Ухвала
іменем України

27 вересня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000018, та клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження,
в с т а н о в и л а:
Вироком Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2015 року
ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України не судимий,
засуджено за:
ч. 2 ст. 15 ч. ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі;
ч. 1 ст. 263 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 остаточно призначено 4 роки позбавлення волі.

Також вказаним вироком вирішено долю речових доказів та витрат у провадженні.
Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня

2016 року вирок щодо ОСОБА_4 , в частині визнання його винним у

вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі

п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі.

В іншій частині вказаний вирок залишити без змін.
Як вбачається з копій судових рішень, ОСОБА_4 засуджено за злочини вчинені за таких обставин. 09 січня 2015 року, в денний час, у ОСОБА_4 , який перебував за місцем свого проживання, під час вживання алкогольних напоїв виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення грошей у односельчанки ОСОБА_5 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , вдягнувши шапку, затемнені окуляри та піднявши комір куртки, для запобігання бути впізнаним, пішов до місця проживання ОСОБА_5 , а саме до будинку АДРЕСА_1 . Прийшовши до вказаного домоволодіння, засуджений о 17 год 30 хв зайшов до двору потерпілої, після чого зайшов через відчинені вхідні двері до господарського приміщення, де в цей час знаходилась потерпіла. Підійшовши до неї, ОСОБА_4 , з метою відкритого викрадення грошей, вдарив її по щоці та здавлюючи рукою шию потерпілої потягнув за комір куртки до її будинку де почав відкрито вимагати у останньої грошові кошти в сумі 1000 грн., погрожуючи фізичною розправою.
Не зважаючи на те, що ОСОБА_4 були виконано всі дії, які він вважав необхідними для доведення злочину до кінця цей злочин ним не було доведено до кінця з причин, які не залежали від його волі. В момент вчинення ним злочину до домоволодіння потерпілої приїхала з м. Миколаєва її донька ОСОБА_6 , яка викликала телефонним зв`язком сусідів, які по прибуттю до місяця проживання ОСОБА_5 припинили злочинні дії ОСОБА_4 .
У касаційній скарзі засуджений просить змінити постановлені щодо нього судові рішення, перекваліфікувати його дії з ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 3 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому міру покарання не пов`язану з позбавленням волі, застосувавши ст. 75 КК України. При цьому посилається на Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06 листопада

2009 року. На думку засудженого, суди обох інстанції не правильно застосували закон України про кримінальну відповідальність.
При цьому, у касаційній скарзі ОСОБА_4 просить поновити йому строк на касаційне оскарження вищевказаних судових рішень. Як на підставу для поновлення засуджений посилається на те, що копію ухвали Апеляційного суду Миколаївської області отримав в серпні 2016 року.
Перевіривши дотримання скаржником порядку, строків касаційного оскарження, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_4 слід поновити строк на касаційне оскарження вироку Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2015 року й ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року, оскільки його пропущено з поважних причин, і прийняти касаційну скаргу до розгляду.

Разом із тим, розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі,

та перевіривши надані до скарги судові рішення, касаційний суд дійшов висновку, про те, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Як вбачається з вироку, свої висновки про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України, за викладених у вироку обставин доведено об`єктивними доказами, які перевірені у передбаченому законом порядку і є допустимими.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_4 суд першої інстанції обґрунтував дослідивши протокол проведення слідчого експерименту від 06 березня 2015 року, з якого вбачається, що ОСОБА_4

09 січня 2015 року прийшов до будинку потерпілої, зайшов до корівника, де в той час вона знаходилась, підійшов до неї та наніс удар по обличчю, після чого потягнув її до будинку тримаючи за шию. Затягнувши до приміщення кухні, ОСОБА_4 схопив ОСОБА_5 рукою за шию, почав душити та вимагати гроші. В цей час її донька ОСОБА_6 приїхала до дому та ОСОБА_4 став погрожував їм обом фізичною розправою. Через деякий час до їх будинку прийшов сусід ОСОБА_7 та вони усі разом виштовхали обвинуваченого на подвір`я будинку.
Крім того, причетність ОСОБА_4 до злочину підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
Зазначені вище докази є послідовними, узгоджуються між собою та з іншими дослідженими судом першої інстанції матеріалами провадження, а саме:
рапортом чергового Новоодеського РВВС Миколаївської області про повідомлення 09 січня 2015 року о 19-20 годині ОСОБА_5 по телефону про те, що наглядно знайомий місцевий мешканець погрожував їй фізичною розправою;
витягом з кримінального провадження внесеного 10 січня 2015 року до ЄРДР за повідомленням потерпілої ОСОБА_5 проте, що ОСОБА_4 погрожуючи фізичною розправою намагався заволодіти її грошовими коштами.
Крім того, апеляційним судом зазначено, що з матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_4 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця - відкритого викрадення чужого майна. При цьому цей злочин не було закінчено з причин, які не залежали від волі обвинуваченого, оскільки були припинені вказаними вище свідками.
Суд першої інстанції повно та належним чином дослідив всі обставини вчинення даного кримінального правопорушення, надав вірну оцінку зібраним доказам і обґрунтовано прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_4 в замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186 КК України.

Таким чином, посилання засудженого на Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» № 10 від 06 листопада 2009 року є помилковими.
Що стосується доводів засудженого щодо суворості призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суду необхідно враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання ОСОБА_4 судом враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК вважається тяжким злочином.
Обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання судом не встановлено.
При обранні виду та міри покарання ОСОБА_4 судом враховано дані про особу засудженого, який в силу ст. 89 КК України не судимий, його посередню характеристику, те що він на обліку у МОПЛ №1 не перебуває, але перебуває на профілактичному обліку ОНД з 2004 року з діагнозом зловживання канабіоїдами, на лікуванні не знаходиться.
Також судом враховано, що згідно висновку судово психіатричної експертизи № 170 від 17 квітня 2015 року ОСОБА_4 страждає психічним розладом в результаті вживання алкоголю та зловживання канабіоїдами. В період часу до якого відноситься інкриміноване діяння, засуджений міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, на момент вчинення злочину не знаходився в емоційному стані, у тому числі і фізіологічного афекту, яке суттєво вплинуло на його свідомість і поведінку, застосування до нього примусових заходів медичного характеру не потребує.
Із урахуванням всіх обставин справи суд призначив ОСОБА_4 покарання, ближче до нижньої межі визначеної статтею кримінального закону, яке є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових правопорушень, навівши у вироку переконливі підстави такого рішення.

Всі доводи апеляції захисника були належно перевірені судом апеляційної інстанції і на них надано змістовні відповіді.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, є належним чином вмотивованою та обґрунтованою.
Інших доводів, які були би підставами для зміни чи скасування судових рішень щодо ОСОБА_4 , у касаційній скарзі засудженого не наведено.
Таким чином, суд касаційної інстанції вважає, що у відкритті касаційного провадження, слід відмовити, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів
у х в а л и л а:
Поновити засудженому ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження постановлених щодо нього судових рішень.
Відмовити ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2015 року й ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2016 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3