Дата документу Справа № 331/8558/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №331/8558/15-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11кп/778/794/16 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2016 року місто Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0003420 від 28 вересня 2015 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:
прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 01 березня 2016 року, яким ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та виправдано через відсутність в його діях складу правопорушення.

В апеляційній скарзі прокурор просить вищевказаний вирок суду скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що судом, під час розгляду кримінального провадження не досліджено всіх доказів, не допитано всіх свідків сторони обвинувачення та не надано належного аналізу та оцінки показанням свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Крім того апелянт зазначає, що, на його думку, матеріалами кримінального провадження повністю підтверджується вина ОСОБА_6 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення.

За вироком суду, органом досудового розслідування ОСОБА_6 висунуто обвинувачення у тому, що 27 вересня 2015 року приблизно о 19-30 годині він, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, знаходячись на терасі, яка розташована в будинку АДРЕСА_2 , скориставшись тим, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, та неуважністю ОСОБА_12 , яка відійшла від столу, який знаходився на вказаній терасі, діючи з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, таємно викрав зі столу мобільний телефон, що належить ОСОБА_12 , чим заподіяв останній матеріальну шкоду на загальну суму 1410 грн. Після цього ОСОБА_6 розпорядився викраденим майном на власний розсуд, а саме: продав зазначений телефон ОСОБА_13 .

Виправдовуючи ОСОБА_6 , суд першої інстанції у вироку вказав на те, що спрямування умислу обвинуваченого на таємне викрадення чужого майна у судовому засіданні свого підтвердження не знайшло, оскільки, згідно з дослідженими доказами, ОСОБА_6 сприймав виявлений ним телефон як знахідку.

Заслухавши доповідь судді; думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та наполягав на скасуванні оскаржуваного вироку та призначенні нового розгляду у суді першої інстанції; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги і вважали, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався.
Висновки суду, викладені у вироку, про невинуватість ОСОБА_6 у інкримінованому йому правопорушенні, ґрунтуються на доказах, досліджених у судовому засіданні з дотриманням положень кримінального процесуального закону, та на думку колегії суддів, є правильними.
Так, суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 КК України, характеризується прямим умислом на заволодіння чужим майном.
Відповідно до матеріалів провадження та вироку суду, під час розгляду справи судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав та пояснив, що 27 вересня 2015 року у вечірній час до нього у гості зайшли його знайомі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Ближче до 19 години він пішов до магазину, та повертаючись назад, підійшов до сходів на веранду, де виявив мобільний телефон, який лежав на землі. Він підняв цей телефон та пішов додому. На веранді стояла ОСОБА_14 , якій він показав телефон. У квартирі він показав телефон ОСОБА_10 . Вони разом намагалися знайти у телефонній книзі хазяїна телефону, однак не змогли його увімкнути. Телефон знаходився у нього приблизно 3-4 дні. Про зникнення телефону до нього ніхто не звертався. Тоді він попросив сина розблокувати телефон, однак після перепрошивки телефону зникла телефонна книга. Ще 2-3 тижні телефон був у нього вдома, а потім він вирішив закласти його до ломбарду. Він не знав, хто був власником телефону, про зникнення телефону у ОСОБА_12 йому нічого не було відомо, вчиняти крадіжку телефону у нього не було наміру.
Таким чином, ОСОБА_6 фактично вказував на те, що він знайшов телефон та цей телефон знаходився у бездоглядному стані на момент коли він його взяв.
Вказані доводи ОСОБА_6 при судовому розгляді підтвердили свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Стороною обвинувачення ці доводи не спростовано та не доведено наявність у обвинуваченого прямого умислу на заволодіння чужим майном.
У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_12 пояснила, що 27 вересня 2015 року у вечірній час вона вивішувала речі після прання на загальній веранді. Оскільки на веранді було відсутнє світло, вона увімкнула ліхтарик на телефоні та поклала телефон на столі. У якийсь момент вона зайшла до своєї квартири, щоб покликати свого хлопця на допомогу. Коли через 3-5 хвилин вона повернулась, телефону на столі не було. Сусідка їй повідомила, що останнім хто проходив, вона бачила ОСОБА_6 . Однак, через відсутність світла у вікнах ОСОБА_6 вона вирішила, що його немає вдома. Наступного дня вона написала заяву про вчинену крадіжку до міліції. Хто саме вчинив крадіжку телефону, вона не знає. Телефон вона отримала від працівників міліції приблизно через місяць після його зникнення.
Потерпіла також зазначила, що дійсно на її телефоні був встановлений графічний ключ. Для того, щоб увімкнути телефон без ключа, треба перепрошити телефон, тобто повернути його до заводських налаштувань. Крім того пояснила, що ані у день зникнення телефону, ані в інші дні вона не приходила до ОСОБА_6 , як до свого сусіда, та не з`ясовувала ніякої інформації стосовно зниклого телефону.
Окрім того, згідно з показаннями потерпілої, вона залишила свій телефон без нагляду на столі на веранді, яка відкрита для користування усіма мешканцями будинку, а також сторонніми особами, оскільки через вказану веранду здійснюється вхід до під`їзду будинку.
Інші докази обвинувачення, а саме: показання свідка ОСОБА_13 та заява останнього про долучення до матеріалів справи мобільного телефону, який він придбав у ОСОБА_6 , відомості, що містяться у протоколі прийняття заяви від ОСОБА_12 про вчинене кримінальне правопорушення, тощо, не суперечать доводам обвинуваченого та не спростовують їх.
За чинним законодавством про кримінальну відповідальність, привласнення особою знайденого майна не утворює складу злочину, передбаченого ст.185 КК України.
Доказів, які поза розумним сумнівом доводили б те, що ОСОБА_6 , коли брав телефон, що належить ОСОБА_12 , усвідомлював, що вищевказаний телефон був тимчасово залишений власником та не вийшов з фактичного володіння власника, стороною обвинувачення не надано.
Доводи, прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не провів всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх обставин кримінального провадження, не допитав свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , не дав належної оцінки показам свідка ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , є безпідставними, з огляду на наступне.
Згідно з матеріалами провадження, у підготовчому судовому засіданні сторони заявили клопотання про здійснення судового виклику певних осіб до суду для допиту.
Стороною захисту заявлено клопотання про виклик свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , слідчого та понятих.
Вказане клопотання після обговорення з учасниками провадження задоволено судом частково - у частині виклику свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Прокурором заявлено клопотання про допит при судовому розгляді потерпілої ОСОБА_12 та виклик для допиту свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_13 .
Вказане клопотання судом задоволено.
Згідно з матеріалами провадження, клопотання про виклик свідка ОСОБА_16 , який є сином обвинуваченого, прокурор заявив наприкінці судового розгляду.
У задоволенні вказаного клопотання судом відмовлено, в т.ч. через тяжку хворобу ОСОБА_16 , що підтверджується відповідними медичними документами, що містяться в матеріалах провадження.
Всупереч вимогам ч.3 ст.23 КПК України, присутність під час судового розгляду свідка ОСОБА_15 стороною обвинувачення не забезпечено.
Вжиті судом заходи для виклику цього свідка у судове засідання результатів не дали. Ухвала суду про примусовий привід ОСОБА_15 , контроль за виконанням якої був покладений на прокурора, не виконана.
Таким чином, колегія суддів вважає, що розглядаючи дане кримінальне провадження, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом.

Суд у вироку проаналізував всі досліджені докази, дав їм правильну оцінку та зазначив, чому прийняв одні докази та відкинув інші.
Суперечностей, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції щодо невинуватості ОСОБА_6 , оскаржуваний вирок суду не містить.
Окрім того, в апеляційній скарзі, прокурор, вказуючи на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, не ставить питання про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, та про дослідження доказів, які не досліджувались судом першої інстанції.
Підстав для призначення нового розгляду у суді першої інстанції прокурором також не зазначено.
Враховуючи викладене та переглядаючи оскаржуваний вирок суду у межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування або зміну оскаржуваного вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 01 березня 2016 року, яким ОСОБА_6 визнано невинуватим у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, та виправдано через відсутність в його діях складу злочину, - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її оголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4