Дата документу Справа № 314/2138/16-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №314/2138/16-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/1303/16 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 листопада 2016 року місто Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника засудженого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Запорізької області в місті Запоріжжі (в режимі відеоконференції) провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 , на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 1 липня 2016 року, якою засудженому ОСОБА_7 відмовлено у задоволенні його клопотання про застосування Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання», -

В С Т А Н О В И Л А:
18 лютого 2016 року засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі ОСОБА_7 звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області із клопотанням про зарахування строку його попереднього ув`язнення згідно Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року до строку призначеного йому покарання.

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 1 липня 2016 року у задоволенні вказаного клопотання засудженого ОСОБА_7 було відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, зазначив, що правила, закріплені у ч. 5 ст. 72 КК України розповсюджуються лише на осіб, яким призначено строковий вид покарання.

В апеляційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати, та зарахувати на підставі ст. 72 КК України ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення з 14.12.1997 року (коли він був взятий під варту) по 8 квітня 1999 року по дату набрання вироком щодо нього законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Вважає, що судом достатньо не вмотивовано підставу відмови у задоволенні клопотання. Крім того зазначає, що стаття 72 КК України не містить тих заборон, на які посилається суд у своїй ухвалі. Також вважає, що відмова у застосуванні до засудженого до довічного позбавлення волі положень ст. 72 КК України може бути визнана й дискримінацією по відношенню до нього, в зв`язку із тим, що згідно положень КВК України засуджені, в тому числі й до довічного позбавлення волі, після відбування відповідного терміну мають право на збільшення коштів, які вони мають право витрачати за місяць, мають право на переведення до камери з більшою кількістю співкамерників, мають право брати участь у групових заходах освітнього, культурно-масового та фізкультурно-оздоровчого характеру та таке інше.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити його клопотання про зарахування строку попереднього ув`язнення до строку відбування покарання відповідно до вимог ст. 72 КК України.

В обґрунтування своєї скарги зазначає, що у ч. 5 ст. 72 КК України немає уточнення, що дана норма закону розповсюджується лише на осіб, які відбувають строковий вид покарання у місцях позбавлення волі, та зазначає, що окреме посилання суду на ЗУ № 835 VIII від 26.11.2015 р., що не поширюється на осіб засуджених до довічного позбавлення волі, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону.

Заслухавши доповідь судді, засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подані ними апеляційній скарги та просили їх задовольнити, прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції вважала законним та обґрунтованим, просила залишити його без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи викладені в апеляційних скаргах, судова колегія приходить до висновку, що задоволенню вони не підлягають з наступних підстав.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з клопотанням про зарахування строку попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі у строк покарання, призначеного йому за вироком Апеляційного суду Запорізької області від 18 січня 1999 року та ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16 червня 2000 року, згідно яких він засуджений до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна (а.с. 4-5).

Відмовляючи в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що правила ч. 5 ст. 72 КК України розповсюджуються лише на осіб, яким призначено строковий вид покарання, в той час як ОСОБА_7 був засуджений до довічного позбавлення волі, яке не має кінцевого строку його відбуття.

Такі висновки суду, на думку колегії суддів, є обґрунтованими та відповідають вимогам кримінального закону.

Так, згідно ч. 5 ст. 72 КК України, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Приписами ст. 51 КК України серед видів покарань виділено два різні види покарання, пов`язаного з позбавленням волі, а саме позбавлення волі на певний строк (строкове покарання) та довічне позбавлення волі (безстрокове покарання).

Диспозиція ж ч. 5 ст. 72 КК України вказує на строковий вимір покарання, яке підлягає перерахунку, а тому положення цієї статті до покарання у виді довічного позбавлення волі не застосовується, оскільки воно не має строкового виміру. При цьому, кримінальний закон розкриває зміст цих покарань в різних його статтях (ст.ст. 63 і 64 КК України) та відокремлює правила щодо їх призначення, що і вказує на те, що довічне позбавлення волі не є законодавчо визнаним різновидом такого виду покарання, як позбавлення волі, а навпаки, є окремим видом, який має свій спеціальний порядок та умови його відбування.

Крім того, в ч. 5 ст. 72 КК України зазначено, що зарахування судом строку попереднього ув`язнення відбувається тоді, коли особа засуджена до покарання у виді позбавлення волі. У разі ж призначення судом іншого покарання, ніж позбавлення волі, зарахування відбувається шляхом переведення визначеного відповідно до пункту 1 цієї частини строку позбавлення волі в інший призначений вид покарання відповідно до співвідношення, визначеного частиною першою цієї статті, вимоги якої також не поширюються на осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Про відмежування покарання у виді позбавлення волі як строкового виду покарання від довічного позбавлення волі, яке не має строкового виміру, і до якого положення Загальної частини КК України, які містять кількісні критерії, не застосовуються, свідчить також і позиція Верховного Суду України, який у справі № 5-16кс11 від 12.09.2011 р. зазначив, що покарання у виді довічного позбавлення волі не належить до строкових видів покарання і відповідно від нього не можна відрахувати дві третини при призначенні покарання за злочин, у разі якщо його санкцією встановлено покарання у виді довічного позбавлення волі, як це передбачено ч. 3 ст. 68 КК України.

Визначення виду покарання, в межах якого попереднє ув`язнення може бути зараховане із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, має суттєве значення для встановлення наявності (чи відсутності) підстав застосування ч. 5 ст. 72 КК України, а тому доводи засудженого та його захисника про те, що посилання суду на той факт, що довічне позбавлення волі не має кінцевого строку, жодним чином не відносяться до предмета даного судового розгляду, є необґрунтованими.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, встановивши вірні обставини справи, прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення клопотання засудженого.

Твердження захисника з приводу того, що незастосування судом положень ч. 5 ст. 72 КК України звужує права засудженого та позбавляє його можливості покращення умов відбування покарання до даного провадження відношення не має, оскільки зазначені захисником в апеляційній скарзі поліпшення умов можуть за законом бути застосовані до особи, яка відбула більше, ніж 5 років покарання, при цьому ОСОБА_7 за матеріалами провадження на цей час відбув строк, який значно перевищує 5 років.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 1 липня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про зарахування у строк покарання строку попереднього його ув`язнення, відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4