Справа № 442/6827/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/168/16 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2016 року м Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

при секретарі ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Стебника, Львівської області, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, - у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,
з участю прокурора ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

та захисника ОСОБА_10

за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :
Вироком Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року ОСОБА_12 засуджений за ч. 2 ст. 286 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки. Згідно ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з випробуванням іспитовим строком три роки з покладенням відповідно до ст. 76 КК України певних обов`язків.

Запобіжний захід ОСОБА_12 залишено попередній домашній арешт.

Вирішено питання процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_12 визнаний винуватим у тому, що він 13 червня 2014 року близько 13 години на 70 км - 330 м дороги Турка-Пісочне як водій автомобіля марки «Nissan»-«Bluebird» р.н. НОМЕР_1 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, рухаючись у напрямку м.Дрогобич, під час руху неподалік автозаправної станції «AND» не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, внаслідок чого з`їхав на праве узбіччя та кювет, де перекинувся.

Дії водія транспортного засобу ОСОБА_12 суперечили вимогам Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року із наступними змінами та доповненнями, а саме: п.1.5 «згідно якого дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п.2.3 підпункту «б», «згідно якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу, і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п.2.9 підпункту «а», «згідно якого водію забороняється керувати в стані алкогольного сп`яніння»; п.12.1. «згідно якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його pух та безпечно керувати ним».

Такими своїми діями обвинувачений створив аварійну обстановку, яка призвела до з`їзду на праве узбіччя та кювет, де він перекинувся, що спричинило смерть пасажира переднього сидіння автомобіля марки «Nissan»-«Bluebird» р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_13 , який випав з салону, отримавши тяжкі тілесні ушкодження.

Прокурор, який брав участь у кримінальному провадженні, не оспорюючи фактичних обставин справи, доведеність винуватості та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 засудити за ч.2 ст. 286 КК України на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки. В решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що суд безпідставно звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Обвинувачений визнав винуватість лише під час судового провадження та повністю заперечував таку під час досудового розслідування, стверджував, що за кермом автомобіля не сидів, а перебував у ньому в якості пасажира, чим намагався вести в оману сторону обвинувачення щодо обставин скоєного ним кримінального правопорушення, тим самим бажав уникнути кримінальної відповідальності. Крім того, судом не враховано факту, що обвинувачений з 06 квітня по 06 жовтня 2015 року переховувався від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим його на вказаний період було оголошено в розшук, а досудове розслідування зупинено. Як наслідок, ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 квітня 2015 року дано дозвіл на затримання з метою приводу підозрюваного для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а в подальшому 07 жовтня 2015 року останньому обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Шкоду потерпілій відшкодував гр. ОСОБА_14 , а не обвинувачений, і лише 22 листопада 2015 року, тобто після скерування обвинувального акту до Дрогобицького міськрайоного суду Львівської області для розгляду по суті. Дані обставини свідчать про те, що обвинувачений у вчиненому щиро не розкаявся, а намагався уникнути більш тяжкого покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення. Суд лише перелічив обставини, з яких прийшов до висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, але належним чином не мотивував; не врахував, що злочин, передбачений ч.2 ст. 286 КК України, є тяжким та що такий обвинувачений вчинив у стані алкогольного сп`яніння, що є обставиною, яка обтяжує покарання.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримку апеляційної скарги, обвинуваченого, його захисника та потерпілої про залишення вироку без змін, а апеляційної скарги без задоволення, вивчивши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення з наступних підстав.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_12 у вчиненні зазначеного у вироку злочинного діяння відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі доказами, не оспорюється учасниками процесу і є обґрунтованим.

Фактичні обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_12 злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та його винуватість підтверджуються зібраними доказами в ході досудового та судового слідства, належним чином викладені в вироці та в апеляційному порядку не оскаржуються, тому колегія суддів вважає за можливе постановити свій вирок лише в частині обраного покарання.
Відповідно до ч.2 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
На думку колегії суддів, обираючи покарання винному, суд першої інстанції призначив йому таке без дотримання загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, яке є явно м`яким і несправедливим через невідповідність тяжкості скоєного злочину та особі засудженого, наслідків у вигляді смерті потерпілого.
Обґрунтовуючи свій висновок про можливість виправлення та перевиховання обвинуваченого без відбування покарання і про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд у вироку покликався на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не знаходиться, має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується, думку потерпілої, яка претензій до нього ні матеріального, ні морального характеру не має, про що подала суду заяву, а також покладається на думку суду, щодо обрання йому покарання та обставини вчинення кримінального правопорушення.

Між тим, колегія суддів переконана, що підстав вважати можливим виправлення обвинуваченого без відбування покарання немає, оскільки суд першої інстанції неналежно врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини справи й помилково прийняв рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Як акцентує увагу прокурор в апеляційній скарзі на тому, що, призначаючи ОСОБА_12 покарання, суд першої інстанції не мав враховувати як пом`якшуючі обвинуваченому покарання обставини - щире каяття та добровільне відшкодування шкоди потерпілій, оскільки обвинувачений винуватість у вчиненому визнав лише під час судового провадження, повністю заперечуючи її під час досудового розслідування, такий з 06 квітня по 06 жовтня 2015 року переховувався від органів досудового розслідування за межами України з метою ухилення від кримінальної відповідальності, шкоду потерпілій відшкодовував не обвинувачений, а гр. ОСОБА_14 після скерування обвинувального акту до суду, а тому дані пом`якшуючі обставини, на його думку, відсутні взагалі. Кримінальне правопорушення ОСОБА_12 вчинив у стані алкогольного сп`яніння, внаслідок чого настали тяжкі наслідки у вигляді смерті ОСОБА_13 .
Призначивши ОСОБА_12 покарання із звільненням від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції допустив неправильне застосування кримінального закону, що відповідно до п.4 ч.1 ст. 409, ст. 413, п.4 ч.1 ст. 420 КПК України тягне за собою скасування вироку суду першої інстанції та ухвалення апеляційним судом свого вироку.

Ті обставини, на які як на підставу звільнення ОСОБА_12 від відбування покарання покликався суд першої інстанції, належало врахувати при визначенні розміру покарання, а не для застосування ст. 75 КК України.

Колегія суддів приходить до переконання, що наведені у вироку мотиви про застосування до обвинуваченого ОСОБА_12 ст. 75 КК України не є переконливими, тому з урахуванням досліджених матеріалів справи апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення, вирок суду в частині призначення ОСОБА_12 покарання скасуванню та постановленням у цій частині свого вироку.

З огляду на викладене колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції кримінального закону, що полягає у неправильності звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України при призначенні ОСОБА_12 покарання апеляційний суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який за місцем проживання характеризується позитивно, до кримінальної відповідальності притягується вперше, каяття у вчиненому як обставину, що пом`якшує покарання, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння як обставину, що обтяжує покарання, й вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами у межах санкції ч.2 ст. 286 КК України, яке буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_12 та попередження нових злочинів.

У решті вирок суду першої інстанції слід залишити без зміни.

Керуючись ст. ст. 374, 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів,
у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 задовольнити.
Вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 в частині призначення покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням його права керувати транспортним засобом на строк два роки.
В решті вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 грудня 2015 року залишити без змін.
Початок строку відбуття покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.
У відповідності з вимогами ч.5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_15 в строк відбування покарання час попереднього ув`язнення з 07 жовтня по 25 листопада 2015 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.
С У Д Д І :

ОСОБА_3 ОСОБА_16 ОСОБА_17