П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_19,
суддів: при секретарях: ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_30.,
за участю: прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_29, потерпілого ОСОБА_13, представників цивільного відповідача : ОСОБА_14 і ОСОБА_15,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу щодо ОСОБА_16 за заявою захисника ОСОБА_17 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2016 року,

у с т а н о в и л а:

Вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 листопада 2014 року ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що не має судимості, засуджено за частиною другою статті 194 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення волі на строк п'ять років.

На підставі статті 75 КК ОСОБА_16 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки.

Стягнуто з ТОВ «Приватна справа» на користь потерпілої ОСОБА_18 на відшкодування матеріальної шкоди 400 265,60 грн, моральної шкоди - 40 000 грн; на користь потерпілого ОСОБА_13 на відшкодування моральної шкоди - 15 000 грн.

Апеляційний суд Хмельницької області ухвалою від 22 січня 2015 року (за апеляційними скаргами: засудженого і представника цивільного відповідача на неповноту досудового та судового слідства, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону і невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи; прокурора та потерпілих на невідповідність призначеного судом ОСОБА_16 покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м'якість) зазначений вирок змінив: перекваліфікував дії ОСОБА_16 з частини другої статті 194 КК на статтю 356 КК, на підставі пункту 1 частини першої статті 49, частини п'ятої статті 74 КК звільнив його від призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності. В порядку статті 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі ‒ КПК) з мотивувальної частини цього вироку було виключено висновок суду про наявність у діях засудженого ознаки вчинення злочину «в процесі виконання ним обов'язків генерального директора ТОВ «Приватна справа» при виконанні трудових обов'язків». У частині вирішення цивільних позовів потерпілих цей вирок було скасовано, а провадження в цій частині направлено на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства. У решті цей вирок залишено без зміни.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах від 24 червня 2015 року скасував ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 22 січня 2015 року та призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Задовольнивши частково касаційні скарги прокурора та потерпілих, суд зазначив, що ухвалу щодо ОСОБА_16 постановлено з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону і при цьому неправильно застосовано кримінальний закон, а тому при новому апеляційному розгляді справи належить визначитися із законністю та обґрунтованістю вироку суду першої інстанції з урахуванням доводів апеляційних скарг шляхом постановлення свого судового рішення.

Вироком колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Хмельницької області від 07 вересня 2015 року вирок суду першої інстанції від 14 листопада 2014 року стосовно ОСОБА_16 у частині призначеного покарання та стягнення моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_13 скасовано. Призначено ОСОБА_16 за частиною другою статті 194 КК покарання у виді позбавлення волі на строк п'ять років. Постановлено стягнути з нього на користь потерпілого ОСОБА_13 на відшкодування моральної шкоди 50 000 грн. У решті цей вирок залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2016 року вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 листопада 2014 року та вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 07 вересня 2015 року в частині вирішення цивільних позовів потерпілих ОСОБА_13 і ОСОБА_18 скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. Ці ж судові рішення змінено: виключено з мотивувальної частини посилання на те, що ОСОБА_16 вчинив злочин, виконуючи обов'язки генерального директора ТОВ «Приватна справа» при виконанні трудових обов'язків. Також виключено з мотивувальної частини зазначених судових рішень посилання на те, що попередня ухвала цього апеляційного суду від 22 січня 2015 року щодо ОСОБА_16 була скасована судом касаційної інстанції через м'якість призначеного йому покарання.

У решті зазначені судові рішення щодо ОСОБА_16 залишено без зміни.

Вироком суду ОСОБА_16 визнано винним і засуджено за те, що він, виконуючи обов'язки генерального директора ТОВ «Приватна справа», яке знаходиться на проспекті Миру, 69 у м. Хмельницькому, при виконанні своїх трудових обов'язків, дав вказівку невстановленим особам демонтувати належний ОСОБА_18 торговельний магазин‒павільйон «Ані», вартістю 205 650 грн, що розташований на розі проспекту Миру та вулиці Панаса Мирного в м. Хмельницькому. При демонтуванні останніми 19 червня 2009 року вказаного магазину‒павільйону його було розламано. При цьому частину майна на загальну суму 28 453,60 грн, що знаходилося всередині споруди, було пошкоджено. 25 червня 2009 року, за вказівкою ОСОБА_16, невстановлені особи порізали зазначений магазин‒павільйон на частини. Своїми діями, спрямованими на умисне пошкодження та знищення належного ОСОБА_18 майна, ОСОБА_16 заподіяв потерпілій майнову шкоду на загальну суму 234 103,60 грн, тобто в особливо великому розмірі.

