УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №274/5035/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2016 року м. Житомир.
Апеляційний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця і мешканця АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України.
Апеляційний розгляд відбувся з участю прокурора ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_10
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 не оспорює фактичних обставин справи, доведеність вини ОСОБА_7 і правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання, внаслідок м`якості призначеного покарання, яке на думку апелянта не відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Ухвалити новий вирок яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. І ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання:
- за ч. І ст. 135 КК України у вигляді 1 (одного) року позбавлення волі;
- за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки.
На підставі ч. І ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 (два) роки.
Врешті вирок суду першої інстанції залишити без змін.
Мотивує тим, що суд не дотримався вимог ч. 2 ст. 50, ст. 65 КК України та роз`яснень, що містяться у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», не врахував ступінь тяжкості злочину, дані про особу винного і обставини справи, що пом`якшують та обтяжують покарання. Тому, призначене покарання не є достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.
Прокурор вважає, що суд при призначенні покарання ОСОБА_7 не надав належної оцінки поведінці обвинуваченого після вчинення тяжкого злочину, внаслідок якого загинула людина, що є важливим чинником для визначення міри покарання за скоєні злочини.
ОСОБА_7 усвідомлюючи, що керований ним транспортний засіб причетний до дорожньо-транспортної події, внаслідок наїзду на пішохода, свідомо залишив місце події, намагаючись уникнути кримінальної відповідальності за скоєне. На думку прокурора, дії ОСОБА_7 цілеспрямовано були направлені на приховування слідів вчинення кримінального правопорушення, а саме, транспортного засобу з механічними пошкодженнями причетного до ДТП.
Зазначене свідчить, що обвинувачений після ДТП не перебував у стресовому стані, телефонував своїм рідним та знайомим, а не до швидкої медичної допомоги та поліції і був затриманий далеко за межами міста Бердичева у колі друзів, які перебували у стані алкогольного сп`яніння.
Тому, прокурор вважає, що при призначенні покарання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України, суд безпідставно застосував положення ст. 69 КК України.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить змінити резолютивну частину вироку, застосувати ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням.
Вважає вирок дуже суворим і таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного. На думку засудженого, суд призначив покарання, не врахувавши тяжкості злочину та особистості засудженого, можливості виправлення без відбуття покарання у місцях позбавлення волі.
Обвинувачений вказує, що з початку досудового розслідування вину визнав, щиро розкаявся, давав покази, розумів тяжкість вчиненого злочину і невідворотність покарання, необхідність спокутувати провину, жалкував про скоєне правопорушення, засудив свій вчинок.
Зазначає, що має 24 роки, зростав і виховувався в добропорядочній сім`ї, характеризується позитивно, має стійкі соціальні зв`язки, проживає з батьками та братом, спиртних напоїв не вживає, активно займається спортом, має намір створити сім`ю, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався, приводів в органи внутрішніх справ не мав, відшкодував потерпілій ОСОБА_11 заподіяну матеріальну та моральну шкоду в розмірі 50 тисяч гривень і готовий при необхідності надалі надавати потерпілій матеріальну допомогу, оскільки працює і має для того реальну можливість, приймає участь у волонтерській діяльності.
Стверджує, що після наїзду на потерпілого сильно злякався і розгубився, стався стрес, не знав, що робити і куди себе подіти. Тому, не розумів, куди і навіщо поїхав. Однак, не мав наміру переховуватися від слідства та приховати вчинений злочин. Для суспільства є не втраченою людиною і принесе користь своїй державі та своєму народу.
Згідно вироку суду першої інстанції 21.09.2015 року близько 23 год. 20 хв. ОСОБА_7 керуючи технічно справним автомобілем «VOLKSWAGEN PASSAT» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по лівій смузі проїзної частини автодороги «Житомир М.Подільський» в напрямку міста Бердичева Житомирської області, перевозячи пасажирку ОСОБА_12 , на 27 кілометрі автодороги, перед в`їздом до села Рея Бердичівського району проявив безпечність і неуважність до дорожньої обстановки та її змін, чим створив небезпеку для руху іншим учасникам, невірно оцінив дорожню обстановку, відволікся від керування транспортним засобом, порушив вимоги п. 1.5, п. 2.3 «б», п. 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001 року, маючи технічну можливість запобігли наїзду, з моменту виявлення перешкоди для руху, яку об`єктивно спроможний був виявити з місця водія, в момент виникнення небезпеки для руху своєчасно негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки свого транспортного засобу не вжив, на смузі свого руху передньою правою частиною керованого автомобіля здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , який рухався по проїзній частині у попутному з автомобілем напрямку.
Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді: саден над лівою бровою, в лівій виличній ділянці, лівій скроневій ділянці, на спині над лівою лопаткою, лівій гомілці, лівому стегні, лівому ліктьовому суглобі, правій гомілці, правому передпліччі, крововиливу на лівій гомілці, крововиливу під м`якою мозковою оболонкою в потилично-тім`яній ділянці, багатоуламкового перелому кісток склепіння черепу з лінійними переломами кісток основи черепа, обширними забоями головного мозку та мозочка, субарахноїдального крововиливу, крові у шлуночках мозку, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 242 від 22.10.2015 року відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя, та знаходяться у прямому причинному зв`язку з смертю потерпілого.
Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п. 1.5, п. 2.3 «б» та п. 12.3 Правил дорожнього руху України, знаходиться у прямому причинному зв`язку з створенням аварійної обстановки, виникненням дорожньо-транспортної події та її наслідками.
Після скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 розуміючи, що здійснив наїзд на пішохода, маючи реальну можливість впевнитись у тому, що потерпілий ОСОБА_13 перебуває в небезпечному для його життя та здоров`я стані і позбавлений можливості самостійно вжити заходів до самозбереження, умисно не виконав вимоги п. 2.10 «а», «б», «в», «г», «д», «є» Правил дорожнього руху України, з метою уникнення відповідальності за скоєне, на автомобілі причетному до ДТП поїхав з місця пригоди, не надавши допомогу потерпілому, якого своїми діями поставив у небезпечний для життя та здоров`я стан, в силу чого останній був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження.
Суд визнав винним ОСОБА_14 і засудив:
-за ч. І ст. 135 КК України до обмеження волі на строк 1 (один) рік;
-за ч.2 ст. 286 КК України, із застосуванням ч. І ст. 69 КК України до обмеження волі на строк 2 (два) роки 6 (шість) місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначене покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 6 місяців з позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік 6 місяців.
Заслухавши доповідь судді, міркування прокурора ОСОБА_8 про необхідність задоволення апеляційної скарги державного обвинувача і заперечення проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 та потерпілу ОСОБА_10 , які підтримали вимоги апеляційної скарги обвинуваченого і заперечили проти задоволення апеляційної скарги процесуального прокурора, перевіривши матеріали справи в межах визначених ст. 404 КПК України, обговоривши доводи учасників судового розгляду, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданих апеляційних скарг виходячи з наступного.
Висновок суду про доведеність винності ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, за обставин наведених у вироку, є законним, обгрунтованим і вмотивованим, ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених КПК України, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України і не оспорюється в апеляційних скаргах та будь-ким із учасників судового розгляду.
Перевіряючи доводи прокурора ОСОБА_6 , про безпідставне застосування судом ст. 69 КК України і м`якість призначеного засудженому покарання, доводів обвинуваченого ОСОБА_7 про суворість призначеного йому покарання і наявність підстав для застосування до нього ст. 75 КК України, апеляційним судом встановлено, що суд першої інстанції під час постановлення вироку дотримався вимог ст. 65 КК України, що спростовує доводи апелянтів і свідчить про законність і обгрунтованість вироку суду.
Відповідно до ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивовуючи своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті Особливої частини КК України за цей злочин.
При визначенні виду і розміру покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції враховано тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його молодий вік, відсутність судимостей, позитивну характеристику за місцем проживання і роботи, визнання вини і щире каяття, добровільне відшкодування заподіяної шкоди та відсутність обставин, які обтяжують покарання. Тому, суд першої інстанції, за наявності вказаних обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, із урахуванням особи винного, його молодого віку, клопотання потерпілої про призначення більш м`якого покарання, застосував ст. 69 КК України і призначив за ч. 2 ст. 286 КК України покарання, не передбачене санкцією статті, однак у виді обмеження волі з призначенням додаткового покарання, оскільки обвинувачений, як водій не надав допомоги потерпілому, після вчинення транспортної пригоди втік з місця наїзду на пішохода, а наслідком транспортної пригоди, є смерть потерпілого.
Враховуючи, що відповідно до вимог ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених та запобігання вчиненню нових злочинів, апеляційний суд погоджується з таким рішенням суду і не вбачає підстав для задоволення поданих апеляційних скарг та зміни вироку суду першої інстанції в частині визначеного ОСОБА_7 покарання. Суд вмотивував застосування ст. 69 КК України та призначення покарання у виді обмеження волі.
На думку суддів апеляційного суду, з урахуванням даних про особу розміщених у матеріалах кримінального провадження та наданих суду під час апеляційного розгляду, які винятково позитивно характеризують обвинуваченого та його родину, клопотань потерпілої ОСОБА_10 і трудового колективу маркету «Полісся-продукт» міста Бердичева, у даному випадку, призначеного покарання у виді обмеження волі буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого ОСОБА_7 та попередження нових злочинів.
Доводи ОСОБА_7 про стресовий стан, який вплинув на його поведінку, не стверджується матеріалами провадження і не береться така заява до уваги суду. Всі інші обставини враховані судом першої інстанції.
Недоліків, які можуть стати підставою для зміни чи скасування вироку суду з мотивів наведених в апеляційних скаргах процесуального прокурора і обвинуваченого, апеляційний суд не встановив.
За наведених обставин, керуючись ст. ст. 405, 407 КПК України, апеляційний суд,-
На ухвалу апеляційного суду може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді апеляційного суду
Житомирської області: