ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала
іменем україни
11 березня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
у складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 22 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 грудня 2015 року,

вс т а н о в и в:
За вироком місцевого суду, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого АДРЕСА_1 , раніше судимого за вироком Городоцького районного суду Львівської області від 08 листопада 2006 року за ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153, ч. 4 ст. 156, статтями 69, 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років,
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 18 липня 2015 року приблизно о 15:30 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на АДРЕСА_2 , застосував до ОСОБА_6 насильство, що не було небезпечним для її життя та здоров`я, а саме схопив потерпілу руками за голову, затягнув у зарослі при дорозі, кинув на стежці, та відкрито заволодів її майном на загальну суму 580 грн.

У касаційних скаргах, які є аналогічними за змістом, ОСОБА_4 та його захисник порушують питання про зміну оскаржуваних судових рішень судом касаційної інстанції. Зазначають, що дії ОСОБА_4 неправильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки підлягали кваліфікації за ч. 1 ст. 186 КК України, в обґрунтування чого не погоджуються із установленими обставинами кримінального провадження, а ОСОБА_5 , окрім іншого, посилається на неповноту та однобічність апеляційного розгляду даного кримінального провадження. Також особи, що подали касаційні скарги, вказують, що призначене покарання є надмірно суворим, оскільки суд неповною мірою врахував молодий вік ОСОБА_4 , його щире каяття та сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданої шкоди, відсутність претензій з боку потерпілої, наявність на утриманні малолітньої дитини. Зазначають, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання, працює неофіційно та раніше притягувався до кримінальної відповідальності не за вчинення злочинів проти власності, що, на думку засудженого та захисника, має бути враховано судом при призначенні покарання як обставини що його пом`якшують. Просять призначити ОСОБА_4 покарання не пов`язане з реальним позбавленням волі.

Перевіривши доводи касаційних скарг, надані копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що немає підстав для задоволення касаційних скарг з мотивів, наведених у них.

Так, фактичні обставини кримінального провадження були предметом перевірки суду першої інстанції та перегляду у касаційному порядку не підлягають, оскільки з урахуванням положень ст. 438 КПК України невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповнота та однобічність судового розгляду на що посилаються ОСОБА_5 та ОСОБА_4 при обґрунтуванні їх позиції про необхідність кваліфікації дій останнього за ч. 1 ст. 186 КК України, не є підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції.
Окрім того, згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями щодо оцінки доказів.
За змістом ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах цього обвинувачення відповідно до обвинувального акту.
Доводи про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 186 КК України у зв`язку з тим, що він відкрито викрав майно потерпілої без застосування щодо неї насильства, що не було небезпечним для життя і здоров`я, були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанцій та спростовані із наведенням докладних мотивів такого рішення.
Так, із вироку вбачається, що у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_6 зазначала про те, що 18 липня 2015 року біля 15:30 год. ОСОБА_4 , зустрівши її на вул. Польовій у с. Черляни Городоцького району Львівськї області несподівано наскочив на неї, схопив за голову, затягнув у кущі при дорозі, кинув на землю та відібрав її майно, після чого втік. Дані показання потерпілої узгоджуються із даними протоколу слідчого експерименту із ОСОБА_6 від 04 вересня 2015 року, а також із даними протоколу слідчого експерименту із ОСОБА_4 з фототаблицею в додатку від 15 вересня 2015 року, із якого видно, що він на місці показав, як перестрівши потерпілу схопив її за голову і затуляючи рот затягнув у кущі при дорозі, кинув на стежку та відібрав її майно.
Як видно з ухвали, суд апеляційної інстанції перевіряв доводи сторони захисту про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 186 КК України та визнав їх безпідставними.
У суду касаційної інстанції немає підстав не довіряти даним висновкам судів першої та апеляційної інстанцій, а касаційні скарги не містять переконливих доводів, які б спростовували висновки суду в частині кваліфікації дій ОСОБА_4 .
Враховуючи наведене, за встановлених судом фактичних обставин вчиненого злочину, твердження засудженого та захисника ОСОБА_5 про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 186 КК України є необґрунтованими.
Також у скаргах не наведено доводів про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судам ухвалити законі та обґрунтовані судові рішення чи таких, які б були безумовними підставами для їх скасування.
Доводи у скаргах про невідповідність призначеного ОСОБА_4 покарання тяжкості злочину та даним про його особу внаслідок суворості на увагу не заслуговують.
Відповідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається із судових рішень, при призначенні покарання ОСОБА_4 у мінімальних межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, наведені вимоги кримінального закону судом дотримано. Так, суд урахував ступінь суспільної небезпечності, тяжкість і характер кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу засудженого, який раніше притягався до кримінальної відповідальності, характеризується посередньо, не працює, має на утриманні неповнолітню дитину, відшкодував потерпілій завдану шкоду, а також те, що він вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння.
При цьому судом не було установлено обставин, що пом`якшують покарання засудженому та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, а отже й підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання, а також підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням.
За змістом ст. 75 КК Українизвільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі не більше п`ятироків, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги сторони захисту щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості злочину та даним про особу ОСОБА_4 внаслідок суворості, дійшов висновку про достатнє обґрунтування вироку суду в частині призначення покарання та відсутність підстав для звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Суд касаційної інстанції погоджується із вищевказаним висновком суду апеляційної інстанції, вважає його обґрунтованим та належним чином мотивованим.
Так, на думку колегії суддів, зважаючи на конкретну тяжкість злочину, його дані про особу засудженого, оскарження судових рішень у частині кваліфікації його дій, що свідчить про неповне визнання винуватості, обрана судом ОСОБА_4 міра покарання є необхідною та достатньою для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами, а обставини, на які засуджений та його захисник посилаються у своїх касаційних скаргах не свідчать про можливість виправлення та перевиховання ОСОБА_4 при призначенні йому покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства.
Додатково вказані ОСОБА_5 та ОСОБА_4 обставини, зокрема, те, що останній є особою молодого віку, працює неофіційно, має постійне місце проживання, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, однак не за вчинення злочинів проти власності, висновків суду в частині призначення покарання не спростовують.
З огляду на вищевикладене, з мотивів, наведених у касаційних скаргах, наданих судових рішень убачається, що підстави для їх задоволення відсутні, а тому у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_5 на вирок Городоцького районного суду Львівської області від 22 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 28 грудня 2015 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3