У заяві про перегляд судового рішення Верховним Судом України захисник ОСОБА_17 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2016 року та вирок Апеляційного суду Хмельницької області від 07 вересня 2015 року щодо ОСОБА_16 з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом України, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Захисник у своїй заяві стверджує про неоднакове застосування касаційним судом норм права, передбачених частиною третьою статті 404, пунктом 2 частини першої статті 436, пунктом 1 частини першої статті 438, частиною другою та третьою статті 439 КПК. На її думку, суд касаційної інстанції допустив неоднакове застосування зазначених процесуальних норм, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень, оскільки за наявності істотного порушення норм кримінального процесуального закону, в одному випадку (порівнювані рішення), посилаючись на статті 436, 438 КПК, скасував рішення апеляційного суду і направив справу на новий розгляд до цього суду, а у справі щодо ОСОБА_16 - ухвалив інше судове рішення. Також захисник ОСОБА_17 зазначає, що Апеляційний суд Хмельницької області, ухвалюючи свій вирок від 07 вересня 2015 року щодо ОСОБА_16, безпідставно застосував щодо нього суворіше покарання, незважаючи на те, що попередня ухвала суду апеляційної інстанції від 22 січня 2015 року щодо останнього була скасована ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року лише з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. Натомість касаційний суд не скасував зазначений вирок апеляційної інстанції, а своєю ухвалою від 26 січня 2016 року виключив з його мотивувальної частини посилання на те, що попередня ухвала цього ж апеляційного суду від 22 січня 2015 року скасована судом касаційної інстанції через м'якість призначеного покарання. Крім того, зазначає, що під час нового апеляційного розгляду 07 вересня 2015 року не було виконано жодної з вказівок, зазначених в ухвалі касаційного суду від 24 червня 2015 року, а також безпідставно відхилено клопотання захисника про повторне дослідження доказів. До того ж апеляційний суд у своєму рішенні послався на докази, які в судовому засіданні ним безпосередньо не досліджувались.

На обґрунтування неоднаковості в правозастосуванні частини третьої статті 439 КПК захисник наводить висновки касаційного суду в рішеннях від 30 квітня та 20 жовтня 2015 року.

Так, ухвалою суду касаційної інстанції від 30 квітня 2015 року касаційну скаргу прокурора, у якій він порушував питання про скасування вироку апеляційного суду щодо Особа_2 у зв'язку з неправильним застосуванням кримінального закону, залишено без задоволення. Суд касаційної інстанції погодився з покаранням, призначеним апеляційним судом Особа_2 із застосуванням вимог статті 75 КК. При цьому касаційний суд зазначив, що вказана справа раніше уже переглядалась судом касаційної інстанції за касаційною скаргою прокурора з підстав м'якості призначеного засудженому покарання, за результатами розгляду якої зазначену ухвалу апеляційного суду було скасовано з підстав її невідповідності вимогам статті 377 КПК. Висновку про неправильне застосування вимог статті 75 КК касаційним судом наведено не було. Тому з огляду на вимоги частини третьої статті 439 КПК апеляційний суд не вправі був призначити Особа_2 покарання, яке належить відбувати реально, оскільки це погіршило би становище обвинуваченого.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 жовтня 2015 року скасовано ухвалу апеляційного суду щодо Особа_8 і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції, зокрема через порушення цим судом вимог частини третьої статті 439 КПК. Касаційний суд зазначив, що підставою для скасування попередньої ухвали апеляційного суду, якою вирок місцевого суду в частині засудження Особа_8 за пунктом 6 частини другої статті 115 КК було змінено, дії засудженого перекваліфіковано на частину другу статті 121 КК, у частині засудження Особа_8 за частиною четвертою статтею 187 КК вирок скасовано із закриттям провадження у цій частині на підставі пункту другого частини першої статті 284 КК, стало істотне порушення вимог кримінального процесуального закону із вказівкою на передчасність висновку апеляційного суду про відсутність у засудженого умислу на вбивство. При цьому однозначної вказівки передчасності висновку апеляційного суду щодо відсутності в діях засудженого складу злочину, передбаченого частиною четвертою статті 187 КК, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність ‒ незастосування частини четвертої статті 187 КК ухвала касаційного суду не містила. Тому, залишивши за результатами нового апеляційного розгляду вирок місцевого суду в частині засудження ОСОБА_8 за частиною четвертою статті 187 КК без зміни, апеляційний суд порушив вимоги частини третьої статті 439 КПК, оскільки погіршив становище засудженого порівняно з попередньою ухвалою апеляційної інстанції.

Як приклади неоднакового застосування норм права, передбачених частиною третьою статті 404, пунктом 2 частини першої статті 436, пунктом 1 частини першої статті 438, частиною другою статті 439 КПК, захисник ОСОБА_17 долучила до заяви копії ухвал суду касаційної інстанції від 09 та 18 червня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2015 року скасовано ухвалу апеляційного суду щодо Особа_5 і призначено новий розгляд справи в цьому суді в зв'язку з тим, що апеляційний суд не перевірив належним чином усіх доказів, на яких вирішальною мірою ґрунтуються висновки суду щодо винуватості Особа_5 в інкримінованому йому діянні, не спростував усіх наведених у скарзі доводів, не навів у своєму рішенні вичерпних відповідей на них та не зазначив мотивовані підстави, з яких визнав ці доводи необґрунтованими.

Ухвалою касаційного суду від 18 червня 2015 року за касаційною скаргою потерпілої скасовано ухвалу апеляційного суду щодо Особа_3 і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Своє рішення касаційний суд мотивував, зокрема, тим, що під час провадження в суді апеляційної інстанції при перегляді виправдувального вироку щодо Особа_3 представником потерпілої було заявлено клопотання про допит судово-медичного експерта з метою з'ясування фактичних обставин кримінального провадження та проведення судово-медичної експертизи. Натомість апеляційний суд, на порушення вимог частини третьої статті 404, частини шостої статті 22 КПК, необґрунтовано відмовив у задоволенні вказаного клопотання, що істотно вплинуло на правильність прийнятого рішення апеляційною інстанцією.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд) заслухала суддю-доповідача, представників цивільного відповідача ОСОБА_14 і ОСОБА_15, які підтримали доводи заяви та просили її задовольнити, потерпілого ОСОБА_13, який просив залишити заяву без задоволення, думку прокурора про відсутність підстав для задоволення заяви, дослідила матеріали справи, ознайомилася з науковими висновками фахівців Науково-консультативної ради при Верховному Суді України, обговорила доводи заяви та дійшла висновку про таке.

Кримінальне провадження про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2016 року щодо ОСОБА_16 допущено до провадження Верховного Суду України за наявності підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 КПК.

Відповідно до зазначеної норми кримінального процесуального закону підставою для перегляду судових рішень Верховним Судом України, що набрали законної сили, є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої Кримінальним процесуальним кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Суд зазначає, що хоча на стадії відкриття провадження заява захисника ОСОБА_17 (після усунення її недоліків) була визнана прийнятною, проте вона містить досить складні питання норм права, передбачених кримінальним процесуальним законом, щоб їх можна було вирішити на етапі перевірки (стадії допуску справи) відповідності заяви вимогам статті 450 КПК в контексті застосування пункту 2 частини першої статті 445 КПК. Тому Суд вважає, що це питання потребує перегляду, але в межах специфічних повноважень Суду, визначених законом.

1. Суд наголошує, що згідно з його усталеною практикою зазначена норма закону не гарантує права на відновлення кримінального провадження та зазвичай не є застосовною до заяв щодо такого відновлення в порядку глави 33 КПК у завершених судових справах, якщо тільки природа, специфічні риси та обсяги провадження щодо певної скарги у нині діючій (чотириланковій) правовій системі не є такими, що охоплюються сферою застосування пункту другого частини першої статті 445 цього Кодексу та гарантіями справедливого суду, якими він наділяє сторони провадження.

Орієнтуючись на свою практику, Суд звертає увагу на те, що пункт 2 частини першої статті 445 КПК передбачає особливі вимоги та застереження для уможливлення процедури оцінки Судом норм права на предмет їх однаковості/неоднаковості застосування судом касаційної інстанції. У зв'язку з цим Суд наголошує, що факт неоднакового застосування норми права судом касаційної інстанції повинен мати певний зовнішній вияв, знаходити відображення у фактичному процесуальному документі (рішенні). Про неоднакове застосування норми права свідчить неоднакове її розуміння судом у процесі правозастосування, що зумовлює ухвалення рішень, які мають різний зміст. Для уможливлення процедури оцінки Судом норми права на предмет неоднаковості правозастосування така норма має бути реально застосована судом касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку. Неоднаковість у застосуванні положень норми права нерозривно пов'язана з предметом правозастосування - одна й та сама норма (її положення, припис) одного і того самого закону.

2. Суд констатує, що захисник ОСОБА_17 у своїй заяві стверджує про те, що касаційний суд неоднаково застосував частину третю статті 404 КПК, положення якої передбачають повторне дослідження доказів апеляційним судом, якщо учасники процесу заявили про це клопотання; частин другої, третьої статті 439 КПК, які передбачають вимоги до нового розгляду справи після скасування судового рішення судом касаційної інстанції; пункту 2 частини першої статті 436 КПК щодо повноважень касаційного суду за наслідками розгляду касаційної скарги скасувати судове рішення і призначити новий розгляд у суді першої чи апеляційної інстанції; пункту 1 частини першої статті 438 КПК, який передбачає, що істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є однією з підстав для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції.

Розглянувши ці твердження захисника в світлі всіх наявних матеріалів і настільки, наскільки воно охоплювалося його компетенцією, Суд вважає, що достатні підстави для уможливлення проведення процедури порівняння (зіставлення й оцінювання) оспореного і порівнюваного рішень суду касаційної інстанції на предмет однаковості/неоднаковості застосування норм процесуального права в аспекті положень пункту 2 частини першої статті 445 КПК відсутні.

3. З питанням щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції статті 404 КПК захисник ОСОБА_17 попередньо вже зверталась до Суду і ухвалою судді від 14 березня 2016 року їй надавався строк для усунення недоліків, які полягали, зокрема, у відсутності обґрунтування щодо відмінності у правозастосуванні зазначеної норми права та у недоданні нею належних копій судових рішень, які б свідчили про неоднакове застосування цієї норми права судом касаційної інстанції. На виконання зазначеної ухвали судді захисник подала нову заяву, проте вказаних вимог повністю не виконала, а саме: не навела належного обґрунтування, в чому саме, на її думку, вбачається відмінність правових висновків касаційного суду в оспореному і порівнюваних судових рішеннях; не надала копій судових рішень, які б демонстрували інше, відмінне від оскаржуваного рішення застосування частини третьої статті 404 КПК. Зазначене унеможливлює перегляд судових рішень щодо ОСОБА_16 у цій частині.

4. Також не є предметом перегляду й заява захисника в частині тверджень про неоднакове застосування касаційним судом норм, передбачених частинами другою, третьою статті 439 КПК, які визначають вимоги щодо нового розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій після скасування судового рішення судом касаційної інстанції.

Так, нормою частини другої статті 439 КПК встановлено, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Захисник ОСОБА_17 у заяві зазначає про те, що касаційний суд у своїй ухвалі від 24 червня 2015 року стосовно ОСОБА_16 дав вказівку щодо необхідності з'ясування питання належності земельної ділянки, що не було виконано апеляційним судом. Проте, як убачається зі змісту зазначеної ухвали, колегія суддів зазначила, що оскільки в ухвалі апеляційного суду питання про наявність у ОСОБА_16 уявного права на земельну ділянку під магазином‒павільйоном переконливо не вмотивовано, то суд касаційної інстанції позбавлений можливості спростувати доводи касаційних скарг щодо перебування магазину поза межами земельної ділянки ТОВ «Приватна справа». Наведена позиція касаційного суду не може сприйматись як вказівка для суду апеляційної інстанції. Крім того, в оспореному рішенні від 26 січня 2016 року касаційний суд висновок щодо правозастосування норми права, передбаченої частиною другою статті 439 КПК, не висловив.

Ухвалами касаційного суду від 09 та 18 червня 2015 року, копії яких надані на підтвердження неоднакового застосування частини другої статті 439 КПК, констатовано істотні порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, які у першому судовому рішенні полягали у тому, що цей суд не перевірив належним чином доказів щодо винуватості особи в інкримінованому йому діянні, не дав вичерпної відповіді на доводи апеляційної скарги та не навів мотивів, на підставі яких визнав ці доводи необґрунтованими, у другому судовому рішенні - у тому, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання представника потерпілої про допит судово-медичного експерта та проведення судово-медичної експертизи. Проте зі змісту зазначених ухвал убачається, що в них немає вказівок касаційного суду, які, відповідно до частини другої статті 439 КПК, були обов'язковими для суду апеляційної інстанції при повторному розгляді справи.

Отже, ця частина заяви захисника ОСОБА_17 є неприйнятною.

5. Також захисник у своїй заяві зазначає, що Апеляційний суд Хмельницької області, ухвалюючи свій вирок від 07 вересня 2015 року щодо ОСОБА_16, безпідставно застосував щодо нього суворіше покарання, незважаючи на те, що попередня ухвала суду апеляційної інстанції від 22 січня 2015 року щодо останнього була скасована ухвалою касаційного суду від 24 червня 2015 року не у зв'язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке правопорушення, а з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Суд дійшов висновку, що зіставлення правової позиції в рішенні касаційного суду, в якому ставиться під сумнів правильність застосування зазначеної норми права, із правовою позицією в рішеннях, наданих для порівняння, прийнятих у кримінальних провадженнях при новому розгляді справи після скасування судового рішення судом апеляційної інстанції, не демонструє різного застосування цієї норми.

Так, у справі, що розглядається, Суд виявляє, що при першому касаційному розгляді ухвалою від 24 червня 2015 року суд касаційної інстанції констатував істотне порушення апеляційним судом кримінального процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону в частині кваліфікації дій ОСОБА_16 за статтею 356 КК. Крім цього, підставою для скасування рішення апеляційного суду та направлення справи на новий апеляційний розгляд стали доводи касаційних скарг прокурора та потерпілих щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та безпідставного звільнення ОСОБА_16 від відбування призначеного покарання на підставі статті 75 КК.

«Кримінальний закон» у доктрині кримінального права передбачає нормативно-правовий акт вищого органу державної влади, що містить взаємопов'язані юридичні норми, які, ґрунтуючись на загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права, закріплюють підстави і принципи кримінальної відповідальності, інші положення кримінального законодавства, встановлюють коло суспільно небезпечних діянь, що визнаються злочинами, визначають покарання та інші заходи кримінально-правового впливу, що застосовуються до осіб, які їх вчинили, а також передбачають підстави й умови звільнення винних від кримінальної відповідальності та покарання.

Неправильне застосування кримінального закону як підстава для скасування чи зміни судового рішення - це помилкова юридична оцінка діяння як суспільно небезпечного, хибний вибір норми кримінального закону, яка передбачає відповідальність за вчинене, а також недотримання, порушення кримінально-правових приписів, що встановлюють правові наслідки вчинення суспільно небезпечного діяння, здійснені судом при вирішенні справи, що тягне скасування чи зміну судового рішення. Неправильне застосування кримінального закону може проявлятися як самостійно, так і бути наслідком порушення вимог кримінального процесуального закону.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ при повторному касаційному розгляді справи щодо ОСОБА_16 погодився з вироком суду апеляційної інстанції від 07 вересня 2015 року в частині кваліфікації дій останнього за попередньою (первісною) кваліфікацією за частиною другою статті 194 КК і призначення йому покарання за санкцією цієї статті, без застосування статті 75 КК, з урахуванням позиції прокурора та потерпілих, які з моменту постановлення вироку судом першої інстанції наполягали на невідповідності призначеного ОСОБА_16 покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення через його м'якість.

6. Зіставлення правотлумачних висновків суду касаційної інстанції в оспореній та порівнюваних ухвалах щодо застосування норми, передбаченої частиною третьою статті 439 КПК, свідчить, що останні не є базою для порівняння. Так, у порівнюваних ухвалах касаційного суду від 30 квітня та 20 жовтня 2015 року підставою для скасування рішень апеляційних судів та направлення справ на новий апеляційний розгляд стало тільки істотне порушення апеляційними судами вимог кримінального процесуального закону, що відповідно до частини третьої статті 439 КПК не давало цим судам підстав для призначення суворішого покарання. На відміну від цих рішень у справі щодо ОСОБА_16 касаційний суд скасував ухвалу апеляційної інстанції і направив справу на новий розгляд до цього суду у зв'язку як з істотним порушенням кримінального процесуального закону, так і з неправильним застосуванням кримінального закону.

7. Суд констатує, що захисник у своїй заяві також стверджує про неоднакове застосування касаційним судом пункту 2 частини першої статті 436 КПК і пункту 1 частини першої статті 438 КПК, оскільки за наявності істотного порушення норм кримінального процесуального закону в певних випадках направив справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, а у справі щодо ОСОБА_16 за наявності таких порушень ухвалив інше судове рішення.

Суд зауважує, що повноваженнями суду касаційної інстанції під час касаційного розгляду є система його прав та обов'язків щодо перевірки оскаржених вироків чи ухвал з прийняттям рішення про їх правосудність чи неправосудність. Такі повноваження охоплюють не тільки рішення за наслідками касаційного розгляду, але й обов'язковість для суду нижчого рівня висновків і мотивів, з яких скасовано судове рішення. Так, стаття 436 КПК визначає повноваження суду касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги, але при цьому положення даної статті передбачають певний ступінь дискреційності (застосування наданих в межах закону повноважень на власний розсуд) щодо права касаційного суду ухвалити певне судове рішення. При цьому дискреційність цих положень КПК не суперечить процесуальній формі та не применшує гарантій справедливості кримінального процесу, а є лише засобом індивідуалізації судового рішення в кожному конкретному кримінальному провадженні. Враховуючи наведене, порівняння норм, передбачених пунктом 2 частини першої статті 436 та пункту 1 частини першої статті 438 КПК, не є можливим, виходячи з юридичної природи цих положень, які є лише уніфікованими приписами щодо підстав для скасування судового рішення судом касаційної інстанції та повноважень цього суду за наслідками розгляду касаційної скарги.

8. Право на справедливий судовий розгляд, гарантований пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, належить розуміти в контексті преамбули цієї Конвенції, яка проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення справи судами, їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до остаточного рішення суду і жодна сторона не має права вимагати перегляду цього рішення лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення помилок і недоліків, а не для нового розгляду справи. Тому контрольну функцію Суду не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета оскарження не може бути підставою для нового розгляду справи (справи «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Христов проти України»).

З огляду на викладене Суд дійшов висновку, що в межах заявлених захисником ОСОБА_17 вимог не встановлено даних про неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм права, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Оскільки обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, Суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заяви.

На підставі вищенаведеного, керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Відмовити захиснику ОСОБА_17 у задоволенні заяви про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 січня 2016 року щодо ОСОБА_16.

Постанова є остаточною і може бути оскаржена тільки з підстави, передбаченої пунктом 4 частини 1 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_19

Судді:

ОСОБА_20 ОСОБА_21 ОСОБА_22 ОСОБА_23 ОСОБА_24 ОСОБА_25 ОСОБА_26 ОСОБА_27