Дата документу Справа № 320/3951/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/70/16 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/3951/15-к
Категорія: ст.164 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 вересня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

представника потерпілої адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001105, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 164 КК України,
встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25.06.2015 року /а.п. 70-71/ з апеляційною скаргою від 21.08.2015 року звернувся прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 /а.п. 106-109/, в якій, не оспорюючи фактичні обставини провадження, які суд визнав доведеними, просить оскаржуваний вирок відносно ОСОБА_7 скасувати через неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність; ухвалити свій вирок, яким визнати винним ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 164 КК України та призначити йому покарання у вигляді двох років обмеження волі.

Апелянт вважає, що суд повною мірою не перевірив конкретні обставини по справі, призначив покарання на підставі ст. ст. 75, 76 КК України без достатніх на те підстав та не обґрунтував свій висновок про можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, а саме, при призначенні покарання судом у повному обсязі не враховано, що ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 164 ч. 1 КК України, судимість за які не зняті та не погашенні у встановленому законом порядку, знову вчинив аналогічне кримінальне правопорушення, не взята до уваги думка потерпілої ОСОБА_10 , яка наполягала на призначенні суворого покарання, пов`язаного з позбавленням волі.

Також прокурор вважає, що суд у вироку неправильно виклав позицію обвинуваченого щодо визнання вини, оскільки обвинувачений у судовому засіданні визнав свою провину частково, так як був не згоден з розрахунком заборгованості по несплаті аліментів.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ч. 2 ст. 164 КК України до двох років обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на два роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та роботи; періодично з`являтись на реєстрацію до кримінально-виконавчої інспекції.

У вироку також зазначено, що ОСОБА_7 раніше судимий:

- 04.11.2014 року Мелітопольським міськрайонним судом за ст. 164 ч. 1 КК України до покарання у вигляді 120 годин громадських робіт; 11.02.2015 року знятий з обліку кримінально-виконавчої інспекції за відбуттям покарання.

Як зазначено у вироку суду, ОСОБА_7 згідно з рішенням Мелітопольського міськрайонного суду, виконавчий лист № 2-7115/04 від 20 грудня 2004 року, зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_11 на неповнолітнього сина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходів), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07 грудня 2004 року до його повноліття. Однак, ОСОБА_7 , будучи особою раніше судимою за злочин, передбачений ст. 164 КК України, судимість за який не знята і не погашена у встановлений законом строк, у період часу з 01 вересня 2014 року по 01 квітня 2015 року злісно ухилявся від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини, платежі не сплачував. Будучи працездатним, заходів щодо працевлаштування не вживав, будь-якої матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина не надавав. У результаті систематичної невиплати аліментів у ОСОБА_7 утворилась заборгованість перед ОСОБА_10 у розмірі 3 495 грн. 00 коп., що сукупно перевищує суму виплат по аліментах за 6 місяців.

Такі дії обвинуваченого ОСОБА_7 органами досудового розслідування кваліфіковані за ст. 164 ч. 2 КК України, як злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), вчинене особою, раніше судимою за кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ст. 164 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційної скарги, прокурора, який підтримує апеляційну скаргу та просить її задовольнити, представника потерпілої, яка також підтримує апеляційну скаргу та просить її задовольнити, обвинуваченого із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали провадження та дослідивши додаткові докази, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить наступного висновку.

Згідно з вироком обвинувачений визнаний винним та засуджений за ч. 2 ст. 164 КК України за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду аліментів на користь ОСОБА_11 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_12 у період часу з 01 вересня 2014 року по 01 квітня 2015 року при обставинах, викладених у вироку, будучи особою, раніше судимою за кримінальне правопорушення (злочин), передбачене ст. 164 КК України.

Встановлені судом фактичні обставини, доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 164 КК України в апеляційному порядку не оскаржуються і не викликають сумніву у колегії суддів, у зв`язку з чим, зазначені обставини в апеляційному порядку не перевіряються згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, а вирок перевіряється в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі апелянт зазначив, що суд при ухваленні вироку допустив неправильне застосування Закону України про кримінальну відповідальність, що, відповідно до норм ст. 413 КПК України, тягне за собою, у тому числі, скасування судового рішення.

Виходячи з обґрунтування апеляційної скарги, вимоги апелянта стосуються питання призначеного обвинуваченому покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, а саме в частині дотримання судом першої інстанції вимог кримінального закону, передбаченого ст. ст. 75 та 76 КК України.

Призначаючи обвинуваченому покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно зі ст. 12 КК України відноситься до злочину невеликої тяжкості, особу винного в частині того, що він визнав свою вину, за місцем проживання характеризується позитивно, матеріальну шкоду відшкодував, та всі обставини по провадженню, у тому числі щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання. Обставин, що обтяжують покарання, судом встановлено не було.

З урахуванням зазначеного, суд призначив обвинуваченому покарання у виді обмеження волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч. 2 ст. 164 КК України, для даного виду покарання, яке є найбільш суворим з числа передбачених за вчинений злочин, що в апеляційній скарзі в цій частині не оскаржується і з чим погоджується і колегія суддів.

Враховуючи загальні засади призначення покарання, передбачені нормами ст. 65 КК України, суд застосував до призначеного обвинуваченому покарання ст. 75 КК України, що не узгоджується з нормами цього закону та вимогами ст. 374 КПК України.

Нормами ст. 75 КК України передбачено, що суд при призначенні покарання, у тому числі у виді обмеження волі, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійшовши висновку про можливість виправлення засудженого від відбування покарання, може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, що вимагає обґрунтування та відповідного вмотивування прийнятого судом рішення.

Суд першої інстанції зазначені вимоги закону не виконав і своє рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, не вмотивував.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений доводи апеляційної скарги в частині застосування ст. ст. 75, 76 КК України не спростував і не надав колегії суддів додаткових доказів на підтвердження можливості його виправлення без відбування покарання з випробуванням.

Отже, саме з підстав невмотивованості вироку суду в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК Україні із застосуванням ст. 76 КК України він підлягає скасуванню в цій частині з ухваленням в цій частині нового вироку.

Виходячи з наведених обставин та доводів апелянта, вимоги апеляційної скарги в частині скасування вироку суду першої інстанції у повному обсязі з визнанням апеляційною інстанцією обвинуваченого винним за ч. 2 ст. 164 КК України та призначенням йому за вчинений злочин покарання, аналогічного тому, яке призначив суд вироком, є безпідставними, що вказує на необґрунтованість вимог апеляційної скарги в цій частині.

При ухваленні нового вироку колегія суддів враховує думку потерпілої, а також дані, що характеризують обвинуваченого, з вини якого понад рік колегія суддів була позбавлена можливості здійснити апеляційне провадження з дотриманням розумних строків. Обвинувачений не з`являвся на пошту за отриманням викликів до суду, здійснені приводи стосовно нього не виконувались, він оголошувався у розшук, під час якого після встановлення його місця проживання і отримання викликів з суду, в судові засідання не з`являвся. Ці обставини колегія суддів розцінює як характеризуючи обвинуваченого з негативної сторони і як такі, які вказують на відношення до вчиненого та неможливість його виправлення без відбування реального покарання.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

засудила:
Апеляційну скаргу від 21.08.2015 року прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 25 червня 2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 по кримінальному провадженню в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. ст. 75, 76 КК України скасувати.

Вважати обвинуваченого ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 164 КК України до двох років обмеження волі.

Початок строку відбування засудженим ОСОБА_7 покарання обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту його проголошення, проте на нього учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3