні ОСОБА_10 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.
Судді:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_5