В И Р О К
Іменем України
18 липня 2016 року, Житомирський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Юрівка Любарського району Житомирської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, солдата військової частини НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчинені злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 призваний на військову службу за мобілізацією 24 березня 2015 року ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року №15/2015, та відповідно до ст.ст. 2, 4, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 67 від 24 березня 2015 року солдат ОСОБА_4 призначений на посаду стрільця 1-го відділення охорони взводу охорони.

25.03.2016 року солдат ОСОБА_4 , в порушення статей 17, 65, 68 Конституції України, положень Військової присяги, статей 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, статей 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, умисно з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби без дозволу відповідних командирів та поважних причин, самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , яка розташована у АДРЕСА_2 , обов`язки військової служби за посадою не виконував та проводив час на власний розсуд до 07 червня 2016 року.

Під час судового розгляду справи обвинувачений ОСОБА_4 винним себе у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав повністю, фактичні обставини справи не оспорював та дав покази про те, коли та яким чином самовільно залишив без поважних причин військову частину НОМЕР_1 .

Фактичні обставини справи іншими учасниками процесу не оспорюється. У зв`язку з цим, за клопотанням прокурора, підтриманим обвинуваченим, судовий розгляд проведено у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України. При цьому ОСОБА_4 судом роз`яснено, що в даному випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Згідно до обвинувального акту, викладені дії ОСОБА_4 , прокурором кваліфіковано за ч. 4 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, вчинене в умовах особливого періоду.

Свою правову позицію сторона обвинувачення мотивує тим, що на момент самовільного залишення ОСОБА_4 військової частини в країні існував особливий період, так як Верховною Радою України були затверджені укази Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, від 6 травня 2014 року № 454/2014, від 21 липня 2014 року № 607/2014 та від 14 січня 2015 року № 15/2015, а в Україні розпочато процес мобілізації та оголошено особливий період, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Однак суд вважає, що прокурор дав неправильну юридичну оцінку обставинам справи, у зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку про те, що ОСОБА_4 вчинив інкриміновані йому діяння в умовах особливого періоду.

До згаданих висновків суд прийшов з огляду на таке.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» містить майже аналогічне визначення, відповідно до якого особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Як убачається зі змісту наведених норм, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні воєнний стан не вводився, отже, воєнний час не наступив, тому особливий період обмежився лише часом мобілізації.

У свою чергу, відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізація це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, в Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Частиною 5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Часткову мобілізацію в Україні було оголошено та проведено у декілька етапів. Зокрема, указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 №15/2015 починаючи з 20 січня 2015 року (день затвердження Верховною Радою України названого Указу) у три черги протягом 210 діб по 17 серпня 2015 року.

Таким чином, зазначеним указом Президента України мобілізація як комплекс відповідних заходів зі сторони держави оголошувалась не безстроково, а була обмеженою у часі.

ОСОБА_4 вчинив самовільне залишення 25 березня 2016 року, тобто після закінчення дії названого указу Президента України про часткову мобілізацію, а отже після закінчення особливого періоду.

У відповідності до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею. Частиною 3 названої статті КПК України надано суду право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

За таких обставин суд виключає з інкримінованого ОСОБА_4 діяння кваліфікуючу ознаку, як вчинення злочину в умовах особливого періоду та перекваліфіковує його діяння на ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини військовослужбовцем тривалістю понад один місяць.

Призначаючи покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості, особу винного, який раніше не судимий, посередньо характеризується за місцем служби, добровільно з`явився до військової служби правопорядку з повідомленням про вчинення ним даного злочину, а також обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченому є визнання ним своєї вини, щире каяття у вчиненні інкримінованого злочину, активне сприяння розкриттю злочину та відсутність тяжких наслідків.

Обставин, які обтяжують покарання судом не встановлено.

На підставі викладеного, враховуючи особу ОСОБА_4 , який є військовослужбовцем, та всі пом`якшуючі покарання обставини, а саме визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття у вчиненому та відсутність тяжких наслідків від злочину, які в сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд дійшов висновку, що останньому можливо застосувати ст. 69 КК України та перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не передбаченого санкцією ч. 3 ст. 407 КК України, у виді арешту на гауптвахті. Саме таке покарання, на думку суду, буде необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

З урахуванням призначеного покарання, поведінки обвинуваченого під час досудового розслідування та судового розгляду, суд вважає, що підстав для обрання відносно нього запобіжного заходу не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ч. 3 ст. 349, ст.ст. 369-371, 373-376 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 (трьох) місяців арешту на гауптвахті.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з моменту його прибуття на гауптвахту.

Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд Житомирської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя: