АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-кп/796/610/2016 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 115, ч.1 КК Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 жовтня 2016 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретареві ОСОБА_5 ,

За участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 , розглянула матеріали кримінального провадження № 0012436 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 4 грудня 2015 року, яким

ОСОБА_10 , народжений ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, українець, громадянин України, не одружений, не працює, з професійно-технічною освітою, проживає у АДРЕСА_1 , судимості, в силу ст. 89 КК України, не має,

засуджений за ч.1 ст. 115 КК України до позбавлення волі строком на десять років.

За вироком з ОСОБА_7 присуджено стягнути процесуальні витрати на проведення експертиз на загальну суму чотири тисячі двісті шістдесят п`ять гривень 10 коп., а інші на суму тринадцять тисяч п`ятсот вісімдесят гривень 20 коп. віднесено за рахунок держави. Крім того, судом вирішено долю речових доказів.

Розглянувши апеляційні скарги та матеріали кримінального провадження, судова колегія, -

в с т а н о в и л а :
ОСОБА_7 засуджений за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, яке, за вироком, він вчинив приблизно о 210 годині 5 серпня 2013 року, біля будинку № 16 по вул. Орловського у місті Києві, на ґрунті особистої неприязні, з метою вбивства, вчинивши почергово два постріли з рушниці в область спини потерпілого ОСОБА_11 , а потім ще два постріли з тієї ж рушниці в пах та обличчя цього потерпілого, чим спричинив вогнепальні дробові поранення, проникаючі в порожнини і тканини тіла, з ушкодженням внутрішніх органів, шоком та крововтратою, від чого і настала смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні - прокурор Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_9 не піддає сумнівам правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, як вони встановлені у вироку та юридичної кваліфікації скоєного за ч.1 ст. 115 КК України.

Водночас він зазначає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді 10 років позбавлення волі є недостатнім для виправлення та попередження нових злочинів, таким, що суперечить вимогам ст. 65 КК України, оскільки не відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину та меті покарання, внаслідок м`якості.

На обґрунтування прокурор вказує, що до обвинуваченого ОСОБА_7 , який характеризується негативно та намагався уникнути кримінальної відповідальності шляхом втечі до м. Одеси та в подальшому переконуючи суд в тому, що його дії мали характер необхідної самооборони, необхідним і правильним для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень буде застосування покарання у виді позбавлення волі строком на чотирнадцять років.

Підсумовуючи доводи апеляційної скарги прокурор просить скасувати вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 4 грудня 2015 року щодо ОСОБА_7 в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на чотирнадцять років.

ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі та доповненнях до неї, навпаки, вважає, що висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження та юридичної оцінки скоєного ним були отримані внаслідок неповно, неправильно, однобічно та з обвинувальним ухилом проведеного судом дослідження доказів, відтак його дії хибно, на думку цього апелянта, кваліфіковані за ч.1 ст. 115 КК України.

Обґрунтовуючи свою правову позицію, ОСОБА_7 зауважує, що суд помилково не взяв до уваги його пояснення щодо того, що сталося, необґрунтовано відхилив його та захисту клопотання про допит свідка очевидця досліджуваної події, не звернув уваги на істотні, як він вважає, порушення кримінального процесуального закону, допущені прокурором, бо насправді його дії відносно потерпілого були вчинені в стані необхідної оборони від неправомірного посягання.

На цих підставах обвинувачений просить вирок суду першої інстанції щодо нього скасувати і призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Аналізуючи ж досліджені судом докази, звертаючи увагу на те, що судом не взята до уваги негативна характеристика потерпілого та проігноровані показання свідка очевидця того, що сталося, ОСОБА_12 , яка підтвердила, що його дії були скоєні в стані необхідної оборони, хоча і з перевищенням її меж, ОСОБА_7 просить вирок суду першої інстанції змінити, перекваліфікувати скоєне ним на ст. 118 КК України та призначити міру покарання в межах цієї правової норми.

Заслухавши доповідь судді, виступи прокурора на підтримку апеляційної скарги сторони обвинувачення та проти апеляційних вимог обвинуваченого, а останнього та його захисника на підтримку апеляційних вимог ОСОБА_7 та проти задоволення апеляційної скарги прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження у визначених межах, провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому, перевіривши та обговоривши доводи учасників кримінального провадження в сукупності з матеріалами цього провадження, судова колегія визнає наступне.

Всупереч міркуванням в апеляційній скарзі обвинуваченого, суд першої інстанції з достатньою повнотою, всебічно, повно, об`єктивно та неупереджено дослідив надані сторонами докази, в тому числі і показання ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_12 про вчинення ним дій відносно потерпілого в стані необхідної оборони.

Ці докази суд повно та правильно виклав у вироку, проаналізував у їх сукупності та в сукупності з іншими наданими стороною обвинувачення доказами, надав згаданим доказам оцінку в плані відносності, належності, допустимості, достовірності та достатності для висновків по суті кримінального провадження і на цих підставах прийшов до обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 за обставин, як вони описані у вироку кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, переконливо обґрунтувавши та вмотивувавши ці висновки.

В тому числі, всупереч міркуванням ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, суд не залишив без уваги його показання про вчинення дій відносно потерпілого в стані необхідної оборони, а відхилив ці пояснення, оскільки вони суперечили всій сукупності інших, встановлених у справі, достовірних доказів.

Насправді, вже сам факт того, що ОСОБА_7 здійснив чотири постріли з мисливської рушниці в потерпілого ОСОБА_11 , причому перші два з них у спину, а решту два, перезарядивши рушницю, в пах та обличчя потерпілого, який лежав, ніякого насильства над ОСОБА_7 , будучи пораненим, не вчиняв і не міг вчинити, вказує на відсутність елементу оборони ОСОБА_7 від дій ОСОБА_11 , бо й дій з боку останнього ніяких не було на той період, коли обвинувачений розстрілював потерпілого.

Ці висновки підтверджені незацікавленим у справі свідком ОСОБА_13 , який в засіданні суду першої інстанції наполягав, що особисто спостерігав, як потерпілий безпорадно лежав на спині, а ОСОБА_7 спочатку відійшов від нього, а потім вернувся та здійснив декілька пострілів, один з яких точно в голову потерпілому.

Про це ж повідомив і незацікавлений у справі свідок ОСОБА_14 , який, до того ж, уточнив, що останній постріл ОСОБА_7 вчинив по потерпілому вже після того, як він, свідок, зробив ОСОБА_7 зауваження.

Ці показання повністю узгоджуються з відомостями, викладеними в рапортах працівників міліції, які прибули на місце події та підтвердили розташування трупу потерпілого, наявні на його тілі ушкодження, а також не встановили наявність на місці події ножа, кулі чи гільзи від пістолета, слідів пострілів з пістолета тощо, на що посилається ОСОБА_7 , обґрунтовуючи свою позицію про необхідну оборону від ОСОБА_11 .

За висновками судово-медичної експертизи, перші два постріли в ОСОБА_11 були вчинені з відстані до 95 см., у спину, коли він перебував у вертикальному положенні, при цьому, за вказаними висновками, утворені від цих пострілів тілесні ушкодження також відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент спричинення та таких, що проникали в порожнину тулуба і спричинили ушкодження внутрішніх органів, зокрема діафрагму, легені, печінку; і, як визнано цією експертизою, хоча поранення в області статевих органів, саме по собі не є небезпечними для життя потерпілого, а відносяться до категорії легких з короткочасним розладом здоров`я, але, в комплексі з іншими відіграли свою роль у розвитку больового шоку, крововтрати та настанні його смерті. Останнім пострілом в обличчя потерпілого були також спричинені тяжкі тілесні ушкодження, які характеризувалися, зокрема, проникненням в черепну коробку та ушкодженням ділянок головного мозку.

Ці висновки зроблені на підставі особистого дослідження тіла потерпілого, вивчення матеріалів кримінального провадження і з використанням додаткових експертних можливостей, а саме висновків експертів-гістологів та інших.

Отже, незацікавлені у справі, компетентні експерти своїми висновками ствердили правдивість показань вказаних вище свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а тому зазначені вище докази в їх сукупності правильно покладені судом першої інстанції в основу висновку про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні за описаних у вироку обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України та стало достатньою підставою для відхилення його версії про дії в стані необхідної самооборони, або хоча б і в умовах перевищення її меж, як і для відхилення частини показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 .

Таким чином, оскільки ОСОБА_7 на ґрунті особистої неприязні, в ході конфлікту, умисно, не зважаючи на зауваження свідка ОСОБА_14 , вчинив один за одним чотири постріли в життєво важливі органи потерпілого ОСОБА_11 , причому перші два в спину, спричинивши тяжкі тілесні ушкодження, а потім по безпорадному, лежачому потерпілому також вчинив третій постріл в область статевих органів, утворені внаслідок якого тілесні ушкодження хоча й відносяться до категорії легких з короткочасним розладом здоров`я, але в комплексі з іншими, справили свій вплив на розвиток больового шоку, крововтрату та наступну смерть потерпілого, а четвертий в життєво важливий орган голову, а саме в обличчя, внаслідок чого потерпілому спричинені тяжкі тілесні ушкодження з пошкодженнями головного мозку; оскільки відразу після скоєного ОСОБА_7 будь-яких дій, що свідчили би про його намір упередити смерть потерпілого, надати йому будь-яку допомогу, повідомити про скоєне компетентним працівникам поліції чи медикам не вчиняв, а натомість місце події покинув, а потім і взагалі виїхав з міста Києва до міста Одеси, де тривалий час і переховувався до його розшуку і затримання встановленим порядком, остільки суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність кваліфікувати його дії саме за ч.1 ст. 115 КК України.

В силу викладеного вище, доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо неповноти та неправильності судового слідства не можуть бути взяті до уваги, бо суд з достатньою для встановлення істини у справі повнотою дослідив надані сторонами докази, які дозволили йому прийти до правильних, законних, обґрунтованих та вмотивованих висновків.

Посилання цього ж апелянта на істотні порушення прокурором норм кримінального процесуального закону не підтверджені будь-якими доказами, є надуманими та, оскільки суд безпосередньо дослідив достатню кількість наданих сторонами доказів, не мають юридичного значення і тому не можуть бути взяті до уваги.

Отже, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

До того ж, в ній не наведено жодних підстав, передбачених п. п. 1,2,3 ч.1 ст. 415 КПК України як підстави для скасування вироку і призначення нового розгляду у суді першої інстанції, а в апеляційному засіданні таких підстав також не виявлено.

Що ж стосується розміру призначеного ОСОБА_7 покарання, справедливість якого оскаржує прокурор, то при вирішенні цього питання суд, і це прямо вказано у вироку, вказав на відсутність обставин, які пом`якшували б чи обтяжували б покарання; послався на відсутність у ОСОБА_7 в силу ст. 89 КК України судимості; наявність на його утриманні, за його словами, які нічим спростовані не були, трьох неповнолітніх дітей, не перебування на спеціальних обліках у лікарів наркологів та психіатрів, проблеми зі здоров`ям, певну віктимність поведінки і з боку потерпілого, і саме сукупністю цих обставин суд переконливо обґрунтував рішення про відсутність потреби призначати за вчинене суворого, максимального, покарання, передбаченого санкцією правової норми, за якою ОСОБА_7 засуджено.

Водночас, вірно послався суд також і на поведінку ОСОБА_7 після скоєного, вказавши, що він жодних заходів щодо усунення трагічних наслідків не вжив та на цих підставах визнав неможливим призначення винуватцю також і мінімальної міри покарання, передбаченої санкцією ч.1 ст. 115 КК України.

Отже призначене ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі строком на десять років судом переконливо вмотивовано та обґрунтовано і колегія суддів з цим рішенням погоджується, бо це покарання не може бути визнане явно несправедливим як внаслідок надмірної м`якості, на чому помилково наполягає прокурор, так і внаслідок надмірної суворості.

До того ж, ця позиція обвинувачення фактично ґрунтується лише на тому, що ОСОБА_7 не визнав своєї провини і твердив про вчинення дій щодо потерпілого в стані необхідної оборони, що межує із забороненою законом спробою змусити особу свідчити проти себе, і вже тому не може бути взятим до уваги.

Відсутні також і правові підстави визнати обставиною, що обтяжує покарання, тривале переховування ОСОБА_7 відразу після скоєного і до затримання в порядку оголошеного розшуку, на що посилається прокурор. До того ж, будь-яких доказів вчинення чи бодай наміру вчинення ОСОБА_7 у період переховування від слідства будь-яких правопорушень не надано та й самі причини й обставини цього переховування ніким ретельно не досліджувались.

Таким чином не підлягає задоволенню і апеляційна скарга прокурора, бо судом першої інстанції ухвалено законний, обґрунтований, вмотивований і справедливий вирок.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 4 грудня 2015 року відносно ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вказаний вирок суду першої інстанції, - без змін.

Відповідно до ч.5 ст. 72 КК України в строк відбування покарання зарахувати попереднє ув`язнення у зв`язку з цим кримінальним провадженням в період з 9 серпня 2013 року по 10 жовтня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, вона може бути оскаржена касаційним порядком до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців від дня проголошення, а засудженим, оскільки він утримується під вартою, в той же строк від дня отримання ним копії цієї ухвали.

Судді: