Справа № 415/228/14-к
Провадження № 11-кп/782/283/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«11» жовтня 2016 року місто Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Луганської області у складі:
Головуючого судді : ОСОБА_1

суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі : ОСОБА_4

за участю прокурора : ОСОБА_5

обвинуваченого : ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Апеляційного суду Луганської області в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0004126 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , прокурора Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області ОСОБА_8 на вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 06 червня 2016 року, яким:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Лисичанська Луганської області, громадянин України, українець, неодружений, з повною загальною середньою освітою, не працює, раніше засуджений: - 24.10.1995 року Первомайським міським судом Луганської області за ч.2 ст.122, ч.3 ст.206 ст.42 КК України (1960 року) до 7 років позбавлення волі; - 10.04.2002 року Лисичанським міським судом Луганської області за ч.3 ст.152, ч.2 ст.153, ч.1 ст.187, ст.70 КК України до 11 років позбавлення волі. 17 грудня 2012 року звільнений із Чернухінської ВК № 23 Луганської області за закінченням терміну покарання, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , -

визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України та йому призначено покарання:

-за ч.2 ст.186 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки;

-за ч.2 ст.187 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 7 (сім) років з конфіскацією ? частини належного йому на праві приватної власності майна.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_6 призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 (сім) років з конфіскацією ? частини належного йому на праві приватної власності майна.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 04 грудня 2013 року до 06 червня 2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати на проведення товарознавчих експертиз у загальній сумі - 978 грн. 88 коп.

Питання про речові докази вирішено відповідно до ст.100 КПК України.

В С Т А Н О В И Л А:
Вироком суду обвинувачений ОСОБА_6 визнаний винним у скоєнні злочинів за наступних обставин.

В жовтні 2013 року, в денний час, більш точний дати під час досудового розслідування та судового розгляду встановити не виявилося можливим, ОСОБА_6 , будучи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в районі школи № 4 по вулиці Жовтневій міста Лисичанська, повторно, керуючись раптово виниклим умислом, спрямованим на відкрите викрадання чужого майна, поєднаним з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_9 , наніс останньому два удари рукою в область грудей, заподіявши фізичний біль, тобто застосував насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, після чого відкрито заволодів мобільним телефоном марки «Samsung GT-C 3322», вартістю 452, 68 грн., який належав ОСОБА_10 .

В результаті злочинних дій ОСОБА_6 , ОСОБА_10 була завдана матеріальна шкода згідно з висновком товарознавчої експертизи № 920-277/7 від 19.12.2013 року на суму 452, 68 грн.

03 грудня 2013 року, приблизно о 21 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 раніше вчинивши розбій, будучи в стані алкогольного сп`яніння в під`їзді будинку АДРЕСА_2 , зустрів неповнолітніх ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 . ОСОБА_6 , керуючись раптово виниклим умислом, спрямованим на напад з метою заволодіння чужим майном, почав вимагати від неповнолітніх передати йому мобільний телефон, при цьому висловлюючи погрози застосування пістолета, який нібито є при ньому в його одязі, демонстративно придержуючи руку в куртці, щоб у неповнолітніх склалося враження наявності вогнепальної зброї, тобто погрожував застосуванням насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу. Після чого заволодів мобільним телефоном марки «Samsung GT S5260» вартістю 400 грн., який належав неповнолітньому ОСОБА_11 .

В результаті злочинних дій ОСОБА_6 , неповнолітньому ОСОБА_11 була завдана матеріальна шкода, згідно з висновком товарознавчої експертизи № 894-264/7 від 06.12.2013 року на суму 400 грн.

На вирок суду учасниками процесу подані апеляційні скарги.

Так, обвинувачений ОСОБА_6 у своїй апеляційній скарзі посилається на незаконність дій слідчого МВ ГУМВС в Луганській області ОСОБА_13 та прокурора Лисичанської прокуратури Луганської області ОСОБА_14 , які незаконного його заарештували за начебто скоєний ним грабіж та розбій. При цьому, як зазначає обвинувачений, у кримінальному провадженні з його участю не було проведено жодної слідчої дії, а саме, очної ставки з потерпілими та слідчого експерименту, а також йому не було вручено обвинувального акту.

Крім того апелянт зазначає, що судом було винесено йому вирок без допиту свідків та потерпілих. Обвинувачений у своїй скарзі посилається на покази потерпілого ОСОБА_15 , який 06 березня 2014 року у судовому засіданні пояснив, що ніякої зброї у нього, ОСОБА_16 , той не бачив та ніякою зброєю йому не загрожував. Також апелянт посилається на покази свідка ОСОБА_17 , який 22 квітня 2015 року суду також пояснив, що ніякої зброї у нього, ОСОБА_16 , той не бачив та ніякою зброєю йому не загрожував. Ці обставини у судовому засіданні 23 квітня 2015 року, як зазначає апелянт, підтвердила мати свідка, ОСОБА_18 .

Також, в своїй апеляційній скарзі обвинувачений посилається на покази потерпілої ОСОБА_10 , яка 06 серпня 2015 року у судовому засіданні пояснила, що вона його, ОСОБА_16 , не знає, вперше бачить та ніяких претензій до нього не має. При цьому, як зазначає апелянт з посиланням на покази свідка ОСОБА_9 , телефон той передав йому власноруч подивитись. Після чого між ними виникла сварка, під час якої він вдарив свідка ОСОБА_19 в груди та вони розійшлись по домівкам. Свідок ніякої заяви до міліції не писав та побої не знімав. До міліції його доставили силою, де слідчий ОСОБА_20 заставила його підписати протокол допиту.

Крім того, обвинувачений зазначає, що на виконання ухвали суду першої інстанції про привід свідків, не були доставлені до суду свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , без яких, на думку апелянта, неможливо було завершити судовий розгляд справи. Вважає, що судом не були прийняті до уваги покази свідків, потерпілих та його покази, а також були проігноровані його клопотання, заяви та скарги по кримінальному провадженню. Просить апеляційний суд переглянути його справу з урахуванням всіх матеріалів справи, показів свідків і потерпілих, та врахувати, що свою провину він визнає частково, а призначене судом покарання є занадто суворим.

Захисник ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі зазначає, що вирок суду відносно його підзахисного не відповідає вимогам ст.ст.370, 409 КПК України, у зв`язку з чим вирок підлягає скасуванню.

Вказує, що судом першої інстанції йому не були надані копії аудіозапису судових засідань, що вплинуло на здійснення якісного правового захисту його підзахисного.

Захисник зазначає, що викладені у вироку обставини вчинених обвинуваченим злочинів не відповідають дійсності, оскільки покази свідків та потерпілих викладені судом недостовірно, суперечать один одному, не взаємопов`язані між собою, що підтверджується аудіозаписом судових засідань, з якого вбачається, що ОСОБА_6 не скоював вказаних злочинів, та його вина ніякими доказами не підтверджується.

Крім того, апелянт зазначає, що по справі були визнані потерпілими особи, яким взагалі не була завдана матеріальна шкода, які самі підтвердили ці обставини, а саме потерпілий ОСОБА_9 у суді надав покази, що йому не була заподіяна ніяка шкода, а потерпіла ОСОБА_10 показала, що телефон належав її доньки, а не їй.

Також вказує, що дії ОСОБА_6 , які були визнані судом як розбійний напад, не підпадають під диспозицію вказаної норми.

Тому захисник просить апеляційний суд вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень в діях ОСОБА_6 .

В своїй апеляційній скарзі прокурор Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області ОСОБА_8 вказує, що суд першої інстанції призначаючи покарання, в порушення вимог ст. 65 КК України не в повному обсязі врахував характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, обставини справи, що пом`якшують та обтяжують відповідальність, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, характеризується задовільно, скоїв тяжке кримінальне правопорушення через незначний проміжок часу після звільнення з місць позбавлення волі. За таких умов, на думку прокурора, у суду першої інстанції не було підстав для призначення обвинуваченому мінімального покарання, передбаченого санкцією статті. Тому прокурор просить апеляційний суд вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 06 червня 2016 року скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України, та призначити тому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 8 років, з конфіскацією всього належного обвинуваченому на праві приватної власності майна з відбуванням покарання у кримінально-виконавчої установи закритого типу.

В судове засідання апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , законний представник потерпілого ОСОБА_23 , представник служби у справах дітей ОСОБА_24 та захисники ОСОБА_7 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили. Захисник ОСОБА_7 надав суду заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, доводи своєї апеляційної скарги підтримує.

З урахуванням наведеного та керуючись положеннями ч.4 ст.405 КПК України апеляційний суд вважає за можливе провести судовий розгляд за відсутністю нез`явившихся сторін та інших учасників кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення обвинуваченого, який підтримав доводи поданої ним та захисником ОСОБА_7 апеляційних скарг, при цьому свої вимоги уточнив та просив апеляційний суд скасувати вирок суду першої інстанції та закрити провадження у справі за недоведеністю його вини у злочинах, заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вислухавши думку прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні у повному обсязі, просив апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника залишити без задоволення, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно вимогам ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст.94 КПК України.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 в скоєні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України при обставинах, встановлених вироком суду, а також правова кваліфікація, основані на зібраних по справі та перевірених судом доказах, являються обґрунтованими та належним чином мотивованими.

Епізом №1

Так, по епізоду відкритого викрадення майна потерпілої ОСОБА_10 від жовтня 2013 року, обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, не визнав та суду пояснив, що він не наносив тілесних ушкоджень ОСОБА_9 та не забирав ніякого телефону.

Між тим, допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 пояснила, що обвинуваченого ОСОБА_6 не знає. При цьому зазначила, що мобільний телефон «Samsung GT-С 3322» вона придбала в кредит в магазині «Фортуна» 22 березня 2013 року, після чого надала його в користування своїй дочці ОСОБА_27 . Кредит за телефон виплачувала вона, а не її дочка ОСОБА_28 . Вона є власником телефону. Їй відомо, що ОСОБА_29 була разом з ОСОБА_30 в одній компанії. Зі слів ОСОБА_31 , їй також відомо, що дочка передала зазначений телефон ОСОБА_32 на зберігання і він поклав його до карману, а також те, що ОСОБА_6 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_32 і відібрав телефон.

Допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що з обвинуваченим ОСОБА_16 він знайомий. Зазначив, що в 2013 році випивав в одній компанії з ОСОБА_33 та ОСОБА_34 . Після цього вони втрьох пішли до сусідки. ОСОБА_35 запитав у сусідки чи є у неї ще щось випити. Після цього він запропонував взяти випивку у його знайомого, на що ОСОБА_35 погодився та сказав, щоб вони пішли. До того ОСОБА_36 надала йому на зберігання її мобільний телефон, який він поклав у карман. До її телефону підходила його зарядка, бо вона була без своєї. Коли вони з ОСОБА_35 уходили за спиртними напоями, то він хотів віддати телефон ОСОБА_37 , але не віддав. Він разом з ОСОБА_35 пішов. Вони дійшли до будівництва, де зупинилися і ОСОБА_35 наказав йому віддати телефон. ОСОБА_35 наніс йому тілесні ушкодження два рази в область грудей і він, злякавшись того, що ОСОБА_35 буде наносити йому і далі тілесні ушкодження, віддав телефон. ОСОБА_35 сказав йому бігти до дому. Після цього він втік до дому. До лікарні за медичною допомогою він не звертався. Телефон ОСОБА_38 не повернув, тому що до нього зверталися і ОСОБА_29 , і її мати, і син ОСОБА_39 , щоб він віддав телефон, на що він їм відповів, що у нього телефону немає, що телефон у ОСОБА_34 .. Матеріальних претензій до ОСОБА_35 не має.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_40 пояснила, що обвинуваченого знає, він її знайомий. Потерпіла по справі ОСОБА_10 її мати. Мобільний телефон «Samsung GT-С 3332» купила її мати та дала їй. В жовтні 2013 року вона з ОСОБА_30 та ОСОБА_41 зустрілися у ОСОБА_42 у місті Лисичанську на Стекольному, де вживали алкогольні напої. Вона передала мобільний телефон ОСОБА_43 у карман. Через деякий час ОСОБА_16 та ОСОБА_44 пішли. Телефон ОСОБА_16 добровільно не повернув. Телефон повернули робітники міліції її матері ОСОБА_37 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_45 пояснив, що обвинуваченого знає та вони підтримують дружні стосунки. В 2013 році на ринку «Джамілі» до нього звернувся ОСОБА_16 та запропонував придбати мобільний телефон за 100 гривень. Він відмовився, так як у нього не було грошей, але він запропонував ОСОБА_16 познайомитися з жінкою, яка могла купити телефон. Після цього ОСОБА_16 цього ж дня прийшов до нього до ринку «Джамілі» та приніс телефон «Samsung», який продав за 100 грн. жінці кавказької національності на ім`я ОСОБА_46 . Він цього ж дня телефонував ОСОБА_16 , щоб попросити зарядний пристрій для телефону, але ОСОБА_16 так його і не приніс.

Згідно протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 05.12.2013 року, зареєстрованого 04.12.2013 року за №1521/9591, ОСОБА_10 просить вжити заходи до невідомої особи, яка шляхом вільного доступу в середині жовтня 2013 року скоїла крадіжку телефону у її доньки ОСОБА_47 (т. 1 а.с. 183, 199, 197-198).

Згідно з протоколом огляду місця події від 18.12.2013 р. вбачається, що проведеним оглядом встановлено, що місцем огляду є магазин «Овочевий», розташований за адресою: м. Лисичанськ, пр. Леніна, ринок «Джеміля». На час огляду магазин відчинений та здійснюється торгівля. Жінка, яка є продавцем магазину та яка представилася ОСОБА_22 , добровільно видала мобільний телефон марки «Samsung GT-C3322» у металевому корпусі. На задній панелі корпусу телефону мається надпис « ОСОБА_48 », зверху на панелі знаходиться об`єктив камери, посередині панелі нанесений малюнок у вигляді квітів. Передня частина складається з екрану та кнопкової частини сріблястого кольору на момент огляду мобільний телефон вимкнений. При відкриванні задньої панелі знаходиться акумуляторна батарея, чорного кольору. Під акумуляторною батареєю мається надпис ІМЕІ НОМЕР_1 . (т.1 а.с. 216-218).
Висновком судово-товарознавчої експертизи № 920-277/7 від 19.12.2013р. встановлено, що залишкова вартість наданого на дослідження телефонного апарату станом на момент скоєння кримінального правопорушення, тобто на 15 жовтня 2013 року з урахуванням зносу за періодом експлуатації, за умови вільного ціноутворення на території України, може складати 452 (чотириста п`ятдесят дві) грн. 68 коп. Залишкова вартість наданого на дослідження телефонного апарату на момент проведення дослідження, з урахуванням наявних ознак експлуатації, за умови вільного ціноутворення на території України, може складати 408 (чотириста вісім) грн. 00 коп. (т.1 а.с. 224-229)
Оцінюючи зібрані по справі докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що винність обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого, вчинене повторно, доведена повністю, а його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України. З такими висновками погоджується й апеляційний суд.

При цьому апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що не визнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, та його версія про те, що він не наносив потерпілому тілесних ушкоджень та не забирав телефон, спростовуються зібраними по справі та вищенаведеними доказами, у тому числі і показами безпосередньо потерпілого ОСОБА_9 , яким суд дав належну оцінку.
У своєму вироку суд обґрунтовано зазначив, що немає підстав сумніватися в об`єктивності показань потерпілого ОСОБА_9 та свідків, оскільки вони повністю узгоджуються між собою, а також підтверджуються зібраними по справі доказами. У зв`язку з чим позицію обвинуваченого ОСОБА_6 щодо невизнання ним своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.186 КК України суд обгрунтовано визнав формою самозахисту та як спробу уникнути кримінальної відповідальності за скоєне.

Епізом №2

По епізоду розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_11 від 03 грудня 2013 року, обвинувачений ОСОБА_6 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України не визнав та суду пояснив, що він не мав при собі вогнепальної зброї, нікому не погрожував, адже потерпілого і його друга знає, бо вони є сусідами. Він просто попросив у хлопців мобільний телефон, щоб зателефонувати. До міліції пішов сам, але його там не прийняли. Телефон він повернув сам. Не заперечує факту того, що він отримав від потерпілого телефон, але вважає, що потерпілий добровільно віддав йому телефон. Також пояснив, що у цей день - 03.12.2013 року у нього згорів будинок, він зібрав речі та пішов до ОСОБА_49 .

Між тим, допитаний у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_11 пояснив, що він разом із своїм другом ОСОБА_50 йшов до дому. По дорозі вони зайшли у будинок до останнього. Піднялися на другий поверх, де і почали розмовляти. Між першим та другим поверхом було світло. Світ горів на другому поверсі. Після цього до них піднявся обвинувачений ОСОБА_6 , який був одягнений у курточку та рукавички. Куртка, що була на ОСОБА_6 , була застебнута. ОСОБА_6 попросив у них телефон, щоб зателефонувати, на що вони відповіли, що не мають телефонів. Після цього ОСОБА_6 почав їм розповідати, що він раніше судимий, відбував покарання в місцях позбавлення волі та продемонстрував татуювання. Після почав погрожувати, що дістане пістолет та буде стріляти. Він закривав їм прохід. ОСОБА_6 демонстрував наявність пістолета шляхом того, що засовував руку в лівий карман своєї куртки. Погрозу вони сприймали реально, злякалися. У цей час у нього задзвонив телефон, він його дістав, але не віддав ОСОБА_6 . Тоді обвинувачений сказав, що зараз дістане пістолет та їх не стане. Він злякався та віддав телефон марки «Samsung GT S5260». Тільки після того, як він віддав ОСОБА_6 телефон, останній вийняв руку з карману куртки. ОСОБА_6 почав набирати номер на його телефоні, але нікому так і не зателефонував. ОСОБА_6 був у нетверезому стані та був побитий. Він зрозумів, що ОСОБА_6 у нетверезому стані з того, що від обвинуваченого був запах алкоголю і він шатався. Після ОСОБА_6 сказав, що віддасть телефон, коли він і ОСОБА_51 відведуть його до дому. Вони дійшли до школи, зупинилися і ОСОБА_6 наказав йому залишатися біля школи, а ОСОБА_51 повинен був його відвести до дому і після цього він віддасть ОСОБА_51 телефон. Від будинку до школи вони пройшли метрів 250, але телефон обвинувачений так і не віддавав. Він залишився чекати біля школи. Чекав за деревом, як наказав йому ОСОБА_52 та погрожував тим, що дістане пістолет. Він почекав хвилин 10 і після цього пішов до ОСОБА_51 до дому, двері йому відчинив дядя ОСОБА_51 . Він йому розповів про те, що трапилося, дядя одягнувся і вони разом пішли до школи. Звідти вони пішли вниз до будинку АДРЕСА_3 , де на зустріч їм йшов ОСОБА_53 , який повідомив, що ОСОБА_52 телефон йому так і не віддав. Після вони пішли до бетонного заводу по вул. Красна, де і зустріли ОСОБА_6 , але той побачив їх та заховався за дерево. ОСОБА_6 весь час від них тікав. Після ОСОБА_6 зробив вид, що буде заходити у двір та почав стукати у ворота будинку. Дядя ОСОБА_54 почав світити на нього ліхтариком. ОСОБА_16 на їх прохання віддати телефон не відреагував і телефон не повернув. Після повернув телефон без сім-карти та батареї. Після всі дійшли до дороги і відвезли обвинуваченого до 2-го відділу міліції. Погрози з боку ОСОБА_6 він та ОСОБА_50 сприймали реально, вони дійсно думали, що у ОСОБА_6 є пістолет.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_55 пояснив, що обвинуваченого по справі не знає, бачив його один раз. Взимку 2013 року ввечері він був з ОСОБА_11 на другому поверсі у під`їзді будинку АДРЕСА_2 , у якому він проживає, де вони розмовляли. Обвинувачений ОСОБА_16 наблизився до них та попросив зателефонувати. Вони йому відмовили. ОСОБА_6 їм розповідав про судимості, показував татуювання. На голові і руках ОСОБА_6 були тілесні ушкодження. ОСОБА_6 не говорив їм про те, що його били, вони просто бачили тілесні ушкодження. ОСОБА_6 був одягнений у куртку, в кармані якої тримав руки, і говорив, що у нього є пістолет, і, якщо вони не дадуть йому телефон, то він застосує до них зброю. У цей час у ОСОБА_11 задзвонив телефон, вони сприймали погрозу реально, тому ОСОБА_11 віддав телефон. Після ОСОБА_6 наказав їм його провести. Вони втрьох дійшли до школи, де ОСОБА_11 залишили чекати, а він з ОСОБА_6 пішли далі. ОСОБА_6 сказав, що віддасть телефон за умови, що він його проведе. Далі вони пішли вдвох. Після цього він просив ОСОБА_6 повернути телефон, просив його кинути йому телефон, бо він боявся наближатися до нього, але ОСОБА_6 телефон так і не повернув, тому він пішов, телефон так і не отримав. По дорозі він зустрів свого дядю та ОСОБА_11 , після вони знайшли ОСОБА_16 та відвезли до міліції. Його дядя тілесних ушкоджень ОСОБА_6 не наносив.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_55 пояснила, що обвинуваченого знає, вони разом працювали. Була зима 2013 року, вона перебувала на роботі. ЇЇ брат ОСОБА_21 забрав її сина ОСОБА_56 . Всіх обставин вона не знає. Зі слів їй відомо, що її син ОСОБА_50 сидів у під`їзді їхнього будинку разом з ОСОБА_11 . До них підійшов ОСОБА_6 , його рука була під курточкою, він просив, щоб хлопці віддали йому телефон та погрожував застосувати зброю до них. Потім, коли він отримав телефон, сказав, що віддасть його, якщо ОСОБА_57 його проведе.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_58 пояснила, що обвинуваченого ОСОБА_6 знає, вони друзі, сумісно проживали, а також працювали разом. 02 грудня 2013 року приблизно о 18 годині до неї до дому прийшов обвинувачений разом з особистими речами. Він вийшов за цигарками і через хвилин тридцять повернувся з побитим обличчям. Їй пояснив, що пішов за цигарками, по дорозі попросив підкурити і його побили. Через хвилин 40 до них прийшов сусід ОСОБА_51 та питав ОСОБА_6 . Вона особисто розмовляла з ОСОБА_59 . З його слів їй відомо, що ОСОБА_60 стояв із другом і ОСОБА_35 попросив у них телефон, щоб зателефонувати, і що ОСОБА_21 наносив тілесні ушкодження ОСОБА_6 . Зазначила, що на досудовому розслідуванні її в міліції не допитували.

Згідно з протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 04.12.2013 року, зареєстрованого за № 9559/1672, вбачається, що 03.12.2013 року приблизно о 21 год. 30 хв. неповнолітній ОСОБА_11 знаходився за адресою: м.Лисичанськ, кв. Дружби Народів, буд.№ 21 в під`їзді № 3, де невідома особа шляхом загрози заволоділа мобільним телефоном «Самсунг» GTS 5260 чорного кольору, імей НОМЕР_2 (т.1 а.с.39).

Згідно з протоколом огляду місця події від 04.12.2013р. вбачається, що виявлено мобільний телефон «Самсунг» GTS 5260 чорного кольору, сенсорний моноблок, який на час огляду знаходиться у розібраному стані, а саме: відсутня задня панель кришка, батарея телефону, та в гнізді для абонентської сім-картки відсутня сім-карта абонента. Як пояснив ОСОБА_11 телефон у нього забрав невідомий чоловік, але потім за допомогою ОСОБА_21 повернув назад, але без сім-карти та батареї. (т.1 а.с.48-49).

За висновком судово-товарознавчої експертизи № 894-264/7 від 06.12.2013р. ринкова вартість досліджуваного телефонного апарату станом на момент скоєння кримінального правопорушення, тобто на 03 грудня 2013 року, за умови вільного ціноутворення на території України, може складати 400 грн.

Ринкова вартість досліджуваного телефонного апарату станом на момент проведення дослідження, з урахуванням відсутніх частин (задньої кришки та акумуляторної батареї), за умови вільного ціноутворення на території України, може складати 200 грн. (т.1 а.с. 92-97).

Оцінюючи зібрані по справі докази, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому особою, яка раніше вчинила розбій, а його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.187 КК України.

Апеляційний суд погоджується з наведеними у вироку суду висновками про те, що не визнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.187 КК України, а також його версія в судовому засіданні, за якою він не погрожував потерпілому та не мав зброї при собі, а потерпілий сам добровільно віддав йому телефон, який він добровільно потім повернув, не знайшла свого підтвердження, оскільки спростовується вищенаведеними показами потерпілого ОСОБА_11 і свідків ОСОБА_55 , ОСОБА_55 , та в об`єктивності цих показів у суду першої і апеляційної інстанцій немає підстав сумніватися, бо вони повністю узгоджуються між собою, а також підтверджуються зібраними по справі та наведеними у вироку письмовими доказами.

Також у вироку наведені обґрунтовані мотиви, з яких суд першої інстанції дав критичну оцінку показам свідка ОСОБА_49 .
За таких умов суд обґрунтовано дійшов висновку про те, що позиція обвинуваченого ОСОБА_6 щодо невизнання своєї провини у скоєному є обраним способом самозахисту та розцінена судом як спроба останнього уникнути кримінальної відповідальності за вчинений злочин.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними викладені в апеляційних скаргах доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, наявності суперечностей у показах свідків і потерпілих, та недоведеності вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України, при обставинах, встановлених вироком суду.

Крім того, апеляційний суд зазначає, що однією із загальних засад кримінального провадження, зазначених у ст.7 КПК України, є змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно зі ст.22 цього Кодексу кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Як вбачається з журналу судового засідання від 02 червня 2016 року (т.3 а.с.165 м.с.п.) під час судового розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 та з`ясування думки учасників процесу щодо можливості завершення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, а ні сам обвинувачений, а ні його захисник не наполягали на виклику до залу судового засідання свідків по справі та їх безпосередньому допиті у суді. Тому суд ухвалював своє рішення виходячи з безпосередньо досліджених доказів та з урахуванням думки учасників процесу.
Тому доводи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 щодо неповноти та неправильності судового розгляду справи колегія суддів вважає безпідставними.
Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що йому не було вручено обвинувального акту, оскільки це спростовується наявною у матеріалах судового провадження розпискою про отримання ним копії обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування та позовної заяви від 14 січня 2014 року (т.1 а.с.5).

При призначенні міри покарання обвинуваченому ОСОБА_6 суд у відповідності до ст.65 КПК України врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які є тяжкими злочинами, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується негативно, раніше неодноразово судимий, не працює.

Крім того, суд обґрунтовано у своєму вироку зазначив про відсутність пом`якшуючих обставин, передбачених ст.66 КК України, та наявність обтяжуючих обставин, передбачених ст.67 КК України, а саме скоєння злочину у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів.

Таким чином призначене обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за своїм розміром є достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Тому доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про суворість призначеного йому покарання та доводи прокурора про м`якість призначеного винній особі покарання та необхідності призначення тому більш суворого покарання колегія суддів вважає безпідставними та непереконливими.
Враховуючи викладене апеляційний суд вважає безпідставними та непереконливими наведені в апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 та прокурора, а вирок суду вважає законним та обґрунтованим.
Порушень матеріального чи процесуального права, які тягнуть за собою скасування чи зміну вироку суд першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Між тим, враховуючи зміни, внесенні до ч.5 ст.72 КК України згідно із Законом України № 838-VIII від 26.11.2015 року, відповідно до яких зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, колегія суддів вважає за необхідне додатково зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 у строк відбування покарання у виді позбавлення волі строк його попереднього ув`язнення з 06 червня 2016 року по 11 жовтня 2016 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, що не тягне за собою зміну рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 та ст.ст.418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 , прокурора Лисичанської місцевої прокуратури Луганської області ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Лисичанського міського суду Луганської області від 06 червня 2016 року відносно ОСОБА_6 за ч.2 ст.186, ч.2 ст.187 КК України залишити без змін.

Додатково зарахувати обвинуваченому ОСОБА_6 у строк відбування покарання у виді позбавлення волі строк його попереднього ув`язнення з 06 червня 2016 року по 11 жовтня 2016 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:
_____________ ____________ _____________
/ ОСОБА_2 / / ОСОБА_1 / / ОСОБА_3 /