Ухвала
іменем україни

20 вересня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря
судового засіданняОСОБА_4 ,
засудженого захисникаОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурораОСОБА_7 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000556 за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року,

в с т а н о в и в:

За вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2015 року

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого у АДРЕСА_2 ,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.
На підставі ст. 75 цього Кодексу засудженого звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців і покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 589,68 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта.
Вирішено питання щодо речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 18 листопада 2014 року близько 11.50 год., керуючи автомобілем BMW 525I (державний номерний знак НОМЕР_1 ), виїжджаючи від будинку № 25 на проїжджу частину вул. Іванова в м. Запоріжжі, не переконався, що початок руху й такий маневр будуть безпечними і не створять перешкод або небезпеки для інших учасників руху, виїхав на проїжджу частину вул. Іванова і, розвертаючись праворуч, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення з автомобілем Богдан 211140 (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_8 . Своїми діями ОСОБА_5 порушив вимоги пунктів 10.1, 10.2 Правил дорожнього руху, в результаті чого пасажир автомобіля Богдан НОМЕР_3 ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження.

Апеляційний суд, частково задовольнивши скаргу потерпілої ОСОБА_9 , скасував вирок суду першої інстанції в частині звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України та непризначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами і 20 квітня 2016 року ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 2 роки й ухвалив вважати ОСОБА_5 засудженим за цим законом до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки. Ухвалу суду від 19 березня 2015 року про залишення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 без руху скасував, а матеріали щодо цивільного позову потерпілої виділив в окреме провадження і направив на розгляд до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
У решті вирок залишив без змін.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 порушує питання про зміну вироку апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі винного через суворість. Просить пом`якшити призначене йому покарання, застосувавши положення ст. 75 КК України та скасувавши додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами. Вважає, що апеляційний суд не повною мірою врахував усі дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують покарання. Крім того, апеляційний суд проігнорував приписи ч. 2 ст. 439 КПК України.
Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_5 та його захисника на підтримання касаційних вимог, думку прокурора, який заперечив проти задоволення касаційної скарги захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд касаційної інстанції дійшов такого висновку.

Як убачається з касаційної скарги, засуджений не оспорює доведеності своєї винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та правильність кваліфікації його дій за цим законом, у зв`язку з чим вирок апеляційного суду в цій частині судом не перевіряється.
Зі змісту касаційної скарги випливає, що засуджений фактично порушує питання про те, що апеляційний суд не дотримався визначених законодавством вимог, що стосуються засудженої особи і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), виходячи із загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про його особу, справедливості обраного покарання.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Так, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що попереднім вироком Апеляційного суду Запорізької області від 25 червня 2015 року було скасовано вирок місцевого суду в частині призначеного засудженому покарання, а в частині звільнення від покарання з випробуванням скасовано й ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_5 призначено покарання за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді обмеження волі на строк 3 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в прядку касаційної процедури ухвалою від 25 листопада 2015 року скасував зазначений вирок апеляційного суду від 25 червня 2015 року і призначив новий розгляд в суді апеляційної інстанції, частково задовольнивши, таким чином, касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_10 .

Підставою для скасування вироку апеляційного суду від 25 червня 2015 року стало істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України).

При цьому суд касаційної інстанції погодився з висновком апеляційного суду про призначення ОСОБА_5 покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді обмеження волі на строк 3 роки та без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Тобто згаданий вирок апеляційного суду було скасовано касаційним лише через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, яке полягало у невмотивованості рішення про неможливість звільнення засудженого від відбування призначеного судом покарання на підставі ст. 75 КК України.

Під час нового апеляційного перегляду кримінального провадження та ухвалення судового рішення від 20 квітня 2016 року суд апеляційної інстанції, належно оцінивши висновки районного суду щодо можливості виправлення засудженого без відбування покарання з випробуванням, навів переконливі мотиви, чому таке звільнення є неможливим. Зокрема, суд послався на те, що лише дані про особу ОСОБА_5 (позитивно характеризується, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, частково відшкодував завдану шкоду) не дають підстав вважати можливим його виправлення без відбування покарання. Крім того, суд зважив на те, що в результаті ДТП потерпіла ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, внаслідок яких стала інвалідом 2-ї групи безстроково.

Колегія суддів погоджується із судовим рішенням про те, що виправлення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням не сприятиме меті покарання виправленню засудженого та попередженню вчинення нових злочинів.

З урахуванням наведеного підстав для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, про що йдеться в касаційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Крім того, згідно з ч. 3 ст. 439 КПК України посилення покарання або застосування закону про більш тяжкий злочин при новому розгляді справи судом першої інстанції або апеляційним судом допускається тільки за умови, якщо вирок було скасовано через м`якість покарання або у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжкий злочин за скаргою прокурора або потерпілого чи його представника, а також якщо при новому розслідуванні справи буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжкий злочин, або якщо збільшився обсяг обвинувачення.

Однак призначаючи ОСОБА_5 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, апеляційний суд призначив більш суворе покарання, ніж було призначено за попереднім судовим рішенням, чого не вправі був робити, виходячи з вимог ст. 439 КПК України, про що той небезпідставно зазначив у своїй касаційній скарзі.

Оскільки жодних із перерахованих підстав для посилення заходу примусу ОСОБА_5 апеляційний суд не мав, колегія суддів вважає за необхідне змінити вирок апеляційного суду від 20 квітня 2016 року щодо засудженого та пом`якшити йому за ч.2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу покарання до трьох років обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

З урахуванням викладеного касаційна скарга сторони захисту підлягає лише частковому задоволенню.

Керуючись статтями 433, 436 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу засудженого задовольнити частково.
Вирок Апеляційного суду Запорізької області від 20 квітня 2016 року щодо ОСОБА_5 змінити. Пом`якшити засудженому за ч. 2 ст. 286 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу покарання до трьох років обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3