Справа № 369/6594/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/703/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 34 27.07.2016

УХВАЛА
Іменем України
27 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді: - ОСОБА_2 ,

суддів: - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

виправданого - ОСОБА_7 ,

потерпілого - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_8 та прокурора Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_10 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. ВаськовичіКрасилівського району Хмельницької області, українця, громадянина України, не працюючого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і виправдано за недоведеністю, що в його діях є склад вказаного злочину.

Цивільний позов ОСОБА_8 про стягнення 200250,71 грн. матеріальної шкоди та 100000 грн. моральної шкоди залишено без розгляду.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

В С Т А Н О В И Л А:
Згідно обвинувального акта, 01.10.2011 року близько 4 години 45 хвилин водій ОСОБА_7 керуючи автомобілем марки «RenaultMagnum», д/н НОМЕР_1 , з напівпричепом «Kogel», д/н НОМЕР_2 , рухаючись по автодорозі Київ-Чоп у напрямку м. Києва на 34 км, автодороги поблизу с. Гурівщина Києво-Святошинського району Київської області, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, в порушенні п. 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (надалі ПДР), у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, виїхав на додаткову смугу, смугу розгону, де сталось зіткнення з автомобілем марки «Peuget Bipper», д/н НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_8 , який знаходився в нерухому стані на полосі розгону в напрямку м. Києва.

В результаті ДТП водій автомобіля марки «Peuget Bipper», д/н НОМЕР_3 , ОСОБА_8 , згідно висновку експерта № 1202 від 20.08.2012 року отримав тілесні ушкодження у вигляді поєднаної краніо-скелетної травми, ЗЧМТ, струсу головного мозку, забійної рани тім`яної області зліва, закритого перелому правої ключиці, забою правого плечового суглобу, посттравматичного правостороннього брахіоплекситу. Перелом правої ключиці, посттравматичний брахіоплексит справа відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, так як потягли за собою довготривалий розлад здоров`я.

В даній дорожній обстановці, водій ОСОБА_7 порушив вимоги пункту 1.3, пункту 1.5, підпункту «б» пункту 2.3, пункту 12.3 Правил дорожнього руху України затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог п.п. 1.3, 1.5 пп «б» п. 2.3, п. 12.3 Правил дорожнього руху України, стало умовою та причиною виникнення і настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками, які наступили в результаті ДТП, - спричиненням потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2016 року визнано невинним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і виправдано за недоведеністю, що в його діях є склад вказаного злочину.

Судом встановлено, що ухвалою від 25.07.2013 року колегії суддів судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Київської області обвинувальний вирок суду першої інстанції від 30.01.2013 року щодо ОСОБА_7 скасовано, а кримінальну справу повернуто прокурору Києво-Святошинського району Київської області. Проте, всупереч вимогам ч. 7 ст. 374 КПК України (1960 року) вказівки суду апеляційної інстанції органами досудового розслідування виконані не були, з 14.10.2014 року по 17.06.2015 року ніякі слідчі дії у кримінальному провадженні не проводились, 17.06.2015 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру (том 3 а.с. 142-145) та 24.06.2015 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0005832 був направлений для розгляду до суду (том 3 а.с. 1).

Як зазначено у вироку, оцінивши зібрані по справі докази, суд за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, дійшов висновку, що беззаперечних та переконливих доказів вини ОСОБА_7 не було здобуто, а обсяг обвинувачення його у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що водій ОСОБА_7 01.10.2011 року порушив правила дорожнього руху, що стало причиною заподіяння потерпілому ОСОБА_8 тілесних ушкоджень середньої тяжкості стороною обвинувачення суду не надано та в обсязі пред`явлених доказів відсутні. Враховуючи наведене, виходячи з загальних засад кримінального судочинства верховенства права, законності, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та обов`язків, оцінивши всі докази в сукупності, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що під час судового розгляду стороною обвинувачення не доведена вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду, потерпілий подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, є необґрунтованим та невмотивованим, суд жодним чином не обґрунтував, з яких підстав не було взято до уваги докази у справі, що доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та задовольнити заявлений ним цивільний позов.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій свої вимоги обґрунтовує тим, що вирок є незаконним у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Зазначає, що суд, оцінюючи покази потерпілого та інші докази при наявності суперечностей, які мають істотне значення для вирішення справи, належним чином не вмотивував, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Вважає, що суд безпідставно прийшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_7 ознак складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначити міру покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування реального покарання з випробуванням іспитовим строком на 2 роки.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав апеляційні скарги, думку потерпілого, який підтримав подані ним та прокурором апеляційні скарги, думку обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа, кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим, в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно п.1 ч.3 ст. 374 КПК України у мотивувальній частині вироку у разі визнання особи виправданою зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення, мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції дотримані вище зазначені вимоги закону.

Так, відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних злочинним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Згідно ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доводе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про практику застосування Конституції при здійсненні правосуддя» визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Доводи апеляційних скарг прокурора та потерпілого про те, що суд першої інстанції не провів всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх обставин справи є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з матеріалів провадження та вироку суду, суд першої інстанції зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані досудовим слідством та стороною обвинувачення та прийшов до обґрунтованого висновку, що беззаперечних та переконливих доказів вини ОСОБА_7 не здобуто, а обсяг обвинувачення його у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25.07.2013 року обвинувальний вирок суду першої інстанції від 30.01.2013 року щодо ОСОБА_7 скасовано, а кримінальну справу повернуто прокурору Києво-Святошинського району Київської області, для виконання вимог:

- необхідності проведення судово-медичної експертизи з врахуванням медичної документації відносно потерпілого під час його лікування у Києво-Святошинскій ЦРЛ на підставі оригіналів всієї медичної документації;

- необхідності проведення додаткової транспортно-трасологічної експертизи за участю автомобіля марки «RenaultMagnum», д/н НОМЕР_1 , якщо він не відремонтований;

- необхідності проведення відтворення обстановки та обставин події за участю учасників ДТП, експерта, по результатам якого призначити автотехнічну експертизу для з`ясування питання, яким чином у даній дорожній обстановці повинні були діяти водії транспортних засобів (том 3 а.с. 111-114).

Відповідно до ч. 7 ст. 374 КПК України (1960 року) вказівки суду, який розглянув справу в апеляційному порядку, є обов`язковими для органів дізнання і досудового слідства при додатковому розслідуванні і суду першої інстанції при повторному розгляді справи.

Всупереч вимогам ч. 7 ст. 374 КПК України 1960 року вказівки суду апеляційної інстанції органами досудового розслідування виконані не були, з 14.10.2014 року по 17.06.2015 року будь-яких слідчих дій у кримінальній справі/кримінальному провадженні не проводилось.

Колегія суддів вважає, що оцінивши зібрані по справі докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що беззаперечних та переконливих доказів вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, не було здобуто. Належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що водій ОСОБА_7 01.10.2011 року порушив правила дорожнього руху, що стало причиною заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості стороною обвинувачення суду не надано.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, ретельно дослідивши всі зібрані по справі докази в їх сукупності і надавши їм належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано виправдав ОСОБА_11 у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 409 КПК України суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого слід залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції без зміни.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Києво - Святошинського районного суду Київської області від 24 березня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Головуючий:

Судді: