Номер провадження: 11-кп/785/644/16
Номер справи місцевого суду: 507/214/15-к
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.07.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Котовської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.2016 року, яким

ОСОБА_7 , який: народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Ананьїві Одеської області, є громадянином України, має вищу освіту, одружений, є пенсіонером, проживає по АДРЕСА_1 , раніше не судимий

виправданий у зв`язку з недоведеністю вини за ч. 1 ст. 286 КК України,

встановив:
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він, 18.04.2004 року о 19 год., керуючи технічно справним автомобілем «DAEWOO SENS» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по автодорозі «Криве Озеро - Балта» в напрямку м. Балта.

Проїжджаючи по с. Бендзарі Балтського району у світлий час доби, по сухій асфальтованій ділянці дороги, він перевищив допустиму у населеному пункті швидкість і рухався зі швидкістю більше ніж 80-88 км/год, порушивши вимоги п. 12.4 Правил дорожнього руху.

Не врахувавши наявну конфігурацію дороги (поздовжній нахил - 3 відсотка), не обравши безпечну швидкість, ОСОБА_7 вчинив зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2105» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_8 , який здійснював поворот ліворуч з дороги «Криве Озеро - Балта», внаслідок чого, потерпілий отримав тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді переламу остистих відростків 3-го, 4-го поперекових хребців.

В апеляційній скарзі, заперечуючи проти висновків суду першої інстанції, прокурор зазначив, що вирок не відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Прокурор вважає, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку наявним у справі доказам, а також безпідставно визнав недопустимим доказом висновок судмедексперта.

Навівши у апеляційній скарзі зміст доказів, які на думку прокурора, доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, що йому інкримінується, прокурор просить повторно їх дослідити та, скасувавши вирок суду першої інстанції, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Прокурор просить, також, задовольнити цивільний позов потерпілого та стягнути з обвинуваченого 7465,14 грн. матеріальної шкоди та 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор змінив свої вимоги і, посилаючись на невідповідність обвинувального акту приписам ст. 291 КПК України, просив виправдувальний вирок скасувати, а справу повернути на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обвинувачений ОСОБА_7 надав письмові заперечення на апеляційну скаргу прокурора, у яких, навівши аналіз фактичних обставин справи з точки зору сторони захисту, обґрунтував законність виправдувального вироку суду першої інстанції.

В судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився потерпілий ОСОБА_8 , але надав суду письмову заяву, у якій зазначив, що про час та дату судового розгляду (20.07.2016 року) він повідомлений. У зазначене судове засідання, а також у наступні судові засідання він з`явитись не може за станом здоров`я, тому просить апеляційну скаргу розглянути за його відсутністю.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 405 КПК України, неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або рішенням суду апеляційної інстанції є обов`язковою, апеляційний розгляд відкладається.

Отже, оскільки потерпілий ОСОБА_8 належним чином повідомлений про час та дату судового розгляду і просив провести розгляд апеляційної скарги без його участі, суд апеляційної інстанції не вважає його явку обов`язковою і вважає за можливе провести апеляційний розгляд справи за відсутності потерпілого.

Заслухавши доповідача, прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу, обвинуваченого, який заперечував проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновків про таке.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України,суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.

За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Під час апеляційного розгляду справи, колегією суддів було задоволено клопотання прокурора і повторно досліджено докази, яким, на думку прокурора, суд першої інстанції дав неправильну правову оцінку, а саме: протоколи огляду місця події від 18.04.2004 року, від 05.01.2005 року, від 05.04.20005 року; протоколи огляду та перевірки технічного стану транспортних засобів; висновки автотехнічних та трасологічних експертиз №9875 від 10.09.2004 року, №347 від 08.02.2005 року, №1226 від 14.02.2006 року; висновок судово-медичного експерта №48 від 19.04.2006 року та акт судово-медичного обстеження ОСОБА_8 №78 від 02.09.2004 року.

Відповідно до приписів ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Відповідно до положень п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення та мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.

Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення, в цілому, відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Так, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції навів формулювання обвинувачення, яке було пред`явлене ОСОБА_7 та докази, на які посилався орган досудового розслідування, а також підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, з яких суд відкинув докази обвинувачення.

Обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, орган досудового розслідування надав суду першої інстанції наступні докази:

1)протокол огляду місця події від 18.04.2004 року та протоколи додаткових оглядів місця події від 05.01.2005 року і від 05.04.20005 року /т. 2, а.с. 90-92, 43, 66-67, 93-94/;

2)протоколи огляду та перевірки технічного стану автомобілів «DAEWOO SENS» реєстраційний номер НОМЕР_1 та «ВАЗ-2105» реєстраційний номер НОМЕР_2 , якими встановлена наявність механічних пошкоджень зазначених автомобілів /т. 2, а.с. 50-51, 52-53;

3)висновок транспортно-трасологічної експертизи №9875 від 10.09.2004 року за результатами дослідження обставин зіткнення автомобілів, яким встановлене положення автомобілів «DAEWOO SENS» та «ВАЗ-2105» на проїзній частині дороги в момент їх первинного контакту /т. 2 а.с. 57-65/;

4)висновок комплексної судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи №1226 від 14.02.2006 року, яким підтверджується, що, з урахуванням допустимої швидкості в населеному пункті, водій автомобіля «ВАЗ-2105» міг приступити до виконання маневру, вважаючи його безпечним, а водій автомобілю «DAEWOO SENS», за умови належного виконання п. 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху, мав технічну можливість уникнути зіткнення /т. 2, а.с. 80-89/;

5)висновок експерта №347 від 08.02.2005 року по результатам дослідження обставин зіткнення автомобілів «DAEWOO SENS» та «ВАЗ-2105», з якого випливає, що належним виконанням п. 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху, водій автомобілю «DAEWOO SENS» мав технічну можливість уникнути зіткнення, а, з урахуванням допустимої швидкості в населеному пункті, водій автомобіля «ВАЗ-2105» міг приступити до виконання маневру, вважаючи його безпечним /т. 2, а.с. 95-101/;

6)висновок судово-медичного експерта №48 від 19.04.2006 року, відповідно до якого потерпілому ОСОБА_8 спричинені тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді переламу остистих відростків 3-го та 4-го поперекових хребців /т. 2, а.с. 164/.

Окрім того, у суді першої інстанції були допитані потерпілий ОСОБА_8 , свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також експерти ОСОБА_12 і ОСОБА_13 .

Потерпілий ОСОБА_8 суду першої інстанції показав, що 18.04.2004 року він рухався на технічно справному автомобілі «ВАЗ-2105» з м. Балти в с. Бендзарі. Під`їжджаючи до свого провулку, він знизив швидкість і за 100 м увімкнув покажчик повороту ліворуч. Після того, як він став виконувати маневр повороту ліворуч, відбулось зіткнення з автомобілем, яким керував обвинувачений.

Свідок ОСОБА_9 показала суду першої інстанції, що ДТП сталося на її очах. ОСОБА_8 рухався по автодорозі «Балта - Криве Озеро» і одразу став повертати ліворуч у бік свого будинку, хоча було видно, що у зустрічному напрямку рухався інший автомобіль, водій якого почав гальмувати, але уникнути зіткнення йому не вдалося.

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду першої інстанції, що він знаходився в автомобілі, яким керував ОСОБА_7 і за звичкою слідкував за дорожньою обстановкою. Він побачив, що потерпілий, не увімкнувши покажчик повороту, виїхав на їх смугу для руху. Чорний загальмував, але автомобілі все одно зіткнулись.

Свідок ОСОБА_11 показала суду, що при виконанні повороту ліворуч, її чоловік переконався у тому, що на дорозі інших автомобілів не було.

Експерт ОСОБА_12 , допитаний судом першої інстанції в режимі відеоконференції, показав, що у своїх висновках виходив з вихідних даних, наданих йому слідчим.

Дослідивши зазначені докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що у судовому засіданні прокурором не доведено обвинувачення ОСОБА_7 за таких підстав.

Так, суд першої інстанції визнав недопустимим доказом протокол додаткового огляду місця події від 05.01.2005 року, пославшись на те, що фактично це був не огляд місця події, а відтворення обставин і обстановки події та й ще без участі ОСОБА_7 , адже саме для нього треба було з`ясовувати виникнення моменту небезпеки для руху.

Повторне дослідження зазначеного доказу (т. 2 а.с. 43) у суді апеляційної інстанції показало, що 05.01.2005 року слідчий ОСОБА_14 , за участі інспектора ДАІ та потерпілого ОСОБА_8 , з посиланням на ст. 85, 190, 191, 195 КПК України (в редакції 1960 року) склав процесуальний документ, який назвав протоколом додаткового огляду місця події, хоча, фактично, за участі потерпілого ОСОБА_8 та з використанням двох автомобілів (ВАЗ-21011 та ВАЗ-2105), провів відтворення обстановки і обставин події (ст. 194 КПК України в редакції 1960 року), під час якого були встановлені відстаневі та часові вихідні дані, які у наступному були використані при призначенні експертиз.

Встановлено також, і це підтверджує прокурор у апеляційній скарзі (т. 2, а.с. 267), що станом на 05.01.2005 року, кримінальна справа порушена не була, а проводилась дослідча перевірка на підставі ст. 97 КПК України в редакції 1960 року.

Згідно з приписами ч. 1 та 2 ст. 190 КПК України в редакції 1960 року, з метою виявлення слідів злочину та інших речових доказів, з`ясування обстановки злочину та інших обставин, які мають значення для справи, слідчий проводить огляд місцевості, приміщення, предметів та документів.

Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до порушення кримінальної справи. В цих випадках, при наявності для того підстав, кримінальна справа порушується негайно після огляду місця події.

Отже, зі змісту зазначеної норми закону, яка діяла на момент проведення слідчої дії, яка є предметом правового аналізу, очевидно випливає, що до порушення кримінальної справи, можливе проведення лише однієї слідчої дії огляд місця події.

Разом з тим, 05.01.2005 року, під час дослідчої перевірки, слідчий ОСОБА_14 , за участі інспектора ДАІ та потерпілого ОСОБА_8 провів не додатковий огляд місця події, а за участі потерпілого ОСОБА_8 та з використанням двох автомобілів (ВАЗ-21011 та ВАЗ-2105), провів відтворення обстановки і обставин події, тобто слідчу дію, яка передбачена ст. 194 КПК України в редакції 1960 року і може проводитись лише після порушення кримінальної справи.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 65 КПК України в редакції 1960 року, доказами у кримінальній справі є всякі фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку орган дізнання, слідчий і суд встановлюють наявність або відсутність суспільно небезпечного діяння, винність особи, яка вчинила це діяння та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Отже, протокол від 05.01.2005 року є не протоколом додаткового огляду місця події, а протоколом відтворення обстановки і обставин події, під час якого були встановлені суб`єктивні відстаневі та часові вихідні дані, які у наступному були використані при призначенні експертиз.

Оскільки зазначений доказ отриманий з порушенням вимог ст. 65 та 190 КПК України в редакції 1960 року, суд першої інстанції обґрунтовано визнав його недопустимим доказом в контексті приписів ст. 87 КПК України.

Колегія суддів вважає також, що суд першої інстанції, за тих же обставин, обґрунтовано визнав недопустимим доказом висновок експерта №347 від 08.02.2005 року по результатам дослідження обставин зіткнення автомобілів «DAEWOO SENS» та «ВАЗ-2105», оскільки він базується на вихідних даних, зафіксованих у протоколі від 05.01.2005 року, який визнаний судом першої інстанції недопустимим доказом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зіткнення транспортних засобів, як це випливає з протоколу огляду місця події та схеми до нього від 18.04.2004 року, відбулося на проїзній частині дороги, яка призначалась для руху автомобілю «DAEWOO SENS» під керуванням водія ОСОБА_7 , а наявність слідів гальмування свідчить про намагання ОСОБА_7 уникнути зіткнення.

З фактичних обставин справи, встановлених органом досудового розслідування, які знайшли своє підтвердження в суді першої інстанції, випливає, що дії водія ОСОБА_8 полягали у тому, що він здійснював поворот ліворуч, який був пов`язаний з виїздом на зустрічну смугу проїзної частини.

Пунктом 10.1 Правил дорожнього руху передбачено, що перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Окрім того, пункт 10.4 Правил дорожнього руху приписує, що перед поворотом праворуч, ліворуч або розворотом водій має завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, крім випадків, коли здійснюється поворот у разі в`їзду на перехрестя, де організовано круговий рух, напрямок руху визначено дорожніми знаками чи дорожньою розміткою або рух можливий лише в одному напрямку, встановленому конфігурацією проїзної частини, дорожніми знаками чи розміткою. Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині - і попутним транспортним засобам.

Аналіз висновку експерта №9875, яким визначено кут поздовжніх осей автомобілів «DAEWOO SENS» та «ВАЗ-2105» в момент первинного контакту (145-150 градусів), дозволяє дійти висновку, що водій ОСОБА_8 не забезпечив виконання п. 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху, не переконався, що його маневр буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, не зайняв відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку та не надав дорогу зустрічному транспортному засобу.

Суд апеляційної інстанції не вдається до оцінки висновку судмедексперта про ступінь тяжкості тілесних ушкоджень у ОСОБА_8 , адже у даному випадку, визначальним є не наявність тілесних ушкоджень та ступінь їх тяжкості, а дії кого з водіїв знаходяться у прямому причинному зв`язку з подією, що настала.

З огляду на наявність у кримінальному провадженні доказів, які ставлять під сумнів доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується органом досудового розслідування, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, обґрунтованим.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор ОСОБА_6 , як на підставу для скасування вироку суду першої інстанції, послався на невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України.

Аналізуючи зазначений довід прокурора, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до положень ст. 2 КПК України, одним із завдань кримінального провадження - є застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури.

Згідно припису ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.

Обов`язок перевіряти обвинувальний акт на відповідність вимогам закону покладається на суд першої інстанції у підготовчому судовому засіданні, а у випадку, якщо обвинувальний акт не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, суд, на підставі п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, має право повернути прокурору обвинувальний акт.

Як видно з матеріалів справи, ухвалою суду першої інстанції від 03.03.2015 року, за результатами підготовчого судового засідання, обвинувальний акт був повернутий прокурору у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст. 291 КПК України, але ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 16.04.2016 року ухвала суду першої інстанції була скасована, а справа повернута до суду першої інстанції.

Разом з тим, під час тривалого судового розгляду у суді першої інстанції, прокурор не змінив існуючий обвинувальний акт на такий, який відповідав би вимогам закону.

Згідно з приписом п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування, відповідно до положень ч. 4 ст. 110 КПК України є обвинувальний акт, який повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити: 1) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими; 2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 3) формулювання обвинувачення.

В обвинувальному акті стосовно ОСОБА_7 викладені лише анкетні данні обвинуваченого, фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрювався останній на стадії досудового розслідування та правова кваліфікація кримінального правопорушення (т. 1, а.с. 2-6), але зазначені відомості, у відповідності до положень ст. 277 КПК України, становлять зміст повідомлення про підозру, а, з урахуванням того, що у цьому процесуальному рішенні (обвинувальному акті) відсутнє слово «обвинувачується», то ОСОБА_7 , фактично має статус підозрюваного.
Зазначена обставина може свідчити про істотне порушення прав обвинуваченого ОСОБА_7 .
Разом з тим, відповідно до приписів ч. 3 ст. 409 КПК України, суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора є необґрунтованою, а вирок суду є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, - ухвалив:
Апеляційну скаргу прокурора Котовської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.2016 року, яким ОСОБА_7 виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку з недоведеністю вини, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту набрання нею законної сили.

Судді Апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4