КП№ 278/489/16-к
УКРАЇНА
Житомирський районний суд Житомирської області
В И Р О К
Іменем України
21 квітня 2016 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець і мешканець АДРЕСА_1 , солдат військової частини НОМЕР_1 , -
за ч. 4 ст. 407 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
Згідно зі ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з районного (міського) військового комісаріату. Відтак, ОСОБА_4 з 22.08.2015 вважається військовослужбовцем, який проходить військову службу в умовах особливого періоду. Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності є обов`язком громадян України.
Відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 2, 9, 11, 16, 127, 128, 216-220 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, солдат ОСОБА_4 під час проходження військової служби повинен дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України. Про все, що сталось з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, доповідати своєму безпосередньому начальникові. За дозволом на звільнення з розташування військової частини військовослужбовець зобов`язаний звертатись до командира частини.
Про особливий період, що діє у державі та порядок проходження військової служби ОСОБА_4 було достеменно відомо. На порушення зазначених вимог закону, ОСОБА_4 02.10.2015 року о 20 годині, перебуваючи за місцем дислокації військової частини НОМЕР_1 , з метою тимчасово ухилитися від службових обов`язків, без відповідного дозволу командування та без поважних причин, знаючи про те, що він повинен проходити військову службу, маючи реальну можливість для цього, незаконно припинив виконувати свій конституційний обов`язок по захисту Вітчизни, незалежності і територіальної цілісності не з`явився на службу в умовах особливого періоду. Після цього проводив час на власний розсуд. Перебуваючи поза межами військової частини, обвинувачений не повідомляв правоохоронні чи інші органи державної влади про свою належність до військової служби, хоча мав об`єктивну можливість це зробити. 14.02.2016 року солдат ОСОБА_4 самостійно повернувся до військової частини НОМЕР_1 і приступив до виконання службових обов`язків.
ОСОБА_4 свою винуватість і фактичні обставини вчиненого злочину визнав повністю. Пояснив, що за період відсутності на службі, вільно розпоряджався часом, однак, усвідомивши протиправний характер своїх дій, вирішив повернутися до військової частини. Пр свій вчинок шкодує, бажає надалі проходити військову службу.
Прокурор запропонував провести дослідження доказів за спрощеним порядком. Обвинувачений стосовно цього не заперечував.
Суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які учасниками кримінального провадження не оспорюються. При цьому судом встановлено, що учасники правильно розуміють зміст цих обставин та у суду немає сумнівів у добровільності їх позиції. Наслідки ч. 3 ст. 349 та ч.1 ст. 394 КПК України учасникам роз`яснені.
Дії ОСОБА_4 суд кваліфікує за ч.4 ст.407 КК України як самовільне залишення військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 без поважних причин, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_4 є щире каяття, активне сприяння розкритю злочину, добровільне повернення на місце служби. Обставин, що у обтяжують покарання судом не виявлено (ст.ст 66-67 КК України).
Обираючи обвинуваченому вид покарання, суд на підставі ст. 65 КК України ураховує, що обвинувачений вчинив тяжкий злочин (ст. 12 КК України), особу винного, його позитивну характеристику, критичну оцінку свого вчинку, добровільне повернення до місця служби. З урахуванням мети покарання, встановленої у ст. 50 КК України, суд має призначити таке покарання, яке буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Аналогічна правовоа позиція міститься у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання». Заслуговують на увагу також міркування прокурора про можливість призначення ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст.69 КК України. Поряд з цим суд ураховує, що злочин вчинено в умовах особливого для держави України періоду, а тому призначає реальне покарання. Наявність кількох пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих обставин у поєднані з обставинами справи, дають підстави суду для застосування ст.69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі санції ч. 4 ст. 407 КК України.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 373-376 КПК України, суд, -
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 6 (шести) місяців арешту.
Відповідно до ч. 2 ст. 60 КК України відбування арешту здійснювати на гауптвахті.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 рахувати з дня його прибуття на гауптвахту.
Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.
Речові докази відсутні.
Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду Житомирської області через Житомирський районний суд протягом 30 діб з дня його проголошення

Суддя: ОСОБА_1