Ухвала
іменем україни

24 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004975, щодо

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Шабо Білгород-Дністровського
району Одеської області, який мешкає за
адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України,

за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, та захисника ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_5 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись із ухваленими щодо ОСОБА_5 судовими рішеннями через невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, в основу своїх висновків поклав суперечливі показання обвинуваченого та потерпілого, безпідставно поставив під сумнів кваліфікованість захисника, призначив засудженому надмірно м`яке покарання. Крім того, прокурор зазначає про необґрунтоване виправдання ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 296 КК України.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не погоджуючись із ухваленим щодо ОСОБА_5 рішенням суду апеляційної інстанції в частині засудження за ч. 1 ст. 121 КК України через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить його скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги захисник мотивує тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, неправильно кваліфікував дії її підзахисного, оскільки останній діяв у стані необхідної оборони та умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень не мав. Вказує на те, що висновок суду ґрунтується на суперечливих та недопустимих доказах, які до того ж були прийняті судом в позапроцесуальний спосіб,обвинувачення сформульовано неконкретно, не всі докази було відкрито, безпідставно відмовлено в задоволенні клопотань. Крім того, судом неправильно вирішено цивільний позов. Також захисник зазначає про те, що суд апеляційної інстанції формально розглянув апеляційну скаргу її підзахисного та не спростував наведених ним доводів, у зв`язку з чим ухвала не відповідає вимогам КПК України.
Вироком Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року, ОСОБА_5 визнано винуватим за ч. 1 ст. 121 КК України та призначено йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. За ч. 4 ст. 296 КК України ОСОБА_5 визнано невинуватим і виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим та засуджено за те, що він 19 вересня 2013 року приблизно о 20.30 год., знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , в ході раптово виниклого конфлікту з ОСОБА_9 умисно зробив 6-7 пострілів у бік останнього з револьверу марки «Снайп - 3», калібру 4 мм, призначеного для пострілу 4-міліметровими кулями типу «Флобер», заподіявши потерпілому тяжких тілесних ушкоджень у вигляді проникаючого вогнепального поранення черевної порожнини з пошкодженням печінки.

Також органом досудового розслідування ОСОБА_5 було оголошено про підозру в тому, що він 07 вересня 2013 року приблизно о 21.30 год., знаходячись біля будинку № 146/2 на вул. Люстдорфська дорога у м. Одесі, тобто у громадському місці, з хуліганських мотивів, грубо порушуючи громадський порядок, усвідомлюючи вчинення діяння з мотиву явної неповаги до суспільства, виявляючи особливу зухвалість, висловлюючись нецензурною лайкою, безпричинно, навмисно здійснив постріл у бік ОСОБА_10 з револьверу марки «Снайп - 3», калібру 4 мм, призначеного для пострілу 4-міліметровими кулями типу «Флобер», заподіявши потерпілому легких тілесних ушкоджень у вигляді проникаючого кульового поранення ліктьового суглобу.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та захисника на підтримання поданої скарги та із запереченнями проти скарги прокурора, пояснення прокурора, який підтримав свою скаргу і частково - скаргу захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що вони не підлягають задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України неповнота судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушує питання захисник, перегляду в касаційному порядку не підлягають, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.
Разом із цим згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та кваліфікацію його дій за цією нормою кримінального закону судом зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви.
Той факт, що засуджений умисно завдав потерпілому ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, підтверджується показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , даними, що містяться в протоколах огляду місця події, висновках експертиз та іншими дослідженими судом доказами.
На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами кримінального провадження не встановлено, та судом правильно вирішено питання про їх допустимість.

Щодо доводів прокурора про безпідставне виправдання ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 296 КК України, то вони, на думку колегії суддів, не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Положенням ч. 1 ст. 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Докази винуватості ОСОБА_5 , на які посилалась сторона обвинувачення, перевірені судом та згідно зі ст.ст. 86, 87, 94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.

Суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 296 КК України, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, та дійшов правомірного висновку про те, що сторона обвинувачення не довела допустимими та достатніми доказами винуватість ОСОБА_5 в умисному вчиненні хуліганських дій по відношенню до потерпілого ОСОБА_10 .

З огляду на викладене доводи прокурора про неправильну оцінку доказів за цим обвинуваченням, зроблену судом, колегія суддів уважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження.

Суд апеляційної інстанції, як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час перегляду вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 за апеляційними скаргами прокурора та засудженого дотримався положень статей 404, 405, 407, 414 КПК України, а ухвала відповідає вимогам ст. 419 цього Кодексу.
У своїй ухвалі суд апеляційної інстанції дав вичерпні відповіді на всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, та, залишаючи апеляційній скарги без задоволення, зазначив в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014 року й ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 18 червня 2015 року щодо ОСОБА_5 без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3