Справа № 299/2828/14-к
А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А
І м е н е м У к р а ї н и

26.02.2016 м. Ужгород
Апеляційний суд Закарпатської області у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючий), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурорів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 та його представників адвокатів: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисників адвокатів: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , перекладачів: ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді матеріали апеляційного провадження № 11-кп/777/17/16 за апеляційними скаргами: потерпілого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області від 02.07.2015 щодо обвинуваченого за ч.2 ст.186, ч.1 ст.296 КК України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Берегово Закарпатської області, мешканця АДРЕСА_1 .
Згідно вказаного вироку місцевого суду, ОСОБА_10 визнаний винуватим за ч.1 ст.125 КК України з призначенням йому покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.; у обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України виправданий у зв`язку із відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 задоволено частково: стягнуто на його користь з ОСОБА_10 15 000 грн. моральної шкоди (позивач просив стягнути 100 000 грн.); в решті про стягнення майнової шкоди цивільний позов залишено без розгляду на підставі ч.3 ст.129 КПК України.
Вирішено долю речових доказів:
- легковий автомобіль «AUDI», реєстраційний номер Угорської Республіки « НОМЕР_1 », 1996 року випуску, що переданий на зберігання потерпілому ОСОБА_7 (т.2, а.п. 26-27) залишено йому, як законному володільцю.
Стягнуто із ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані із залученням експерта:
-за проведення судової товарознавчої експертизи № 23/101 від 18.03.2014 в розмірі 245,70 грн. (т.2, а.п.50);
-за проведення автотоварознавчої експертизи № 23/367 від 03.07.2014 в розмірі 196,56 грн. (т.2, а.п.72);
-за проведення транспортно-трасологічної експертизи № 22/87 від 30.04.2014 в розмірі 368,94 грн. (т.2, а.п.89).
Запобіжний захід ОСОБА_10 у виді застави в розмірі 24 360 грн. (т.2, а.п.147) вирішено залишити попереднім.
Як визнав доведеним місцевий суд, 23.08.2012, біля 23 год., ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «Mitsubsishi Outlander 2.4 І», номерний знак НОМЕР_2 , на відрізку автодороги «Берегово-Виноградів», між с.Четово Берегівського району та смт. Вилок Виноградівського району Закарпатської області, наздогнав автомобіль «AUDI А6», номерний знак Угорської Республіки НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_7 , притиснув його автомобіль, у зв`язку з чим останній змушений був зупинити автомобіль на узбіччі дороги поблизу с. Перехрестя Виноградівського району.
Після цього, обвинувачений на грунті тривалих неприязних відносин до ОСОБА_7 , застосовуючи фізичне насильство, через відчинене вітрове скло водійських дверей вказаного вище автомобіля «AUDI А6», наніс його водію ОСОБА_7 два удари кулаком правої руки в область голови, спричинивши потерпілому легкі тілесні ушкодження.
Внаслідок зазначеного зіткнення автомобілів з вини ОСОБА_10 , пошкоджено вказаний вище автомобіль потерпілого ОСОБА_7 : ліву частину конструкції кузова, а саме арку лівого заднього крила у вигляді деформації у передній нижній частині, а також зчісано лакофарбове покриття, деформовано пластмасову декоративну накладку у нижній частині дверцят; потерпілому ОСОБА_7 заподіяно майнову шкоду, пов`язану з відновлювальними роботами автомобіля в розмірі 7 019 грн.
При цьому, місцевий суд визнав, що сформульоване органом досудового слідства обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні ним кримінального правопорушення щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України не знайшло свого підтвердження, у зв`язку із чим обвинуваченого виправдано за цим обвинуваченням, а дії ОСОБА_10 за ч.1 ст.296 КК кваліфіковано невірно та перекваліфікував такі дії обвинуваченого на ч.1 ст.125 КК України.
