АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні 20 квітня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року,

за участі: представника власника майна ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою суду задоволено клопотання старшого слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_7 у кримінальному провадженні відомості якого внесені 25 травня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0005943, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування рішення, слідчий суддя зазначає, що в клопотанні слідчого наявні достатні підстави для арешту майна; надано достатньо доказів, які вказують на те, що квартира була об`єктом злочинного посягання та предметом кримінального правопорушення; враховано розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального правопорушення; відсутність негативних наслідків арешту майна для інших осіб.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 20 серпня 2015 року, якою накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

При цьому, в обґрунтування пропущених строків на апеляційне оскарження вказує, що копію оскаржуваної ухвали представник ОСОБА_6 отримав 31 березня 2016 року, так як ухвала слідчого судді була постановлена без виклику особи, яка її оскаржує.

Крім того, апелянт стверджує, що у вказаному кримінальному провадженні жодній особі слідчим або ж прокурором не повідомлено про підозру, обвинувальний акт до суду не направлявся та ОСОБА_6 не є особою, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Разом з тим, представник наголошує, що власник майна ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору від 17 квітня 2015 року. При цьому, згідно з зазначеним договором ОСОБА_6 було сплачено кошти у розмірі 1 039 427 (один мільйон дев`яносто три тисячі чотириста двадцять сім гривень). Таким чином, власник майна ОСОБА_6 є добровільним набувачем.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 , на підтримку доводів, викладених в апеляційній скарзі, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги і просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, тоді як апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з апеляційної скарги, клопотання слідчого про накладення арешту на майно було розглянуто судом у відсутність власника майна, копію оскаржуваної ухвали представник власника майна ОСОБА_5 отримав 31 березня 2016 року, а тому строк на оскарження ухвали про накладення арешту квартиру АДРЕСА_1 слід поновити.

Згідно з клопотанням про накладення арешту на майно та матеріалами провадження, у провадженні слідчого відділу Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві знаходиться кримінальне провадження № 0005943, що внесене 25 травня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
Досудовим слідством встановлено, що в травні 2015 року невстановлені особи використовуючи підроблені документи шахрайським шляхом заволоділи кв. АДРЕСА_2 .
Так, 29 липня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в особі її представника ОСОБА_10 , що діяла на підставі довіреності від 11 липня 2014 року, було укладено договір купівлі продажу кв. АДРЕСА_1 .
20 листопада 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_11 укладено договір купівлі продажу вищезгаданої квартири.
Крім цього, 17 квітня того ж року між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі продажу кв. АДРЕСА_1 .
У зв`язку з чим 17 серпня 2015 року старший слідчий СВ ТВМ-3 Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_7 , за погодженням з прокурором прокуратури Шевченківського району ОСОБА_12 , звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 .
20 серпня 2015 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва клопотання слідчого було задоволено та накладено арешт на майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 . з забороною її відчуження.

З ухвали слідчого судді та журналу судового засідання вбачається, що наведені в клопотанні доводи про накладення арешту майна перевірялись судом першої інстанції, при цьому було вислухано доводи слідчого, досліджені матеріали справи, а також з`ясовані обставини, які мають значення при вирішенні питання щодо арешту майна.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, рішення слідчого судді про задоволення клопотання слідчого про арешт майна, є законним та обґрунтованим, а тому, як вважає колегія суддів, підлягає залишенню без змін.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні слідчого правові підстави для арешту майна, наслідки арешту для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання слідчого про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками слідчого судді, виходячи з того, що згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 2 ст. 167 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч. 2 ст. 167 та ч. 2 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним кримінальним процесуальним законом, повинно арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (зникнення чи відчуження) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що квартиру АДРЕСА_1 , є предметом кримінального правопорушення, набута в результаті вчинення кримінального правопорушення, відповідають критеріям, визначеним ч. 2 ст. 167 КПК України, та з метою збереження майна та унеможливлення його відчуження або втрати, арешт на це майно слідчим суддею накладено обґрунтовано, за наявності для цього правових підстав.

Арешт майна з підстав передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, суд дослідив зазначені обставини та не знайшов у висновках органу досудового розслідування при зверненні з клопотанням про накладення арешту на зазначені квартиру порушень вимог КПК України та чогось очевидно безпідставного чи довільного.

Доводи апелянта про те, що у слідчого судді не було правових підстав для накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 ., з огляду на відсутність даних, які б свідчили про перебування його, як власника вказаної квартири, в статусі підозрюваного, обвинуваченого чи особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного обвинуваченого, або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, є безпідставними та спростовуються вище викладеним.

Інші доводи, на які посилається представник ОСОБА_6 в своїй апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та зазначені, в ній обставини не можуть бути підставами для скасування ухвали суду.

Істотних порушень норм КПК України, який діяв на момент постановлення слідчим суддею оскаржуваної ухвали, що могли б стати підставою для скасування такої ухвали слідчого судді, колегія суддів не вбачає.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_5 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 117, 170, 173,309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Поновити представнику ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року.

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 20 серпня 2015 року, якою задоволено клопотання старшого слідчого СВ Шевченківського РУ ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_7 у кримінальному провадженні відомості якого внесені 25 травня 2015 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0005943, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , - залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах власника майна ОСОБА_6 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_13

Справа №11-сс/796/1225/2016 Категорія: ст. 170 КПК УкраїниГоловуючий у першій інстанції ОСОБА_14 Доповідач: ОСОБА_1