Ухвала іменем україни
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6

розглянула в судовому засіданні в м. Києві 21 квітня 2016 року кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 лютого 2015 року та вирок Апеляційного суду Рівненської області від 17 листопада 2015 року.

Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 лютого 2015 року

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України, раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 119 КК України на 3 роки обмеження волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Згідно з вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він, 22 вересня 2010 року приблизно о 13.30 год., будучи учнем 11 класу загальноосвітньої школи с. Користь Корецького району Рівненської області, в приміщенні класу допризивної підготовки, на ґрунті особистих неприязних стосунків, що виникли раптово, відвів неповнолітнього однокласника ОСОБА_7 в кінець класу, де наніс йому не менше двох ударів кулаком та коліном в живіт, а потім штовхнув у груди, від чого останній вдарився об стінку класу. В подальшому, ОСОБА_5 наніс ОСОБА_7 не менше одного удару кулаком в обличчя та ногою в живіт. Продовжуючи, підбив ноги потерпілого та піднявши його за одяг в горизонтальному положенні на висоту близько 1 м з силою кинув на підлогу, після чого ОСОБА_7 втратив свідомість та помер. Внаслідок описуваних дій ОСОБА_7 було спричинено тілесні ушкодження, які відносяться до легких.

Вироком Апеляційного суду Рівненської області від 17 листопада 2015 року вирок суду першої інстанції скасовано. ОСОБА_5 визнано винуватим за ч. 1 ст. 119 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі статей 75, 104 КК України звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України. Звільнено ОСОБА_5 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
У аналогічних за змістом та вимогами касаційних скаргах засуджений ОСОБА_5 та захисник ОСОБА_6 просять скасувати вирок суду першої інстанції та вирок суду апеляційної інстанції і справу закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 6 КПК України 1960 року. Вважають, що всупереч вимогам статей 323, 334 КПК України 1960 року у оскаржуваних судових рішеннях суди перерахували наявні у справі докази, не надавши їм належної оцінки та не обґрунтувавши свої висновки щодо наслідків нанесених потерпілому тілесних ушкоджень з огляду на викладені у висновках експертиз причини настання смерті ОСОБА_7 . Зазначають, що наведені доводи залишились не перевіреними судом апеляційної інстанції, який переглядаючи вирок суду першої інстанції не дав обґрунтованих відповідей на доводи апеляції захисника щодо невідповідності висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам справи та по суті, продублював помилкові, на їх думку, висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого злочину. Вказують, що при формулюванні обвинувачення визнаного судом доведеним, у вироку описано об`єктивну та суб`єктивну сторони складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та не зазначено які конкретно дії, вчинені засудженим призвели до наслідків, передбачених диспозицією ст. 119 КК України. Стверджують, що з огляду на відсутність прямого причинного зв`язку між діями ОСОБА_5 та смертю ОСОБА_7 справа підлягає закриттю в зв`язку з відсутністю події злочину.
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на підтримання касаційних вимог, думку прокурора, яка вважала, що необхідно скасувати вирок апеляційного суду і справу направити на новий апеляційний розгляд, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до ст. 323 КПК України 1960 року вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Згідно з ч. 1 ст. 334 КПК України 1960 року мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, форми вини і мотивів злочину.
Як убачається з вироку суду, вказаних вимог дотримано не було.
Перелічивши наявні в справі докази та описавши показання ОСОБА_5 , потерпілих, свідків і експертів, суд без їх належної оцінки та відповідного аналізу постановив обвинувальний вирок та визнав винуватим ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України.
Описавши об`єктивну та суб`єктивну сторони складу злочину, передбаченого ст. 125 КК України, суд не навів, які дії вчинені ОСОБА_5 призвели до наслідків, передбачених ч. 1 ст. 119 КК України. При формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, суд взагалі не описав та не навів доказів, на яких ґрунтується висновок суду щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, натомість вдався до перерахування наявних у справі висновків експертиз щодо причин настання смерті ОСОБА_7 .
Диспозиція ч. 1 ст. 119 КК України визначає кримінальну відповідальність за вбивство, вчинене через необережність. Із суб`єктивної сторони вбивство через необережність може бути вчинено внаслідок як злочинної самовпевненості, так і злочинної недбалості. При цьому, вбивство через необережність внаслідок злочинної недбалості слід відрізняти від випадкового спричинення смерті, коли особа не тільки не передбачала можливості настання смерті іншої людини, а й не могла її передбачити. При випадковому невинному спричиненні смерті скоєне не містить у собі складу злочину, за відсутності вини.
З наявного в матеріалах справи висновку комісійної судово-медичної експертизи № 364/11 від 17 квітня 2012 року вбачається, що заподіяні ОСОБА_7 тілесні ушкодження утворились незадовго до настання смерті та мають ознаки легких тілесних ушкоджень. Вказані ушкодження в причинному зв`язку з настанням смерті не знаходяться. При дослідженні гістологічних препаратів шматочків серця, виявлено ознаки, які свідчать про наявність у нього ураження міокарду, походження якого в даному випадку визначити неможливо. Ознак хронічної серцево-судинної недостатності не виявлено, проте мають місце зміни, які свідчать про гостру недостатність лівого шлуночка серця. Виходячи з наведеного, є підстави вважати, що у дитини з існуючими змінами серцевого м`язу і наявністю периваскулярного фіброзу на фоні стресу зі збільшенням частоти серцевих скорочень та підвищенням потреби в кисні, не відбулися адаптаційні зміни, які забезпечили б адекватну реакцію, що призвело до зупинки серця та настання смерті. За відсутності вказаних змін серця, стресова ситуація не призвела б до таких наслідків. Між подіями 22 вересня 2010 року та настанням смерті прямий причинний зв`язок відсутній.
Тобто даних, які б свідчили що смерть потерпілого пов`язана з нанесеними ОСОБА_5 тілесними ушкодженнями потерпілому за описаних у вироку обставин судом не встановлено, що свідчить про передчасність висновку суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України.
Про відсутність об`єктивної сторони складу зазначеного злочину вказував у своїй апеляційній скарзі захисник, перевіряючи доводи якого, апеляційний суд не дав їм належної оцінки та прийняв рішення про законність вироку суду в цій частині, з чим не може погодитися колегія суддів та вважає, що суд апеляційної інстанції визнаючи безпідставними доводи апеляційної скарги захисника засудженого зробив такий висновок без урахування всіх обставин справи.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає необхідним скасувати вирок апеляційного суду і справу направити на новий апеляційний розгляд, під час якого слід урахувати наведене, ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей, в тому числі шляхом проведення судового слідства, перевірити всі доводи, викладені в поданій апеляції захисника засудженого, а також в касаційних скаргах, та постановити законне і обґрунтоване рішення.
Оскільки засуджений та захисник у касаційних скаргах ставили питання про скасування вироку суду першої інстанції та вироку суду апеляційної інстанції і закриття кримінальної справи, їхкасаційні скарги слід задовольнити частково.
Керуючись статтями 394 398 КПК України 1960 року та п. п. 11, 15 Перехідних положень КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Апеляційного суду Рівненської області від 17 листопада 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати і справу направити на новий апеляційний розгляд.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3