Справа № 152/967/16-к
В И Р О К
іменем України
21 липня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора Жмеринської
місцевої прокуратури ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду кримінальну справу про обвинувачення
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, одруженого, непрацюючого, невійськовозобов`язаного, з середньою освітою, раніше не судимого,

Обвинувачений ОСОБА_4 25.05.2016 року вирішив скоїти крадіжку метало-бетонних плит, які знаходяться на балансі Лозівської сільської ради і були демонтовані та складені на узбіччі дороги біля приміщення сільської ради. Приблизно о 20 годині 25.05.2016 року обвинувачений ОСОБА_4 мотоблоком марки «Бізон», що перебуває у користуванні його сім`ї, під`їхав до приміщення сільської ради, пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно з корисливих мотивів викрав п`ять метало-бетонних плит вартістю 85 грн. кожна на загальну суму 425 грн., повантажив на причіп мотоблока і відвіз у своє домогосподарство, що знаходиться в АДРЕСА_1 , де склав за підсобним приміщенням з метою використання в господарських цілях. При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 заподіяв збитків Лозівській сільській раді на загальну суму 425 грн.
Будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_5 винуватим себе у вчиненні злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 30.06.2016 року, визнав повністю, щиро покаявся, просив його суворо не карати. Суду показав, що метало-бетонні плити, які він викрав 25.05.2016 року приблизно о 20 годині, перебували на узбіччі дороги біля Лозівської сільської ради. Ці плити були частково зламані та пошкоджені, тому він вважав, що вони не мають ніякої цінності для сільської ради. При цьому, він знав, що плити вкладали на території біля приміщення сільської ради, що вони належать сільській раді та є чужим майном, але розраховував, що до відповідальності його за викрадення плит притягувати не будуть. З метою викрадення метало-бетонних плит він приблизно о 20 годині 25.05.2016 року приїхав до приміщення сільської ради, пересвідчився, що нікого немає, повантажив плити на причіп мотоблока і перевіз до себе додому, на АДРЕСА_1 , де вивантажив, склав біля господарської будівлі і мав намір використати в господарських цілях, проте, 26.05.2016 року інспектор поліції виявив викрадення плит, а також, що плити викрав він, тому відразу він повернув плити Лозівській сільській раді. Для перевезення плит він використав мотоблок з причепом «Бізон», який не належить йому особисто, а належить членам його сім`ї двом синам, так як придбаний за їх кошти для використання в сільськогосподарських роботах, а для здійснення перевезень мотоблок не призначений. Будь-яких договорів купівлі-продажу мотоблока чи документів про право власності на мотоблок у нього немає.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_5 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому органом досудового розслідування злочині, який передбачений ч.1 ст.185 КК України і викладений в обвинувальному акті від 30.06.2016 року, та беручи до уваги думку прокурора ОСОБА_3 , представника Лозівської сільської ради, яка є потерпілим, ОСОБА_6 , висловлену в заяві до суду (а.с.9), обвинуваченого ОСОБА_4 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
При цьому суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_4 розуміє зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності його позиції у суду немає.
Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_4 , що при таких обставинах він позбавляється права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.
Представник юридичної особи Лозівської сільської ради, яка є потерпілим, ОСОБА_6 , в заяві до суду просив судовий розгляд проводити у його відсутності, не заперечує щодо розгляду справи в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, матеріальних та моральних претензій сільська рада до обвинуваченого ОСОБА_4 не має, збитки, заподіяні злочином, відшкодовані (а.с.9).
Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.
За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчинені інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті від 30.06.2016 року, доведена повністю.
Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_4 вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжку), а саме: 25.05.2016 року обвинувачений ОСОБА_4 вирішив скоїти крадіжку метало-бетонних плит, які знаходяться на балансі Лозівської сільської ради і були демонтовані та складені на узбіччі дороги біля приміщення сільської ради. Приблизно о 20 годині 25.05.2016 року обвинувачений ОСОБА_4 мотоблоком марки «Бізон», що перебуває у користуванні його сім`ї, під`їхав до приміщення сільської ради, пересвідчившись, що за його діями ніхто не спостерігає, умисно, таємно з корисливих мотивів викрав п`ять метало-бетонних плит вартістю 85 грн. кожна на загальну суму 425 грн., повантажив на причіп мотоблока і відвіз у своє домогосподарство, що знаходиться в АДРЕСА_1 , де склав за підсобним приміщенням з метою використання в господарських цілях. При цьому, обвинувачений ОСОБА_4 заподіяв збитків Лозівській сільській раді на загальну суму 425 грн.
Отже, обвинувачений ОСОБА_4 повинен нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин за ч.1 ст.185 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який, відповідно до ст.12 КК України, є злочином середньої тяжкості, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують покарання і відсутність обставин, що обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.
ОСОБА_4 щиро покаявся у скоєному. Цю обставину суд враховує як пом`якшуючу покарання обвинуваченого ОСОБА_4 .
При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки упродовж всього досудового розслідування та судового розгляду обвинувачений визнав вину, надав показання, які відповідають обставинам, встановленим під час досудового розслідування і викладеним у обвинувальному акті від 30.06.2016 року, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.
Відповідно до вимог ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.
ОСОБА_5 позитивно характеризується за місцем проживання, до кримінальної відповідальності притягується вперше, на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.с.27, 28, 30). Ці обставини суд також враховує як пом`якшуючі покарання обвинуваченого ОСОБА_4 .
Обставин, обтяжуючих покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено.
Враховуючи усі вказані вище обставини у їх сукупності та особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро покаявся у скоєному, з врахуванням думки представника Лозівської сільської ради, яка є потерпілим, ОСОБА_6 , який в заяві до суду просив ОСОБА_4 суворо не карати, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 можливе без ізоляції його від суспільства, в умовах призначення покарання у виді штрафу.
Відповідно до ч.1 ст.53 КК України, штраф це грошове стягнення, що накладається судом у випадках і розмірі, встановлених в Особливій частині цього Кодексу, з урахуванням положень частини другої цієї статті.
Саме таке покарання, на думку суду, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 і попередження вчинення ним нового злочину.
Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.
Цивільний позов у даній кримінальній справі не заявлявся.
Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.
Відповідно до п.12 ч.1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, що належить вчинити з речовими доказами.
Метало-бетонні плити в кількості п`яти штук, що визнані речовим доказом, приєднані до матеріалів кримінального провадження (а.с.35) і знаходяться на зберіганні в Лозівській сільській раді до вирішення кримінальної справи (а.с.37), слід, відповідно до п.5 ч.9 ст.100 КПК України, повернути законному володільцю Лозівській сільській раді.
Мотоблок із причепом марки «Бізон», що визнаний речовим доказом, приєднаний до матеріалів кримінального провадження (а.с.35) і переданий на зберігання ОСОБА_4 (а.с.38), слід, відповідно до п.5 ч.9 ст.100 КПК України, повернути ОСОБА_4 , оскільки мотоблок не є його особистою власністю, а придбаний за кошти членів його сім`ї.
Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.1 ст.185 КК України, суд
засудив:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, за якою засудити його до покарання у виді штрафу в розмірі сімдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (одна тисяча сто дев`яносто гривень).
До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 не застосовувати.
Речові докази: метало-бетонні плити в кількості п`яти штук повернути Лозівській сільській раді; мотоблок із причепом марки «Бізон» повернути ОСОБА_4 .
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1