Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України
12 квітня 2016 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

засудженої ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки та мешканки АДРЕСА_1 , громадянки України, з неповною середньою освітою, працюючої технічним працівником в приватного підприємця ОСОБА_8 , на утриманні троє неповнолітніх дітей, за ч. 2 ст. 121 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
21 серпня 2008 року, в період часу з 19 год. до 23 год, ОСОБА_6 , перебуваючи у дворі свого господарства, що в АДРЕСА_1 , в ході конфлікту, що виник на грунті особистих сімейних неприязних стосунків з співмешканцем ОСОБА_9 , який переріс у бійку, в процесі якої останній палицею та кулаками рук завдав їй численних ударів, заподіявши тілесні ушкодження у вигляді синців на грудній клітці, лівому плечі, лівій кисті, колінному суглобі, на подвір`ї господарства схопила граблі з металевим наконечником, якими умисно нанесла ОСОБА_9 чотири удари в різні ділянки тіла, в тому числі і в голову, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого.

Згідно із вироком Гощанського районного суду від 26.02.2015 року ОСОБА_6 засуджена за те, що 21 серпня 2008 року, в період часу з 19 год. до 23 год, перебуваючи в дворі свого господарства, що в АДРЕСА_1 , знаходячись в нетверезому стані ( ступінь сп`яніння якого за висновком судово-медичної експертизи відсутній), в ході конфлікту, що виник на грунті особистих сімейних неприязних стосунків з співмешканцем ОСОБА_9 , який палицею та кулаками рук завдав їй численних ударів, вибігла на подвір`я господарства та схопивши граблі з металевим наконечником, з метою самозахисту своїх охоронюваних законом прав на особисту недоторканість від реального суспільно-небезпечного протиправного посягання, перебуваючи в стані необхідної оборони, однак, перевищивши її межі, нанесла ОСОБА_9 металевою частиною грабель чотири удари в різні ділянки тіла, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження та смерть потерпілого.

Оболенську ОСОБА_10 визнано винною за ст. 118 КК України із застосуванням ст. 69 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 850 грн.

Згідно ч. 3 ст. 72 КК України, вирок Рівненського міського суду від 24.05.2007 року відносно ОСОБА_6 постановлено виконувати самостійно.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_6 залишено попередній - підписку про невиїзд.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі.

У поданій на вирок суду апеляції прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, покликаючись на незаконність вироку, доводить, що висновки суду, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим суд невірно кваліфікував дії ОСОБА_6 за ст. 118 КК України, а призначене покарання не відповідає вимогам закону. Просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, з призначенням покарання - сім років позбавлення волі, а на підставі положень ч. 1 ст. 71 КК України остаточне покарання - вісім років позбавлення волі.

В запереченнях на апеляцію захисник-адвокат ОСОБА_7 просить вирок суду залишити без зміни, як законний, мотивований та справедливий, а апеляцію скаргу прокурора - без задоволення. В обґрунтування своїх вимог покликаються на те, що винність ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ст. 118 КК України, доведена повністю, а твердження апелянта про перекваліфікацію дій ОСОБА_6 з ст. 118 КК України, на його думку, на ч. 2 ст. 121 КК України є безпідставними.

При апеляційному розгляді прокурор частково підтримав апеляцію, відмовившись від застосування положень ст. 71 КК України стосовно ОСОБА_6 , яка ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 31 березня 2016 року звільнена від відбування покарання за вироком Рівненського міського суду від 24 травня 2007 року за закінченням строків давності його виконання, і просить визнати ОСОБА_6 винною за ч. 2 ст. 121 КК України та призначити їй мінімальне покарання у вигляді семи років позбавлення волі.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора на часткове підтримання поданої апеляції, засуджену ОСОБА_6 та її захисника адвоката ОСОБА_7 , які вважають вирок законним і просять залишити його без змін, останнє слово засудженої ОСОБА_6 , яка щиро розкаюється у скоєному, просить суворо не карати, оскільки скоїла злочин внаслідок неправомірної поведінки потерпілого, вагітна і на її утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей та мати інвалід першої групи, частково провівши судове слідство, перевіривши матеріали кримінальної справи й обговоривши викладене в апеляції, колегія суддів вважає, що апеляція прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 323 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, тобто постановленим на матеріалах повністю зібраних, всебічно і повністю досліджених і правильно оцінених судом, а викладені в ньому висновки повинні відповідати фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим в судовому засіданні.

Вказаних вимог закону суд першої інстанції належним чином не дотримався.

Факт заподіяння ОСОБА_6 21 серпня 2008 року в період часу з 19 год до 23 год по місцю свого проживання - АДРЕСА_1 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , від яких настала смерть, не оспорюється ніким з учасників судового розгляду.

При апеляційному розгляді ОСОБА_6 показала, що 21 серпня 2008 року протягом дня перевозили з ОСОБА_9 та ОСОБА_11 солому. Після закінчення роботи повечеряли з спиртним, однак ОСОБА_9 цього було мало, він просив ще спиртного, а отримавши відмову, вчинив з нею сварку, в ході якої наніс їй декілька ударів палицею та кулаками, голосно кричав, від чого злякалися і плакали діти, а вона в свою чергу, захищаючись від ОСОБА_9 , який бігав із сокирою і кричав, що вб`є, відмахувалася від нього металевими граблями, і можливо, нанесла удар в голову, оскільки було темно.

Ствердила, що не бажала завдати ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень, а тим більше заподіяти смерть, і її дії були пов`язані виключно з його неправомірною поведінкою. У вчиненому щиро розкаюється.

Показання засудженої щодо механізму і обставин спричинення тілесних ушкоджень потерпілому не суперечать даним судово-медичної експертизи № 94 від 19 серпня 2008 року (т. 1 а. с. 130-133), згідно якої на трупі ОСОБА_9 виявлені травматичні зміни: рана у правій лобно-скроневій ділянці з дирчатим переломом лобної кістки в її проекції та ушкодження речовини і оболонок головного мозку на цьому рівні; рана на лівій половині чола з наскрізною тріщиною підлягаючої лобної кістки; рана у верхній третині лівого передпліччя по задній поверхні та садно у лобній ділянці справа.

Смерть потерпілого настала від відкритої черепно-мозкової травми у вигляді рани у правій лобно-скроневій ділянці.

Вказаний висновок в суді апеляційної інстанції підтвердив і судово-медичний експерт ОСОБА_12 , який зазначив, що отримана потерпілим черепно-мозкова травма перебувала у прямому-причинному зв`язку з настанням його смерті, що настала лише від одного удару, не виключено металевими граблями, інші тілесні ушкодження у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_9 не перебувають, і кваліфікуються як легкі з короткочасним розладом здоров`я та легкі тілесні ушкодження.

Ні висновок експерта ОСОБА_12 , ні його показання ніким з учасників апеляційного розгляду не заперечуються.

З показань свідка ОСОБА_13 в апеляційному суді слідує, що 21.08.2008 року ближче до вечірньої пори ОСОБА_6 і ОСОБА_9 сварилися, оскільки ОСОБА_9 вимагав горілки та побив в хаті вікно. ОСОБА_6 закрилася в будинку де сильно плакала дитина. Підійшовши до вікна, вона бачила, як ОСОБА_6 вибігла на подвір`я і щось шукала біля дровітні. ОСОБА_9 продовжував кричати та погрожувати, а ОСОБА_6 у відповідь, щось тримаючи в руці, зі словами ти будеш дитину мені лякати, наздоганяла ОСОБА_9 . Незабаром все стихло, і вона чула як ОСОБА_9 стукав у вікно і просив ОСОБА_6 відкрити двері.

Свідок ОСОБА_11 в суді апеляційної інстанції показав, що дійсно 21 серпня 2008 року він допомагав ОСОБА_6 та ОСОБА_9 перевозити солому. Під час вечері між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 виник конфлікт із-за горілки, яку ОСОБА_6 не давала останньому. Вказав, що в той вечір ОСОБА_9 голосно кричав, бігав по хаті, тримаючи в руках сокиру, та бачив, як він з палкою кидався битися і до тещі інваліда першої групи. Як ОСОБА_6 наносила ОСОБА_9 удари він не бачив, однак незабаром вона прийшла до нього кликати на допомогу, і він пішов з ОСОБА_6 до її будинку, де дав ОСОБА_9 ляпаса по обличчю, щоб той, зрештою заспокоївся.

За роз`ясненнями, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи, з метою забезпечення правильного та однакового застосування законодавства при розгляді даної категорії справ, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.

Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

Колегія суддів вважає, що нанесення ОСОБА_6 потерпілому удару в життєво важливий орган голову, про що нею зазначено в суді апеляційної інстанції, вказує на те, що ОСОБА_6 повинна була усвідомлювати суспільно-небезпечний характер своїх дій.

Відповідно до акту додаткової стаціонарної судової психолого - психіатричної експертизи № 156 від 14 серпня 2013 року ( т. 2 а. с. 213-216) ОСОБА_6 в період вчинення інкримінованого їй діяння будь - яким психічним захворюванням не страждала, у тимчасовому розладі психічної діяльності, а також в стані фізіологічного афекту чи іншому емоційному стані, який би істотно вплинув на її поведінку, не перебувала, могла усвідомлювати свої дії і керувати ними.

Індивідуально-психологічні особливості досліджуваної могли вплинути на її поведінку під час скоєння інкримінованого злочину, але не мають характеру вад, які б істотно вплинули на її здатність усвідомлювати свої дії і керувати ними. Під час скоєного ОСОБА_6 могла перебувати в стані ситуаційного емоційного збудження, який виник на фоні конфлікту з потерпілим. Даний емоційний стан міг вплинути на деструктивний характер поведінки досліджуваної стосовно потерпілого, але не позбавляв її здатності усвідомлювати свої дії і керувати ними.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції поверхнево дослідив докази, що мають суттєве значення для з`ясування змісту та спрямованості умислу підсудної та правильної правової оцінки її дій, внаслідок чого помилково кваліфікував дії ОСОБА_6 за ст. 118 КК України, як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони, про що правомірно наголошується в апеляції прокурора, оскільки така правова кваліфікація не підтверджена даними, здобутими судом.
За змістом ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечних посягань шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановки захисту.

У даній кримінальній справі не встановлено доказів реального посягання на життя ОСОБА_6 . Висновок судово медичної експертизи № 190/1/196-Е від 22.08.2008 року ( т. 1 а. с. 138-139), яким підтверджується заподіяння ОСОБА_9 . ОСОБА_6 легких тілесних ушкоджень у вигляді численних синців, які не характерні для самонанесення, не свідчить про реальність загрози її життю.

Не здобуто таких доказів і судом при розгляді кримінальної справи стосовно ОСОБА_6 , що виключає перевищення меж необхідної оборони з її боку, як обовязкову умову застосування положень ст. 118 КК України.

На переконання колегії суддів, в діях ОСОБА_6 наявний склад злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України - умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Згідно правового висновку Верховного Суду України від 07.07.2015 року, у таких випадках, винувата особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно умисне заподіяння тяжких ушкоджень. Що стосується смерті потерпілого, то у разі її настання на боці винуватої особи мається лише необережна форма вини, бо хоча вона і не бажала цього настання і навіть свідомо не допускала його настання, але повинна була і могла передбачити, що внаслідок її злочинних дій може настати і такий наслідок, як смерть потерпілого.

Відповідно до ст. 367 КПК України (1960 року) підставою для скасування вироку є, зокрема, неправильне застосування кримінального закону при винесенні вироку.

Згідно п.1 ч.1 ст. 378 КПК України (1960 року) апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції та постановляє свій вирок у випадку необхідності застосування закону про більш тяжкий злочин.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України покарання призначається відповідно до загальних засад, а за положеннями ст. 69 КК України та роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 8 Постанови Про практику призначення судами кримінального покарання від 23.10.2003 року № 7 (з послідуючими змінами) призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

При цьому, в кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу обвинуваченого він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і впливають на пом`якшення покарання.

При призначенні ОСОБА_6 покарання, колегія суддів виходить із встановленої статтею 50 КК України його мети, спрямованої на виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, і враховує тяжкість вчиненого нею злочину, особу ОСОБА_6 , яка позитивно характеризується за місцем проживання, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей - 2007, 2009 та 2012 року народження, матір-інваліда першої групи і перебуває в стані вагітності, думку потерпілої ОСОБА_14 , яка, згідно письмової заяви, посвідченої секретарем В.Межиріцької сільської Ради ОСОБА_15 жодних претензій до ОСОБА_6 не має і просить не позбавляти її волі; клопотання Липківської сільської ради Гощанського району Рівненської області в особі сільського голови про передачу ОСОБА_6 на поруки за скоєний злочин виконавчому комітету сільської ради; обставини, що помякшують покарання: щире розкаяння у вчиненому та сприяння в розкритті злочину, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких сімейних обставин неправомірної поведінки ОСОБА_9 , який зловживав алкогольними напоями та наркотичними засобами, з приводу чого перебував на диспансерному обліку, систематично ображав ОСОБА_6 та вчиняв в сім`ї сварки і дебоші, що підтверджується зібраними в справі доказами, і що спричинило стан емоційного збудження ОСОБА_6 на момент вчинення злочину, який, за висновком психіатричної експертизи, виник на фоні конфлікту з ОСОБА_9 , що, на думку колегії суддів, в сукупності істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, і вважає за можливе призначити ОСОБА_6 , відповідно до положень ст. 69 КК України, покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 121 КК України.

Згідно ч. 1 ст. 79 КК України, у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку в межах строку, на який, згідно з законом, жінку може бути звільнено від роботи у зв`язку з вагітністю, пологами і до досягнення дитиною семирічного віку.

Відповідно до абз. 6 п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк вагітним жінкам або жінкам, які мають дітей віком до 7 років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі та особливо тяжкі злочини, суд, залежно від ступеня суспільної небезпечності вчиненого, даних про особу засудженої та обставин, що обтяжують і пом`якшують покарання, вправі звільнити таких жінок від відбування покарання з випробуванням, як на підставі статті 75 КК України, так і на підставі статті 79 КК України.
Враховуючи фактичні обставини справи, особу ОСОБА_6 , яка, згідно довідки Гощанської центральної районної лікарні № 506/01-11 від 12.04.2016 року перебуває в стані вагітності, що підтверджує ультразвукове дослідження, та має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, одну з яких віком до семи років, і належно ставиться до їх виховання, наявність ряду пом`якшуючих покарання обставин, колегія суддів вважає за можливе застосувати щодо ОСОБА_6 положення ст. 79 КК України з покладенням ряду обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Керуючись ст. ст. 365, 367, 378 КПК України ( 1960 р.), колегія суддів, -

ЗАСУДИЛА:
Апеляцію прокурора задовольнити частково.
Вирок Гощанського районного суду від 26 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати.

ОСОБА_6 визнати винною за ч. 2 ст. 121 КК України із застосуванням ст. 69 КК України і призначити покарання у вигляді п`яти років позбавлення волі.

На підставі ст. 79 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням іспитовим строком в три роки з покладенням обов`язків не виїжджати за межі України без дозволу кримінально - виконавчої інспекції та повідомляти кримінально - виконавчу інспекцію про зміну місця проживання і роботи.

Запобіжний захід ОСОБА_6 залишити попередній підписку про невиїзд.

Речові докази по справі: металеві граблі, дві дерев`яні палки, спортивні штани, спортивну куртку, футболку, пару кросівок, які знаходяться в кімнаті зберігання речових доказів Гощанського районного суду знищити; дві відеокасети із записом слідчих дій - залишити при матеріалах справи.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ через Апеляційний суд Рівненської області засудженою протягом одного місяця з моменту отримання копії вироку, іншими учасниками судового розгляду - в той же строк з моменту його проголошення.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3
З оригіналом вірно: Суддя ОСОБА_1