Справа № 466/3356/16-к
У Х В А Л А

іменем України
«30» червня 2016 року м. Львів

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , за участі секретаря ОСОБА_2 , з участю заявника ОСОБА_3 , прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність в.о. керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання до вчинення дій,

у с т а н о в и в:

06 квітня 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд зі скаргою на бездіяльність в.о. керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання до вчинення дій.

В обгрунтування скарги зіслався на те, що 07 березня 2016 року ним була написана заява на суддю Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_6

29 березня 2016 року ним було отримано відповідь від в.о. керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_7 за №05/17-72-16 від 18 березня 2016 року про те, що із заяви не вбачається жодних об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення протиправних діянь суддею Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_6 , а тому викладені у них відомості не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, передбаченому ст. 214 КПК України.

Вважає такі дії в.о. керівника прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 бездіяльністю та грубим порушенням вимог КПК України, оскільки не вносячи відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та не проводячи досудового розслідування він не мав можливості перевірити наявність чи відсутність в діях судді ОСОБА_6 кримінального правопорушення та дати таким діям належну правову оцінку.

Просить постановити ухвалу, якою зобов`язати відповідну службову особу прокуратури внести на підставі його, ОСОБА_3 , заяви до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення щодо судді Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_6 .

В судовому засіданні 15 червня 2016 року заявник ОСОБА_3 скаргу підтримав, зіславшись на викладені в ній обставини. Додатково пояснив, що суддя Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_6 розглядав щодо нього кримінальне провадження, потерпілими в якому були особи кавказької зовнішності. Вироком Сихівського районного суду м Львова від 12 серпня 2014 року його було визнано винуватим у вчиненні ряду злочинів, в т.ч. за ч.1 ст. 121 КК України, та призначено покарання у виді шести років позбавлення волі. Вищевказаний вирок був скасований судом апеляційної інстанції в квітні 2015 року та в даний час кримінальне провадження щодо нього, ОСОБА_3 , перебуває на новому розгляді в Сихівському районному суді м Львова під головуванням судді ОСОБА_9 . Просить скаргу задовольнити.

Прокурор Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 в судовому засіданні 15 червня 2016 року проти скарги заперечив та пояснив, що відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_3 від 07 березня 2016 року дійсно не вносились з тих підстав, що в цій заяві були відсутні об`єктивні дані, які б свідчили про вчинення суддею Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 375 КК України. Про наслідки розгляду вищевказаної заяви в.о. керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_8 18 березня 2016 року була направлена письмова відповідь, копія якої міститься в матеріалах справи. Вважає скаргу безпідставною та в її задоволенні просить відмовити.

В судові засідання, які призначались на 24 червня 2016 року о 09.05 год. та на 30 червня 2016 року о 13.30 год. заявник ОСОБА_3 та прокурор Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 не з`явились, хоч про час і місце розгляду скарги повідомлялись в установленому порядку, та від прокурора ОСОБА_4 на адресу суду надійшла заява з проханням продовжувати розгляд скарги без його участі.

У відповідності до ч.4 ст. 107 КПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників процесу фіксування судового засідання 30 червня 2016 року за допомогою технічних засобів не здійснюється.

Заслухавши пояснення заявника скарги ОСОБА_3 та прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 , з`ясувавши обставини справи, вважаю, що скарга ОСОБА_3 не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В ході розгляду скарги встановлено, що 07 березня 2016 року заявником ОСОБА_3 на адресу Президента України, Генерального прокурора України, Голови Верховної Ради України та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України було скеровано заяви на суддю Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_6 про вчинення кримінального правопорушення, за ознаками ч.2 ст. 375 КК України.

У вказаних заявах ОСОБА_3 , зокрема, зазначав, що суддя Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_6 розглядав щодо нього кримінальне провадження. 12 серпня 2014 року Сихівським районним судом м. Львова під головуванням судді ОСОБА_6 стосовно нього було постановлено вирок і його визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст. 199, ч.2 ст. 199, ч.1 ст. 121, ч.1 ст. 289 КК України, та призначено йому покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією майна. Крім того, були частково задоволені цивільні позови потерпілих. Вважає, що вирок, який виніс суддя Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_6 , є незаконним і необґрунтованим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та суд у повній мірі не врахував усіх обставин справи при призначенні йому міри покарання.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2015 року вирок щодо нього скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Він, ОСОБА_3 , вбачає в діях судді Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_6 ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 375 КК України, а тому, враховуючи положення ст. ст. 214, 216 КПК України, просив відкрити відносно нього кримінальне провадження за ч.2 ст. 375 КПК України та повідомити його про внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у встановлений законодавством термін.

В подальшому вищевказані заяви ОСОБА_3 від 07 березня 2016 року була направлені для розгляду в Львівську місцеву прокуратуру №2.

29 березня 2016 року ОСОБА_3 отримав відповідь за підписом в.о. керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_7 за №05/17-72 -16 від 18 березня 2016 року про те, що його заяви, які надійшла до Львівської місцевої прокуратури №2 з прокуратури Львівської області, щодо можливого вчинення кримінального правопорушення суддею Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_6 розглянуті. У вищезазначеній відповіді, зокрема, вказано, що внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, що містять достатні відомості про кримінальне правопорушення. Водночас із його, ОСОБА_3 , заяви не вбачається жодних об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення протиправних діянь суддею Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_6 , а тому викладені у ній відомості не підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку, передбаченому ст. 214 КПК України.

Відповідно до приписів ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Згідно з приписами ч.5 ст. 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про:

1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника;

3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення;

4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела;

5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування;

7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань.

Системний аналіз норм чинного кримінального процесуального законодавства дає підстави вважати про те, що підставою для внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань можуть слугувати не будь-які заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а лише ті, у яких зазначені фактичні обставини, що можуть свідчити про вчинення саме кримінального правопорушення та які вказують на наявність ознак злочину.

Такий висновок слугує гарантією кожній особі від необгрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

У висновку Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства, від 01 липня 2013 року зазначено, що положеннями ч.2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 р. №6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 р. №5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 р. №19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 р. №20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 р. №8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 р. №10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 р. №3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 р., Рекомендації № (94) 12 Комітетів міністрів Ради Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 р. та інших.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. №19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом». Відповідно до положення ч.1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч. 3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

Разом з тим відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України.

Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Згідно з положенням ч.2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання.

Судді, незважаючи на гарантії недоторканності і статусу незалежності при здійсненні правосуддя, у випадку вчинення конкретних дій, які у чинному КК визнаються злочинами, притягуються до відповідальності й несуть передбачене законом покарання.

В п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» зазначено, що відповідно до ч.5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості

судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається.

Враховуючи вищезазначені обставини та норми законодавства вважаю, що наведені ОСОБА_3 факти в заяві від 07 березня 2016 року, яка скеровувалась на адресу Президента України, Генерального прокурора України, Голови Верховної Ради України та Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, не містять обставин, які можуть свідчити про скоєння суддею Сихівського районного суду м. Львова ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 375 КК України, а викликані його незгодою з прийнятим під головуванням цього судді вироку від 12 серпня 2014 року, який в подальшому був скасований судом апеляційної інстанції.

З огляду на це, дії в.о. керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі вищевказаної заяви є правомірними, такими, що не суперечать вимогам ст. ст. 2, 214 КПК України, а тому вважаю, що у задоволенні скарги ОСОБА_3 слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 214, 303, 304, 306, 307, 309 КПК України,

у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність в.о. керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язання до вчинення дій - відмовити.

Ухвала є остаточною і оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1