Справа № 183/6889/15
№ 1-кп/183/199/16
В И Р О К
іменем України
23 травня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

в присутності обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Павлограда Дніпропетровської області, громадянина України, з неповною вищою освітою, неодруженого, працюючого агентом з продажу в роздрібній торгівлі ДП «Лакталіс Україна», раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України, -

в с т а н о в и в:
26 березня 2014 року наказом № 64 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу частини, та призначено на посаду водія-регулювальника.

Солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.

06 травня 2014 року солдат ОСОБА_5 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, не приймаючи мір для повернення до військової частини.

18 червня 2015 року солдат ОСОБА_5 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону та заявив про себе.

Дії ОСОБА_5 кваліфіковані за ч.3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць.

Обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України не визнав, надав показання про те, що в березні 2014 року він самостійно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 та добровольцем був мобілізований до Збройних Сил України. На той час йому було роз`яснено, що мобілізація триватиме 45 днів. За спливом 45 днів, він звернувся до командування військової частини, йому повернули військовий квиток, в якому містилася відмітка Павлоградського воєнного комісаріату про його демобілізацію ще в березні 2014 року. Отримавши свій військовий квиток, він безперешкодно залишив військову частину, з дозволу командування військової частини повернувся до АДРЕСА_1 , де продовжив працювати на попередньому місці роботи. При цьому прибувши з військової частини, він одразу звернувся до свого знайомого адвоката ОСОБА_6 , яка надавала йому ряд юридичних послуг. Остання, за його дорученням, нотаріально посвідчену копію військового квитка направила до Дніпропетровського обласного воєнного комісаріат та повідомила відповідну установу про наявність відмітки про демобілізацію Павлоградським воєнним комісаріатом. Таким чином, обвинувачений заперечує той факт, що він мав умисел на самовільне залишення військової частини без поважних причин, командування військової частини на той час не розібралося в ситуації, що склалася з його документами, дозвіл на залишення військової частини з військовим квитком, який містив дані про демобілізацію, він отримав. Лише після виклику у військову прокуратуру Дніпропетровського гарнізону йому стало відомо про наявність порушеного кримінального провадження.

На підтвердження встановлених в судовому засіданні обставин судом були досліджені наступні докази:

-показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про те, що вони на початку 2014 року проходили військову службу в одній роті з ОСОБА_5 , який був призваний за мобілізацією та залишив розташування військової частини до закінчення періоду, на який він був мобілізований;

-показання свідка ОСОБА_9 про те, що він також проходив військову службу в одній роті з ОСОБА_5 , йому відомо, що ОСОБА_5 залишив розташування військової частини весною 2014 року та вирішив всі проблемні питання в юридичній службі частини;

-показання свідка ОСОБА_10 про те, що він разом з ОСОБА_5 був мобілізований Павлоградським військкоматом в березні 2014 року, для проходження військової служби вони були направлені до військової частини НОМЕР_1 , яка розташована в АДРЕСА_2 . Дійсно під час мобілізації їм повідомляли, що вони мобілізовані на 45 днів, однак за спливом цього терміну відповідного наказу про демобілізацію оголошено не було, тому він продовжив службу у Збройних Силах України. Свідок надав показання про те, що від ОСОБА_5 йому стало відомо, що в його військовому квитку стоїть штамп про демобілізацію, тому через 45 днів він отримав свій військовий квиток та безперешкодно залишив розташування військової частини, вважаючи себе демобілізованим;

-показання свідка ОСОБА_11 військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_3 про те, що дійсно при призові ОСОБА_5 на військову службу, відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», ним, вірогідніше за все помилково, у військовому квитку ОСОБА_5 було вчинено запис про мобілізацію в графі про демобілізацію, свідок надав показання про те, що рішення про демобілізацію приймає командир військової частини, відмітка про демобілізацію у військовому квитку ставиться командиром відповідної військової частини;

-показання свідка ОСОБА_12 командира розвідувально-десантної роти, в якій ОСОБА_5 проходив службу на посаді водія-радіотелефоніста, про те, що 06 травня 2014 року ним виявлений факт самовільного залишення ОСОБА_5 розташування військової частини та підготовано відповідний рапорт, було проведено заходи щодо розшуку військовослужбовця, проведене службове розслідування, за результатами якого порушене кримінальне провадження;

-наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 26.03.2014 року № 64 про зарахування ОСОБА_5 , призваного з ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до Указу Президента України від 17.03.2014 року за № 303/2014 року до списків особового складу частини та призначення на посаду регулювальника 1 відділення комендантського взводу (а.с. 56);

-копія військового квитка серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 , у відповідності до якого в графі під № 17 «Проходження військової служби» міститься запис про зарахування останнього до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , на підставі наказу № 64 від 25.03.2014 року та призначення на посаду водія-регулювальника (а.с. 58);

-такі ж останні дані щодо проходження військової служби містяться в обліково-послужній картці до військового квитка ОСОБА_5 (а.с. 59).

-витяг з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 07.05.2014 року № 94 про зняття ОСОБА_5 з продовольчого забезпечення, в зв`язку з самовільним залишенням військової частини 06 травня 2014 року (а.с. 57);

-наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 08.05.2014 року № 692 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини солдатом ОСОБА_5 (а.с. 47), у відповідності до якого службове розслідування призначалося на підставі рапорту командира розвідувальної десантної роти старшого лейтенанта ОСОБА_12

-акт службового розслідування за фактом самовільного залишення військовослужбовцем військової частини, в ході якого встановлено, що факт самовільного залишення військовослужбовцем ОСОБА_5 стався внаслідок його особистої недисциплінованості, безвідповідального відношення до виконання обов`язків військової служби, своїми діями останній порушив вимоги ст.ст. 11-16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (а.с. 48-51);

-наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 26.12.2014 року № 3950, у відповідності до якого за результатами службового розслідування за фактом самовільного залишення ОСОБА_5 військової частини, матеріали службового розслідування передані для прийняття відповідного рішення до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону (а.с. 46).

Судом був оглянутий оригінал військового квитка серії НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_5 , який в графі про демобілізацію містить дані Павлоградського РВК від 25.03.2014 року, однак такий запис суд вважає помилковим та таким, який підлягав внесенню в графу про мобілізацію солдата ОСОБА_5 в цей же день, тобто 25.03.2014 року.

Зі сторони захисту судом були допитані свідки ОСОБА_13 , який надав показання про те, що його син добровольцем пішов виконувати свій конституційний обов`язок і був призваний на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» в березні 2014 року. За спливом 45 днів він повернувся за місцем свого проживання, продовжив працювати на попередньому місці роботи, звідки і був мобілізований, жодних розшукових заходів правоохоронними органами не проводилося, він не залишав ні місця роботи, ні місця проживання, і він, і його син були впевнені, що часткова мобілізація проводиться терміном на 45 днів, тому у військовому квитку і містився запис саме про демобілізацію.

Також зі сторони захисту в якості свідка була допитана ОСОБА_6 , яка надала суду показання про те, що ОСОБА_5 до неї періодично звертався за наданням правової допомоги. Приблизно в травні 2014 року він до неї звернувся з проханням надати допомогу та розібратися з записом у його військовому квитку в частині його демобілізації. Ознайомившись з його документами, вона дійсно помітила невідповідність запису про мобілізацію та демобілізацію, нотаріально посвідчену копію військового квитка нею особисто було направлено до ІНФОРМАЦІЯ_4 з заявою про роз`яснення таких записів, однак жодної відповіді ні вона, ні її клієнт до сьогоднішнього дня не отримували.

Докази зі сторони захисту суд розцінює як такі, що підтверджують факт помилкового внесення у військовий квиток обвинуваченого запису про демобілізацію днем про мобілізацію.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 є встановленою, його дії належить кваліфікувати за ч.3 ст. 407 КК України, як вчасне нез`явлення військовослужбовця без поважних причин тривалістю понад один місяць.

Оцінюючи показання обвинуваченого про те, що він був призваний за мобілізацією на 45 днів, слід звернути увагу на наступне.

У відповідності до ст. 1 Закону України про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Указом Президента України від 17.03.2014 року «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію, яку доручено провести на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

Сама по собі мобілізація, відповідно до цього Указу, повинна була проводитися. протягом 45 діб із дня набрання чинності цього Указу.

Крім того, у відповідності до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. № 3543-XII працівники зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти військкоматів у строки, зазначені в отриманих ними документах: мобілізаційних розпорядженнях, повістках або розпорядженнях військових комісарів.

Працівники, які є військовозобов`язаними, можуть бути призвані як на навчальні збори призначеного складу, так і на військову службу та зараховані до штатів військових підрозділів, до яких вони прибувають. Відповідь на те, куди та на який термін призвано працівника, повинні містити надані йому військкоматом повістка, мобілізаційне розпорядження тощо.

Таким чином, жодний спеціальний нормативний акт не передбачав мобілізацію на період 45 суток, як на тому наполягав обвинувачений.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_5 , маючи статус військовозобов`язаного, був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , на підставі відповідного наказу командира військової частини, до цього ОСОБА_5 , згідно його військового квитка, до цього проходив строкову військову службу, а тому в даній конкретній ситуації повинен був діяти, відповідно до вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України. Саме цим Статутом визначені загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб полку і його підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах. Залишення військовослужбовцем військової частини без дозволу безпосереднього керівника є порушенням норм вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України.

Таким чином, показання обвинуваченого суд розцінює, як обрану позицію захисту, з метою уникнення відповідальності за вчинення

При призначенні покарання ОСОБА_5 суд, у відповідності до ст.65 КК України враховує, що обвинувачений вчинив злочин середньої тяжкості, раніше не був судимим. При цьому суд бере до уваги позитивні характеристики з місця проживання, роботи. Відповідні установи характеризують обвинуваченого, як порядну, дисципліновану та вимогливу до себе особу.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Обставинами, що пом`якшують покарання, судом не встановлено.

У відповідності до ст. 50 КК України щодо поняття покарання та його цілей, позбавлення волі обвинуваченого на певний термін буде достатнім для його виправлення, і не потребує покарання в межах найбільшої санкції ч.3 ст. 407 КК України.

Між тим, з урахуванням характеру скоєного злочину та його наслідків, з урахуванням обставин, при яких сталося самовільне залишення військової частини військовослужбовцем, з урахуванням особи винного, його ставлення до скоєного та реального усвідомлення про наслідки скоєного кримінального правопорушення, суд дійшов до переконання, що виправлення засудженого можливе без відбування покарання у виді позбавленні волі, ОСОБА_5 , у відповідності до вимог ст. 75 КК України, може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2,3,4 ч.1 ст. 76 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,-

у х в а л и в :
ОСОБА_5 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_5 не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи.

Копію вироку вручити засудженому негайно.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів.

Суддя ОСОБА_1