"25" червня 2016 р. Справа № 363/1183/16-к
УХВАЛА
Іменем України
25 травня 2016 року Вишгородський районний суд Київської області в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000096 щодо ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України,

встановив:
прокурор висловився щодо призначення судового розгляду за участю його сторін зазначених в обвинувальному акті.

Обвинувачений клопотань не мав, проти призначення судового розгляду не заперечував.

Заслухавши сторони, дослідивши обвинувальний акт, суд дійшов до такого.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Згідно ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт серед іншого повинен містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) Закону про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Разом з тим згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні обов`язковому доказуванню підлягають:

подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення);

винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення;

вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат;

обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження.

Статтею 62 Конституції України передбачено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, з чого випливає, що формулювання обвинувачення повинно бути конкретним.

Так, формулювання обвинувачення в цій справі не є конкретним та містить взаємовиключні твердження про обставини пригоди.

Зокрема вказується, що ОСОБА_4 викрав тримач мобільного телефону «Універсальний» вартістю 529 грн., а після чого намагався викрасти автомобільну магнітолу «JVC» вартістю 700 грн.

За такого викладу обставин обвинувачення містить твердження про закінчений склад злочину крадіжки тримача мобільного телефону з одного боку, в той час як особа обвинувачується у незакінченому замаху на крадіжку.

Слід зазначити, що крадіжка є закінченою з моменту, коли особа має можливість розпорядитися викраденим майном.

У цьому зв`язку в обвинуваченні також йдеться про те, що ОСОБА_4 виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, а це згідно ч. 2 ст. 15 КК України є саме закінчений замах на вчинення злочину.

Всупереч цьому ОСОБА_4 обвинувачується у незакінченому замаху на крадіжку.

Отже правова кваліфікація кримінального правопорушення не відповідає змісту сформульованого обвинувачення, не узгоджується з номером частини ст. 15 КК України.

Разом з тим, вказуючи в обвинуваченні, що ОСОБА_4 вчинив всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, орган досудового слідства не виклав в чому саме полягають ці дії, чи було фактично вилучено майно з автомобіля, чи тримав це майно при собі обвинувачений, чи намагався покинути місце події з чужим майном.

Також в обвинуваченні не зазначено де саме сталося затримання ОСОБА_4 , на місці пригоди чи неподалік від нього, чи мав при цьому він можливість розпорядитися викраденим чи ні.

Відсутність вказаних обставин є недостатньо визначеною з точки зору вищевказаних вимог Закону і свідчить про неналежне встановлення події злочину, вказані неточності є суттєвими.

Всі викладені вище обставини складають об`єктивну сторону злочину, підлягають обов`язковому доказуванню в ході кримінального провадження та в разі визнання особи винуватою мають бути обов`язково зазначені в змісті вироку (ч. 3 ст. 374 КПК України).

При цьому межі судового розгляду визначаються виключно межами висунутого звинувачення відповідно до обвинувального акту і вийти за ці межі з обвинувальним ухилом суд не вправі (ч. 3 ст. 26, ст. 337 КПК України).

Отже, формулюючи обвинувачення в згаданій частині, орган досудового слідства вдався до припущень щодо вчинення об`єктивної сторони даного злочину.

Відсутність конкретного обвинувачення особи є передумовою порушення її гарантованого Законом права на захист та права на справедливий судовий розгляд, що є неприпустимим.

Підсумовуючи викладене, з названих підстав обвинувальний акт до судового розгляду призначений бути не може, який вимогам КПК України не відповідає і підлягає поверненню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 314-317, 331, 372 КПК України,

ухвалив:

обвинувальний акт в кримінальному провадженні № 0000096 щодо ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України повернути Вишгородському відділу прокуратури Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Київської області протягом 7 днів з дня її оголошення шляхом подання апеляції через Вишгородський районний суд.

Суддя