На обґрунтування свого висновку в оскарженому вироку місцевий суд посилається на те, що згідно з обвинувальним актом ОСОБА_10 обвинувачується у відкритому викраденні (за вказаних вище обставин одночасно із нанесенням потерпілому двох ударів кулаком правої руки в голову) золотого ланцюжка потерпілого вагою 95 г, 585 проби, вартістю 34 200 грн., шляхом ривка із шиї останнього, із застосуванням насильства.
Однак, під час досудового розслідування такий ланцюжок не виявлено. Суперечливими є пояснення потерпілого щодо придбання ланцюжка: в одному випадку (на досудовому слідстві) потерпілий стверджував, що ланцюжок він купив у магазині в Угорщині (т.1, а.п. 97-100), а в судовому засіданні що такий йому подарував батько.
Органом досудового слідства до матеріалів кримінального провадження додано фотокопію довідки про те, що ланцюжок був придбаний в магазині Угорщини в 2004 році (т.1, а.п.103-104), а стороною захисту надано документ, який свідчить, що TOB, в якому нібито придбано золотий ланнцюг, зареєстровано тільки в 2012 році. Як пояснення потерпілого, так і довідки щодо придбання золотого ланцюжка є суперечливими, непослідовними, а тому такі не взяті місцевим судом до уваги, як докази.
Як визнав суд, у судовому засіданні не здобуто доказів щодо умислу обвинуваченого на відкрите викрадення майна потерпілого із застосуванням насильства. Сам факт нанесення ударів потерпілому не свідчить про застосування насильства з метою заволодіння його майном.
Оскільки обвинувачений і потерпілий знайомі багато років, а біля трьох років між ними склалися неприязні стосунки, що вони ствердили в суді, місцевий суд, враховуючи характер дій обвинуваченого ОСОБА_10 визнав, що останній не порушував громадський порядок, а у нього був умисел лише заподіяти потерпілому тілесні ушкодження.
При цьому суд посилається на роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» № 10 від 22.12.2006 щодо необхідності відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій.
Так, дії, що супроводжувались, зокрема, завданням побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо знайомих і викликані особистими неприязними стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями КК, що передбачають відповідальність за злочини проти особи (п.4 абз.2 Постанови). Як хуліганство, зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Жодний із допитаних в судовому засіданні свідків не підтвердив, що обвинувачений ОСОБА_10 порушував охоронюваний законом громадський порядок, а отже місцевий суд визнав, що в діях обвинуваченого відсутній склад злочину, передбачений ч.1 ст.296 КК України, а тому його дії кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК України з посиланням на те, що саме у цьому кримінальному правопорушенні вина ОСОБА_10 доведена повністю сукупністю наданих стороною обвинувачення доказів.
В апеляційній скарзі на вказаний вирок місцевого суду від 02.07.2015 потерпілий ОСОБА_16 просить його скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_10 винуватим та призначити покарання: за ч.2 ст.186 КК України 6 років позбавлення волі, за ч.1 ст.296 КК України 4 роки 6 місяців позбавлення волі; на підставі «ст.71» КК України остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років; цивільний позов задовольнити повністю та стягнути на його користь з обвинуваченого 100 000 грн. моральної шкоди, 41 219,64 грн. майнової шкоди, завдані злочином.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_16 зазначає, що місцевий суд при ухваленні оскаржуваного вироку засудив обвинуваченого ОСОБА_10 за ч.1 ст.125 КК України в порушення ч.3 ст.337 КПК України, яка дає можливість суду «змінити обвинувачення виключно в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, а не зміни кваліфікації дій обвинуваченого з однієї статті КК України на іншу», тобто суд мав право змінити кваліфікацію дій обвинуваченого виключно в межах ст.186 та 296 КК України, а не перекваліфікувати його дії на ст.125 КК України.
Вважає, що судом безпідставно не засуджено ОСОБА_10 за ч.1 ст.296 КК України та виправдано за ч.2 ст.186 КК України, оскільки, на думку ОСОБА_7 , вина обвинуваченого у вчиненні ним даних кримінальних правопорушень доведена під час судового слідства доказами, зокрема показаннями свідків: ОСОБА_17 про обставини відображених в обвинувальному акті хуліганських дій ОСОБА_10 по відношенню до ОСОБА_7 23.08.2012, пограбунку останнього обвинуваченим із застосуванням фізичного насильства; ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які також були очевидцями події, проїжджаючи на велосипедах біля місця події; ОСОБА_20 та ОСОБА_21 слідчих УМВС України в Закарпатській області, які розслідували дане кримінальне провадження, про законність проведених ними процесуальних дій, які не оскаржено стороною захисту, судово-медичного експерта ОСОБА_22 щодо характеру отриманих потерпілим тілесних ушкоджень.
Потерпілий вважає, що його та показання даних свідків в сукупності з іншими доказами, не зважаючи на заперечення обвинуваченим свої вини, повністю доводять винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.1 ст.296 КК України, узгоджуються між собою. Також доказом вини ОСОБА_10 є заява потерпілого ОСОБА_7 , протоколи огляду місця події, транспортного засобу, висновок судово-медичної експертизи тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_7 та інші досліджені в судовому засіданні докази.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 просить скасувати ухвалений щодо нього вирок Виноградівського районного суду від 02.07.2015, як незаконний, необґрунтований і невмотивований, а вказане кримінальне провадження закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України (ч.1 ст.296 КК України).
На обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений посилається на те, що він не вчиняв кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України, а зазначений вирок місцевого суду від 02.07.2015 не відповідає обставинам справи, ухвалений передчасно, з порушенням норм матеріального і процесуального права.
Так, висунуте йому органом досудового слідства обвинувачення за ч.2 ст.186, ч.1 ст.296 КК України не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду та не було підтверджено належними і допустимими доказами, а суд обґрунтував вирок тільки суперечливими показаннями потерпілого ОСОБА_7 , і його «найкращого цімбора» (приятеля, друга) свідка ОСОБА_17 .
Вважає, що всупереч вимог ст.62 Конституції України суд ухвалив щодо нього обвинувальний вирок від 02.07.2015 виключно на припущеннях, а отже це рішення не відповідає й вимогам ст.370 КПК України.
Перекваліфіковуючи дії ОСОБА_10 з ч.1 ст.296 на ч.1 ст.125 КК України, місцевий суд вийшов за межі обвинувачення в порушення вимог ч.1 ст.371 КПК України, що є однією з підстав для скасування оскарженого обвинуваченим вироку.
Передбачені ст.91 КПК України обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, не встановлено судом першої інстанції, не деталізовано і не підтверджено, зокрема у вироку не вказано, який саме мотив ОСОБА_10 мав на спричинення ОСОБА_7 тілесних ушкоджень і яку він мету переслідував, наносячи йому при свідку ОСОБА_23 тілесні ушкодження.
За вказаних у вироку обставин ОСОБА_10 не знаходився в зазначеному вище автомобілі «Міцубіші Аутлендер 2.4 І» і не рухався по автодорозі сполученням «Берегово-Виноградів», на відрізку дороги, що пролягає між населеними пунктами с. Четово Берегівського району та смт. Вилок Виноградівського району, а знаходився за 15 км в с. Мужієво Берегівського району, тому не міг фізично нанести ОСОБА_7 зазначені вище тілесні ушкодження та пошкодити його легковий автомобіль «AUDI А6».
Тобто, ОСОБА_10 не вчиняв і не міг вчинити кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України.
Наведені обвинуваченим обставини як на досудовому слідстві, так і в суді проігноровані судом, хоча такі доведені належними і допустимими доказами, зокрема показаннями свідків та поданими письмовими доказами.
Свідок ОСОБА_24 показала, що 23.08.2012, біля 22 год., вона на належному їй автомобілі «MITSUBSISHI QUTLANDER 2.4 І», д.н.з. НОМЕР_3 , приїхала до кафе по вул.Центральній с.Мужієво, де зупинила на парковку автомобіль, біля кафе з лівої сторони, через якийсь час проїхав автомобіль, який зачепив її автомобіль, вона передзвонила чоловікові, ОСОБА_10 , який приїхав до кафе на мопеді, передзвонили в міліцію на 102. Приїхали працівники міліції, які провели огляд, опитування, повідомили, що автомобіль був Шаркаді.
Свідок ОСОБА_25 в суді показала, що ввечері 23.08.2012 йшла додому по центральній дорозі в с.Мужієво і хотіла перейти дорогу. Зі сторони м. Берегова їхала машина («Ауді» сірого кольору), яку з повороту «кинуло в сторону стоячої машини Фіцая, подряпала її та поїхала далі, з кафе вийшла дружина ОСОБА_26 і хлопці, голова села приїхав на мопеді».
Свідок ОСОБА_27 в суді показав, що два роки назад, ввечері, після десятої (22 год.), вони сиділи біля бару, автомобіль Фіцая стояв біля кафе, їхав автомобіль («Ауді» сірого кольору, на якому їздив ОСОБА_28 ) зі сторони ОСОБА_29 , зачепив автомобіль і поїхав, Фіцай приїхав на мопеді.
Свідок ОСОБА_30 надав аналогічні в цілому показання.
Свідок ОСОБА_31 в суді показав, що вийшов з кафе (с. Мужієво) на вулицю і бачив пошкоджену машину Фіцая, приїхали працівники міліції, після чого прийшов ОСОБА_26 , казали що їхала машина і вдарила цю машину.
Свідок ОСОБА_32 в суді показав, що 23.08.2012 чергував в складі СОГ слідчим, приїхав в с. Мужієво на місце ДТП, складав протокол місця ДТП, пояснення, фотографував, приїхали в райвідділ, здали матеріали черговому. Пізніше бачив «відмовний» (матеріал) із складеними ним процесуальними документами у слідчого Глеби.
Свідок ОСОБА_33 в ході судового розгляду показав, що був викликаний на місце події, знаходився в с.Мужієві, в центрі був припаркований автомобіль «Міцубіші» дружини Фіцая; складався протокол огляду місця події.
Свідок ОСОБА_34 надав аналогічні в цілому показання.
Тобто обвинувачений вважає, що дані свідки підтвердили протилежні, ніж вказані у обвинуваченні обставини що 23.08.2012, приблизно о 23 год., в с.Мужієво, по вул. Ф. Ракоці (центральній) Берегівського району (а не в смт. Вілок Виноградівського району) мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «AUDI» з припаркованим автомобілем «MITSUBSISHI QUTLANDER 2.4 І», д.н.з. НОМЕР_3 . Автомобіль «MITSUBSISHI» припаркувала біля кафе Борто-Фіцай, а ОСОБА_10 під`їхав до кафе після ДТП пізніше на мопеді.
На думку ОСОБА_10 , судом у вироку від 02.07.2015 було формально вказано, що «суд критично оцінює показання свідків, оскільки зазначені свідки не були очевидцями події, деякі з них є мешканцями с. Мужієва, де обвинувачений є сільським головою».
Судом враховано тільки суперечливі показання потерпілого ОСОБА_7 , з яким обвинувачений перебував тривалий час у неприязних відносинах; потерпілий був засуджений Берегівським районним судом за вчинення відносно ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
Також обвинувачений вважає, що з самого початку досудового розслідування мав місце обвинувальний ухил, а за таких обставин його невинуватості суд безпідставно і невмотивовано вирішив також задовольнити частково цивільний позов ОСОБА_7 , стягнувши на користь останнього з обвинуваченого 15 000 грн.
Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисників на підтримання апеляційної скарги сторони захисту та заперечення проти апеляційної скарги потерпілого, доводи потерпілого та його представника, прокурора, які просили залишити апеляційну скаргу обвинуваченого без задоволення, задовольнити у вказаний вище спосіб вказану апеляцію потерпілого, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи сторін, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, колегія апеляційного суду визнає, що апеляційна скарга ОСОБА_10 підлягає задоволенню частково, а в задоволенні апеляційної скарги потерпілого слід відмовити з таких підстав.
Суд першої інстанції дослідив зібрані у кримінальному провадженні докази, всебічно, повно і об`єктивно розглянув усі обставини справи, перевірив усі доводи обвинувачення і захисту, оцінив їх за своїм внутрішнім переконанням, відповідно до вимог ст.ст. 368,370,374 КПК України сформулював у вироку обвинувачення, визнане доведеним, виклав результати дослідження і аналізу доказів, зазначив мотиви, з яких визнав обвинуваченого винуватим, відкинув його показання щодо заперечення своєї вини, доведеної належними і допустимими доказами, правильно кваліфікував дії ОСОБА_10 сааме за ч.1 ст.125 КК України, виправдавши його за ч.2 ст.186 КК України, дав правильну оцінку показанням свідків, зокрема очевидців події, вирішив усі питання, що вирішуються судом при постановленні вироку і належно вмотивував свої висновки.
Доводи зазначеної апеляційної скарги сторони обвинувачення спростовуються наступним.
Посилання потерпілого на порушення місцевим судом вимог ч.3 ст.337 КПК України під час перекваліфікації дій ОСОБА_10 з ч.1 ст.296 на ч.1 ст.125 КК України не приймаються до уваги, оскільки дана норма процесуального закону надає суду такі повноваження.
Так, відповідно до ч.3 ст.337 КПК України, з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Змінивши правову кваліфікацію злочину в наведений вище спосіб, суд першої інстанції покращив становище ОСОБА_10 , оскільки злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК України карається штрафом до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк до двохсот годин, або виправними роботами на строк до одного року, а злочин за ч.1 ст.296 КК України (за який ОСОБА_10 обвинувачений органом досудового розслідування) штрафом від п`ятисот до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років; тобто санкція ч.1 ст.296 КК України передбачає більш суворе покарання ніж ч.1 ст.125 КК.
Доказами того, що між обвинуваченим ОСОБА_10 та потерпілим ОСОБА_7 тривалий час існують неприязні відносини є: 1) вирок Берегівського районного суду Закарпатської області від 17.03.2014, яким ОСОБА_7 визнано винуватим за ч.1 ст.125 КК України, оскільки доведено, що він групою осіб з іншими двома співучасниками вчинили фізичне насильство у відношенні ОСОБА_35 , побивши його, спричинивши останньому тілесні ушкодження; 2) протокол допиту в якості підозрюваного ОСОБА_7 від 08.08.2013, з якого вбачається, що неприязні відносини у нього з ОСОБА_10 існують ще з 2011 року (т.3, а.п. 173-175, 179-182, а.180, абз.4 знизу).
Під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_10 в апеляційному суді, як і в суді першої інстанції, ОСОБА_7 визнав дану обставину, як і не заперечив факт тривалого знайомства з ОСОБА_10 .
Тому місцевий суд вірно, із врахуванням зазначених вище роз`яснень, що містяться в п. 4,5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» № 10 від 22.12.2006, перекваліфікував дії ОСОБА_10 із ч.1 ст.296 на ч.1 ст.125 КК України.
Висновок місцевого суду щодо недоведення вини ОСОБА_10 у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст.186 КК України ґрунтується на матеріалах кримінального провадження та на встановлених судом фактичних обставинах справи.
Так, органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачувався в тому, що він 23.08.2012, біля 23 год. 10 хв., у с. Перехрестя, по вул.Спортивній Виноградівського району, припинивши вчинення хуліганських дій щодо потерпілого ОСОБА_7 , «маючи на меті відкрите викрадення чужого майна», на узбіччі автодороги біля с. Перехрестя Виноградівського району, підійшов до потерпілого ОСОБА_7 та із застосуванням фізичного насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, через відчинене вітрове скло водійських дверей легкового автомобіля «Ауді-А6», реєстраційний номер Угорської Республіки « НОМЕР_1 », шляхом ривка відкрито викрав, зірвавши з шиї останнього, золотий ланцюжок, бувший у використанні, вагою 95 грамів, виготовлений із 585 проби золота, залишковою вартістю 34 200 гривень.
Під час досудового розслідування ланцюжок не виявлено, а отже і встановити з якого металу він виготовлений, його вагу та вартість орган досудового розслідування був позбавлений можливості, в тому числі й з урахуванням наступного.
Як правильно встановлено місцевим судом, доводи ОСОБА_7 щодо придбання вказаного ланцюжка різняться: в одному випадку (на досудовому слідстві) потерпілий вперше стверджував, що ланцюжок, який ніби викрадено ОСОБА_10 , він придбав у магазині в Угорщині (т.1, а.п. 97-100; а.99, абз.2), а в судовому засіданні що такий йому подарував батько (звукозапис від 08.12.2014, час 11:26:07 (01:07:58).
Одним із доказів вини ОСОБА_10 за ч.2 ст.186 КК України орган досудового розслідування визнав незавірену фотокопію квитанції про те, що золотий ланцюжок нібито був придбаний ОСОБА_36 у підприємства «Mixpakk Kft» (1119, Будапешт, вул. Петзвал Юожефа 50-56), в Угорщини в 2004 році (т.1, а.п. 103,104).
Подані стороною захисту до місцевого суду відповідно до ч.11 ст.290 КПК України документи, зокрема Фірмова Виписка нотаріуса м. Ніредьгаза Міністерства Юстиції Угорщини ДР. ОСОБА_37 , свідчить про те, що TOB «Mixpakk Kft» (1119, Будапешт, вул. Петзвал Юожефа 50-56), в якому нібито придбано золотий ланцюжок, зареєстровано тільки 07.09.2012; діяльністю фірми є інша поштова та кур`єрська діяльність, а не торгівля ювелірними виробами (т.3, а.п. 166-167,168-169,192,193).
Як пояснення потерпілого, так і довідки щодо придбання золотого ланцюжка є суперечливими, непослідовними, а тому такі обґрунтовано не взяті місцевим судом до уваги, як докази.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд визнає, що жодних доказів, які б свідчили про доведення об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, наявність у ОСОБА_10 умислу на відкрите викрадення майна потерпілого із застосуванням насильства органом досудового розслідування не здобуто.
Також викликає сумнів обвинувачення ОСОБА_10 за ч.2 ст.186 КК України і та обставина, що ні в заяві потерпілого ОСОБА_7 від 24.08.2012 про вчинення проти нього протиправних дій саме ОСОБА_10 , ні в його первинних поясненнях (т.1, а.п.33,71) взагалі не йдеться про викрадення у нього ОСОБА_38 у вказаний в обвинуваченні спосіб зазначеного вище золотого ланцюжка.
Кримінальну справу (за правилами КПК України 1960 року) порушено за ч.2 ст.186 КК України лише через 2,5 місяці і лише за фактом викрадення чужого майна золотого ланцюжка невідомою особою, а не проти ОСОБА_10 (т.1, а.п.27), не зважаючи на те, що потерпілий та обвинувачений були тривалий час знайомі до вказаної в обвинувальному акті події і між ними існували неприязні відносини (т.3, а.п.180, абз.4 знизу), а як зазначено вище, у вказаній заяві потерпілого, датованій ще 24.08.2012, йдеться про його побиття саме ОСОБА_10 23.08.2012, біля 23 год. Лише 03.03.2014 під час допиту в якості потерпілого ОСОБА_7 показав, що за вказаних у обвинувальному акті обставин саме ОСОБА_10 викрав у нього золотий ланцюжок із застосуванням насильства (т.1, а.п. 97-100).
Жоден із свідків не підтвердив повідомлені ОСОБА_7 обставини, що ОСОБА_10 вчинив насильницькі протиправні дії у відношенні потерпілого саме з метою викрадення майна останнього золотого ланцюжка, після чого з викраденим зник.
Отже, сумнівними є показання потерпілого в тій частині, що ОСОБА_10 за вказаних в обвинуваченні обставин, наздоганяв потерпілого на автомобілі, спричинивши ДТП, змусив його зупинитися, після чого наніс йому кілька ударів кулаком в голову саме з метою пограбування викрадення належного ОСОБА_7 золотого ланцюга, а також щодо самого факту викрадення цього майна.
Відповідно до ст.62 Конституції України, ч.3 ст.373 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь; обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Що стосується доводів в апеляційній скарзі ОСОБА_10 про його повну непричетність до протиправних дій у відношенні ОСОБА_7 , такі також спростовуються наведеними в оскарженому вироку суду доказами, яким дано належну оцінку.
Сторона захисту, як на доказ невинуватості ОСОБА_10 , посилається на показання допитаних судом свідків сторони захисту: ОСОБА_39 , ОСОБА_27 , ОСОБА_24 , ОСОБА_40 , ОСОБА_25 , які ніби підтвердили той факт, що за вказаних в обвинувальному акті щодо ОСОБА_10 обставин останній не міг 23.08.2012, біля 22-23 год., керувати транспортним засобом «Mitsubsishi Outlander 2.4 І», номерний знак НОМЕР_2 , на відрізку автодороги «Берегово-Виноградів», між с.Четово Берегівського району та смт. Вилок Виноградівського району, вчиняючи в цей час протиправні дії у відношенні до ОСОБА_7 .
Так, дані свідки показали, що приблизно в цей час (біля 23 год. 23.08.2012), коли вони відпочивали в кафе «Холідей», розташованому біля центральної зупинки с. Мужієво Берегівського району, проїхав водій автомобіля «Ауді» сірого кольору, подібний на той, яким керує ОСОБА_7 , наїхав на автомобіль ОСОБА_10 «Mitsubsishi Outlander 2.4 І», н.з. НОМЕР_2 , який був припаркований біля кафе дружиною останнього ОСОБА_24 , а тому ОСОБА_10 , який дістався місця ДТП моторолером, не міг перебувати у вказаний в обвинувальному акті час за кермом даного автомобіля на відрізку автодороги «Берегово-Виноградів», між с.Четово Берегівського району та смт. Вилок Виноградівського району.
Показання свідка ОСОБА_41 про те, що 23.08.2012 про факт вказаної ДТП на зупинці біля кафе в с. Мужієво Берегівського району йому, як працівнику правоохоронного органу, повідомив черговий міліції о 22 год. 15 хв. (тобто до 23 год., про що йдеться в обвинуваченні ОСОБА_10 ) спростовуються наданою на адвокатський запит відповіддю начальника Берегівського РВ УМВС України в Закарпатській області № 39/6021 від 13.08.2014, з якої вбачається, що в чергову частину Берегівського РВ по телефону «102» надійшло повідомлення від ОСОБА_42 (дружини обвинуваченого) про ДТП з участю автомобіля ОСОБА_7 та автомобіля ОСОБА_10 , який вона припаркувала поблизу зазначеного кафе, саме о 23 год.50 хв. 23.08.2012 (т.3, а.п. 38-39).
Такі розбіжності у показаннях свідків сторони захисту із офіційними даними можуть пояснюватися лише тим, що даний свідок, як і свідок ОСОБА_25 (та інші свідки сторони захисту) не пам`ятає чітко обставин, що відбувалися тієї доби, оскільки з того часу минув тривалий час понад три роки. Крім того, даний свідок кілька разів змінював свої показання в суді щодо конкретного часу такого звернення до правоохоронного органу ОСОБА_43 .
Протоколами огляду місця події, якими зафіксовано характер механічних пошкоджень автомобілів обвинуваченого та потерпілого, слідчого експерименту (т.1, а.п. 166-181), поряд із показаннями потерпілого ОСОБА_7 та свідків: ОСОБА_17 , ОСОБА_19 підтверджуються викладені в обвинувальному акті обставини щодо наїзду саме ОСОБА_10 автомобілем «Mitsubsishi Outlander 2.4 І», номерний знак НОМЕР_2 , на автомобіль «AUDI А6», номерний знак Угорської Республіки НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 .
Так, автомобіль ОСОБА_7 містить пошкодження передніх та задніх дверей знизу і зліва, а автомобіль ОСОБА_10 переднього бамперу справа та знизу, а також диску переднього колеса справа (т.1, а.п. 37-48).
Дані обставини повністю спростовують доводи сторони захисту, що саме ОСОБА_7 нібито наїхав вказаним автомобілем «Ауді» на припаркований ОСОБА_24 в с. Мужієво Берегівського району автомобіль ОСОБА_10 «Міцубіші Аутлендер».
Суд першої інстанції з урахуванням даних та інших наведених у вироку обставин справи обґрунтовано відкинув показання вказаних вище свідків сторони захисту в цій частині, мотивуючи своє рішення тим, що ці свідки є мешканцями с. Мужієва, в якому ОСОБА_10 є сільським головою, а свідок ОСОБА_24 є дружиною обвинуваченого, а також, що ці свідки не могли бути очевидцями вказаної події, що відбувалася саме о 23 год. 23.08.2012, оскільки, як зазначено вище, телефонне повідомлення правоохоронному органу від ОСОБА_24 про вказану ДТП, яку нібито вчинив потерпілий, надійшло лише через 50 хв. о 23 год. 50 хв., що не узгоджується з іншими доказами сторони обвинувачення, які суд визнав достовірними (т.3, а.п. 1, абз.1 знизу; а.п. 38-39).
Задовольняючи частково цивільний позов, суд першої інстанції виконав вимоги закону, правильно стягнув у вищевказаний спосіб з обвинуваченого на користь потерпілого завдану останньому злочином моральну шкоду, врахувавши при цьому положення ст.ст. 11,16,23,1167 ЦК України; при визначенні розміру її відшкодування суд врахував характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, погіршення стану здоров`я, тяжкість отриманих ним тілесних ушкоджень, вимоги розумності і справедливості.
Відмовляючи ОСОБА_7 в задоволенні його позову щодо стягнення з ОСОБА_10 майнової шкоди, враховано положення ч.3 ст.129 КПК України, згідно з яким у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду.
З цих підстав колегія апеляційного суду також визнає безпідставною апеляційну скаргу потерпілого на вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову.
Разом з тим, вирішуючи відповідно до п.4 ч.1 ст.368 КПК України питання, чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України,суд першої інстанції не врахував положення п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України, відповідно до яких особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: два роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.
Злочин, у вчиненні якого ОСОБА_10 визнаний винуватим, є відповідно до ст.12 КК України невеликої тяжкості, санкцією ч.1 ст.125 КК України передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі,такий вчинено 23.08.2012, а обвинувальний вирок щодо ОСОБА_10 ухвалено 02.07.2015, тобто майже через три роки з дня вчинення обвинуваченим злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.
З урахуванням наведеного та змісту п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України, ОСОБА_10 повинен був за вироком суду від 02.07.2015 звільнений від покарання за ч.1 ст.125КК України, оскільки з дня вчинення ним злочину і до дня набрання вироком законної сили
минув строк у два роки.
З цих підстав оскаржений сторонами вирок щодо ОСОБА_10 підлягає зміні відповідно до п.1 ст.413 КПК України, а останній звільненню від покарання за ч.1 ст.125 КК України на підставі п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404,407,408,409,413,418,419 КПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Виноградівського районного суду Закарпатської області щодо ОСОБА_10 від 02.07.2015 змінити.

На підставі ч.5 ст.74 КК України обвинуваченого ОСОБА_10 звільнити від призначеного вказаним вироком за ч.1 ст.125 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її оголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення цього судового рішення.

Судді: