АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0010749 за апеляційною скаргою прокурора у провадженні на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ромни Сумської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, та йому призначено покарання:

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

Відповідно до ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування _________________________________________________________________
Справа №11-кп/796/1293/2016 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_1
призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 задоволено частково та постановлено стягнути на його користь з обвинуваченого ОСОБА_7 2 392 грн. 28 коп. на відшкодування матеріальної шкоди.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що 08.11.2015 року приблизно о 10 год. ОСОБА_10 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , вирішив викрасти чуже майно шляхом проникнення до приміщення, а саме, до гаражу, який розташований за вищевказаною адресою.
Так, 08.11.2015 року приблизно о 23 год. 45 хв. ОСОБА_10 прийшов до вищевказаного гаражу, що за адресою: АДРЕСА_3 , та впевнившись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом пошкодження навісного замка, проник до приміщення вказаного гаражу, з якого таємно викрав дитячий велосипед «Pride», вартістю 1000 грн., самокат дитячий «Xiaodizhu», вартістю 300 грн., валізу на колесах «Mercuri», вартістю 200 грн., сумку на колесах «Mercuri», вартістю 200 грн., а всього на загальну суму 1700 грн., після чого ОСОБА_10 залишив місце події з викраденим майном, спричинивши потерпілому ОСОБА_11 шкоду на вказану суму.
Крім того, 26.11.2015 року приблизно о 16 год. ОСОБА_10 , маючи злочинний умисел, спрямований на повторне, таємне викрадення чужого майна, перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Червонопрапорна, 44, звернув увагу на автомобіль «Пежо», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , після чого, переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, вирішив таємно викрасти чуже майно.

Так, ОСОБА_7 , шляхом розбиття правого переднього скла в автомобілі «Пежо», державний номерний знак НОМЕР_1 , проник до салону вищезазначеного автомобіля з метою викрадення відеореєстратору «Саrсаm 3 Twins Cam», вартістю 800 грн. Під час викрадення ним чужого майна з салону даного автомобіля ОСОБА_7 був помічений пересічним громадянином, який висунув вимогу про припинення протиправних дій, однак, усвідомлюючи, що вчинювані ним дії вже здійснюються в умовах очевидності, тобто викрадення ним чужого майна вже не є таємними, він проігнорував цю обставину та продовжив реалізацію свого злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння чужим майном. Заволодівши відеореєстратором «Саrсаm 3 Twins Cam», ОСОБА_7 покинув салон вказаного автомобіля та, тримаючи в руках викрадене майно, залишив місце вчинення злочину і розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим заподіяв збитків ОСОБА_9 на суму 800 грн. Через деякий час, того ж дня, ОСОБА_7 був затриманий ОСОБА_9 разом із пересічними громадянами.

На вказаний вирок суду прокурор у провадженні подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочинів, а посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та як наслідок невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначити остаточне покарання ОСОБА_7 у виді 4 років позбавлення волі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції безпідставно призначив ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України та звільнив його від відбування покарання з випробуванням. Як вказує апелянт, обґрунтовуючи таке рішення, суд у вироку послався на дані про особу обвинуваченого та обставини справи, при цьому не конкретизуючи, які саме дані про особу та які саме обставини справи останній враховує для того, щоб дійти висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства і його можливо звільнити від відбування покарання із випробуванням, а тому, вказані невідомі обставини не можуть слугувати обставинами для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
В той же час, судом не враховано, що обвинуваченим вчинені умисні тяжкі злочини проти власності упродовж короткого проміжку часу, а саме в період з 08.11.2015 по 26.11.2015, а заподіяну шкоду потерпілим він не відшкодував, що свідчить про не усвідомлення ним кримінальної караності за вчинені діяння та намір в подальшому продовжити свою злочинну діяльність.
Також судом при призначені ОСОБА_7 покарання не враховано і думку потерпілого ОСОБА_9 , який в ході судових дебатів просив призначити обвинуваченому реальну міру покарання.
Тому, на думку апелянта, покарання призначене ОСОБА_7 за вчинені ним злочини із застосуванням ст. 75 КК України є занадто м`яким, і йому має бути призначене покарання, яке слід відбувати реально, в місцях позбавлення волі.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, а також обвинуваченого та його захисника, які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши за клопотанням прокурора дані, які характеризують особу обвинуваченого, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 в таємному викраденні чужого майна (крадіжці), поєднаному з проникненням у приміщення, та у відкритому викраденні чужого майна (грабежі), вчиненому повторно, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються наявними в ньому доказами в їх сукупності, перевіреними судом, за згодою учасників судового розгляду, в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, і ніким не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України є правильною і також в апеляційній скарзі не заперечується.

Що стосується доводів прокурора про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, яке не відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, то вони є слушними.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні покарання ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості скоєних ним злочинів, обставини вчинення злочинів, а саме те, що злочини хоча і є закінченими, проте ОСОБА_7 в обох випадках був затриманий і викрадені речі повернуті потерпілому ОСОБА_11 під відповідальну розписку, а інше майно знаходиться при матеріалах кримінального провадження, а також дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря психіатра не перебуває, характеризується позитивно, раніше не судимий, відсутність тяжких наслідків від вчинення злочинів, врахував як пом`якшуючі покарання обставини те, що обвинувачений щиро розкаявся у вчиненому, відсутність обтяжуючих його покарання обставин, і обґрунтовано визначив вид покарання - позбавлення волі та остаточне покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, обравши принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, з призначених судом окремо за кожен злочин, що входять до сукупності.

Разом з тим, прийняте судом першої інстанції рішення про призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК Україниколегія суддів вважає таким, що не відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Так, згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням. Стаття 75 КК України застосовується лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави.

За змістом вироку, суд першої інстанції визнав за можливе звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, з урахуванням даних про особу обвинуваченого та обставин справи, не конкретизуючи, які ж дані стали підставою для висновку суду про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Водночас, такі мотиви прийнятого рішення щодо застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК України не можна визнати достатньо обґрунтованими і правильними, оскільки призначене ОСОБА_7 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням не відповідає тяжкості злочинів та особі обвинуваченого, а тому не може бути визнаним таким, що є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Приймаючи рішення про застосування ст. 75 КК України та звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з випробування, суд першої інстанції не надав належної оцінки конкретним обставинам провадження та особі обвинуваченого, який хоча раніше і не судимий, однак вчинив кримінальні правопорушення, які відносяться до злочинів проти власності, а за категорією тяжкості - до тяжких злочинів, упродовж короткого проміжку часу, на що обґрунтовано посилається в апеляційній скарзі прокурор.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що злочин щодо потерпілого ОСОБА_9 було вчинено ОСОБА_7 вже під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні по епізоду таємного викрадення майна ОСОБА_11 , безпосередньо після вчинення якого ОСОБА_7 з викраденим майном був затриманий працівниками поліції та саме внаслідок цього майно, викрадене у ОСОБА_11 , йому було повернуто, як і внаслідок виключно дій пересічних громадян та потерпілого ОСОБА_9 , ОСОБА_7 був затриманий з викраденим у ОСОБА_9 майном, завдяки чому стало можливим його повернення останньому, а натомість шкода, заподіяна ОСОБА_9 пошкодженням його майна внаслідок вчинення злочину, ОСОБА_7 не відшкодована.

Також судом не враховано й те, що на момент вчинення злочинів і постановлення вироку ОСОБА_7 суспільно-корисною працею не займався, а отже вчиняв корисливі злочини з метою власного збагачення.

Вказані обставини свідчать про підвищений рівень суспільної небезпеки обвинуваченого та спростовують висновок суду першої інстанції про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, в умовах застосування до нього положень ст.ст. 75, 76 КК України.

З огляду на наведене, а також враховуючи конкретні обставини провадження, відповідно до яких ОСОБА_7 вчинив умисні тяжкі злочини проти власності упродовж короткого проміжку часу, враховуючи ступінь тяжкості скоєних ним злочинів, а також дані про особу обвинуваченого, зокрема, що ОСОБА_7 суспільно-корисною працею не займається, не перебуває на обліку у лікаря психіатра, фактично посередньо характеризується за місцем проживання, та обставини, що пом`якшують його покарання щиросердне розкаювання у скоєному, відсутність обставин, які його обтяжують, колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого неможливе без ізоляції його від суспільства та приходить до висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора у провадженні підлягає задоволенню із скасуванням вироку суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та постановленням у цій частині нового вирокуна підставі ст. 420 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів,

з а с у д и л а:

апеляційну скаргу прокурора у провадженні задовольнити.

Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання - скасувати.

ОСОБА_7 призначити покарання:

- за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з моменту фактичного його затримання у зв`язку з виконанням вироку. Зарахувати ОСОБА_7 в строк покарання у виді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з 26 листопада 2015 року по 23 травня 2016 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

В решті вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду міста Києва може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту його проголошення.

Судді:

_________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3