№ 336/5309/15-к
Пр. № 1-кп/336/37/2016
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року Шевченківський районний суду м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

представників потерпілого адвокатів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

законного представника обвинуваченого ОСОБА_10 - ОСОБА_11 ,

захисника адвоката ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження відносно:

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Мар,ївка Запорізького району Запорізької області, громадянина України, з неповною середньою освітою (9 класів), неодруженого, батька малолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_3 , непрацюючого, що зареєстрований і мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , судимого вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2014 року за ст. 190 ч. 2 КК України до одного року позбавлення волі, від відбування покарання звільненого з випробуванням тривалістю в один рік; вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2014 року за ст. ст. 185 ч. 3, 190 ч. 2 КК України до трьох років позбавлення волі, від відбування покарання звільненого з випробуванням тривалістю в два роки; вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2014 року за ст. 185 ч. 3 КК України до чотирьох років позбавлення волі, від відбування покарання звільненого з випробуванням тривалістю в два роки; вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06.11.2014 року за ст. 185 ч. 2 КК України до чотирьох років трьох місяців позбавлення волі, від відбування покарання звільненого з випробуванням тривалістю в два роки шість місяців; вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2015 року за ст. ст. 186 ч. 2, 304 ч. 1 КК України до чотирьох років чотирьох місяців позбавлення волі,

- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з неповною середньою освітою (9 класів), учня третього курсу коледжу «Класичний приватний університет», неодруженого, непрацюючого, що зареєстрований і мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , судимого вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2015 року за ст. 186 ч. 2КК України до чотирьох років позбавлення волі, від відбування покарання звільненого з випробуванням тривалістю в два роки;

- за обвинуваченням за ч. 2 ст. 187 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_8 , який має судимості за вчинення кримінально караних діянь проти чужої власності, до його засудження вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2015 року за попередньою змовою з ОСОБА_10 , також засудженим вказаним вироком, вчинив розбійний напад за таких обставин.

Близько 13 години 30 хвилин 21 квітня 2015 року ОСОБА_8 і ОСОБА_10 за попередньою змовою між собою біля будинку № 123 по вул. Деповській в м. Запоріжжі вчинили розбійний напад, поєднаний з погрозою застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка виразилася в тому, що ОСОБА_8 , зупинивши ОСОБА_4 і тримаючи його за ліве плече, висунув вимогу негайно передати співучасникам мобільний телефон в той час, як ОСОБА_10 , діставши з кишені брюк розкладний ніж, розклав його і направив лезом в бік малолітнього потерпілого. В ході розбійного нападу обвинувачені заволоділи належним законному представнику малолітнього потерпілого ОСОБА_7 мобільним телефоном «Lenovo A338t» в корпусі чорного кольору, який потерпілий передав ОСОБА_8 , реально сприймаючи погрозу для свого життя і здоров`я, яку утворював спрямований в його бік ніж.

Описаними діями законному представнику малолітнього потерпілого і цивільному позивачу ОСОБА_7 заподіяно майнову шкоду в сумі 1597 грн. 26 коп.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 вину визнав частково, заявивши, що його умислом охоплювалося лише вчинення відкритого заволодіння чужим майном, а не розбійний напад, а ОСОБА_10 застосував ніж без погодження з ним.

Відносно події інкримінованого йому злочину показав, що в першій половині дня 21 квітня 2015 року зустрівся з ОСОБА_13 , з яким підтримує приятельські стосунки протягом кількох років, і запропонував йому заробити грошей шляхом відкритого заволодіння чужим майном. З цією метою співучасники направилися до загальноосвітньої школи № 65 по проспекту Моторобудівників в м. Запоріжжі, прийшовши до якої розташувалися на лаві біля одного з під`їздів багатоквартирного будинку напроти школи. Після закінчення занять, близько 13-00 години, вони побачили хлопчика років дванадцяти, який вийшов зі школи і направився в бік вулиці Деповської, розмовляючи по мобільному телефону. ОСОБА_10 повідомив ОСОБА_8 , що телефон у хлопчика з гідними споживчими якостями, за продаж якого можна отримати достатньо коштів. Співучасники почали переслідування хлопця, першим його наздогнав ОСОБА_8 перед залізничним полотном, яке перетинає вул. Деповську. ОСОБА_14 схопив потерпілого за ліве плече і в лаконічній формі висунув вимогу передати йому телефон. В цей час до обвинуваченого і потерпілого підійшов ОСОБА_10 , який несподівано для ОСОБА_8 вийняв із кишені брюк розкладний ніж і, не розкладаючи його, направив в бік хлопця, а той дістав із сумки мобільний телефон і передав його ОСОБА_8 . Після описаних подій співучасники направилися на центральний ринок по вул. Анголенка в м. Запоріжжі, де в одному з кіосків продали викрадене майно за 500 грн. Гроші витратили на розваги.

Крім того, пояснив, що побачив ніж в той момент, коли співучасник вийняв його з кишені; сам він мав намір лише на відкрите заволодіння чужим майном.

У вчиненні злочину покаявся.

Цивільний позов в частині вимог про відшкодування майнової шкоди визнав повністю. Вимоги про стягнення моральної шкоди визнав частково, віднеся вирішення питання про розмір відшкодування на розсуд суду.

Обвинувачений ОСОБА_10 , хоча й заявив про повне визнання винуватості, проте його показання в частині посилання на те, що він не розкривав ножа, а лише продемонстрував його дитині у складеному стані, не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим судом.

Щодо фактичних обставин справи ОСОБА_10 , дав показання, аналогічні показанням ОСОБА_8 , зауваживши, як зазначено, що він направив ніж, про застосування якого заздалегідь з ОСОБА_8 не домовлявся, в бік потерпілого у складеному стані, оскільки розкривати його не було потреби, так як дитина добровільно передала ніж на вимогу ОСОБА_15 .

В обґрунтування носіння ножа пояснив, що купив його два-три роки тому на центральному ринку по вул. Анголенка в м. Запоріжжі для використання в побутових цілях під час поїздок за межі міста для участі в спортивних змаганнях.

Пояснив, що в день, до якого відноситься подія злочину, взяв з собою ніж для самооборони.

У вчиненні злочину розкаявся. В залі судового засідання приніс вибачення потерпілому. Заявив, що повністю усвідомив протиправність і небезпеку вчинених ним дій і щиро жалкує про те, що сталося.

Цивільний позов в частині вимог про відшкодування майнової шкоди визнав повністю. Вимоги про стягнення моральної шкоди визнав частково, пояснивши, що відносить на розсуд суду вирішення питання про розмір грошової компенсації моральної шкоди.

Винуватість обвинувачених у вчиненні розбою за описаних обставин підтверджує сукупність таких, досліджених у судовому засіданні, доказів.

Відповідно до витягу з кримінального провадження № 0001642 21 квітня 2015 року двоє осіб біля залізничної колії по вул. Деповській в м. Запоріжжі шляхом нападу, поєднаного з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я, викрали у неповнолітнього ОСОБА_4 мобільний телефон «Lenovo A338t» в корпусі чорного кольору, який був набутий його матір`ю ОСОБА_7 24 січня 2015 року (а. с. 115 т. 1).

Допитаний в порядку ст. 354 КПК України малолітній потерпілий пояснив, що є учнем сьомого класу загальноосвітньої школи № 65 м. Запоріжжя. Після закінчення навчання 21 квітня 2015 року він, вийшовши із школи і рухаючись додому, зателефонував своїй мамі, щоб повідомити про закінчення занять. Після розмови заховав телефон в сумку, яку ніс на плечі. Додому йшов крізь вулицю Деповську. Під час його руху, на ділянці дороги неподалік від залізничного полотна, його хтось наздогнав і зупинив, поклавши руку на ліве плече. Обернувшися, він побачив ОСОБА_15 , якого бачив в той день вперше, але добре запам`ятав. Едуард скомандував потерпілому віддати телефон, і в ту ж мить до них підбіг ОСОБА_10 , якого потерпілий також не знав раніше, і одразу вийняв з правої кишені брюк ніж, а потім, відкинувши лезо, направив його в область живота потерпілого. Потерпілий дуже злякався за своє життя, оскільки події відбувалися у безлюдному місці, а ніж, що находився на малій відстані від його тіла, він сприйняв як реальну загрозу своєму життю, тому був вимушений віддати телефон. Телефон взяв у нього ОСОБА_8 , після чого співучасники втікли з місця пригоди.

Свідок ОСОБА_16 пояснив суду, що навесні 2015 року він купив з обвинувачених мобільний телефон «Lenovo», який ті запропонували йому набути в кіоску на центральному ринку по вул. Анголенка в м. Запоріжжі, де свідок постійно працює. За спливом кількох днів він продав цей телефон.

З протоколу огляду місця події і фототаблиці до нього витікає, що місцем пригоди є ділянка ґрунтової дороги біля будинку № 123 по вул. Деповській в м. Запоріжжі поряд з залізничним полотном (а. с. 116-118 т. 1).

З протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками випливає, що під час вчинення цих процесуальних дій малолітній потерпілий беззаперечно впізнає по фотографіям ОСОБА_10 як хлопця, який 21 квітня 2015 року, тримаючи в руках ніж і направляючи його в бік ОСОБА_4 , заволодів його мобільним телефоном (а. с. 123-125 т. 1), а також ОСОБА_8 як хлопця, який 21 квітня 2015 року, зупинивши потерпілого та тримаючи його за плече, відкрито заволодів мобільним телефоном ОСОБА_4 (а. с. 127-129 т. 1).

Відповідно до протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідок ОСОБА_16 впізнав по фотографіям обвинувачених як осіб, які навесні 2015 року продали йому телефон «Lenovo A338t» (а. с. 135-137 т. 1).

Вартість мобільного телефону марки «Lenovo A338t» у корпусі чорного кольору, який був придбаний 24 січня 2015 року, станом на момент вчинення кримінально караного діяння з урахуванням його зносу підтверджують матеріали товарознавчої експертизи (а. с. 142-145 т. 1).

Опис визнаного постановою старшого слідчого СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_17 (а. с. 154-155 т.1) ножа, застосованого під час нападу на малолітнього потерпілого, міститься в протоколі огляду предмету і фототаблиці до нього (а. с. 146-148 т. 1).

Згідно із протоколом пред`явлення речей для впізнання за фотознімками серед чотирьох оглянутих фотозображень ножів потерпілий ОСОБА_4 впізнав в ножі на фото № 3 ніж, який був в руках одного з невідомих в момент заволодіння його мобільним телефоном (а. с. 151-153 т. 1).

З участю малолітнього потерпілого органом досудового розслідування проведений слідчий експеримент, згідно з протоколом якого під час проведення цієї слідчої дії ОСОБА_4 на місці події детально розказав про обставини вчиненого щодо нього розбійного нападу (а. с. 156-161т. 1).

Згідно із протоколом пред`явлення речей для впізнання за фотознімками серед чотирьох оглянутих фотозображень ножів підозрюваний ОСОБА_8 впізнав в ножі на фото № 2 ніж, який тримав в руках ОСОБА_10 в момент заволодіння мобільним телефоном (а. с. 166-168 т. 1).

Відповідно до протоколу слідчого експерименту з участю підозрюваного ОСОБА_8 останній на місці пригоди показав про обставини вчинення кримінально караного діяння (а. с. 169-177 т. 1).

Перелічені докази логічні, послідовні, узгоджуються один з одним, не містять протиріч та не викликають сумнівів щодо їх достовірності.

Оскільки показання обвинуваченого в силу кримінального процесуального законодавства є джерелом доказів, суд, оцінюючи їх у відповідності до ст. 94 КПК України у співставленні з іншими фактичними даними, посилання на які зробив, знаходить показання обвинувачених про те, що ОСОБА_10 не розкривав ніж, недостовірними, так як вони спростовуються показаннями потерпілого, якому роз`яснено обов`язок говорити правду і який послідовно заявляє про направлення на нього леза ножа і про те, що саме розкладання ножа і направлення його в бік живота потерпілого вселило в нього страх.

Оцініючи показання обвинувачених в цій частині у співставленні з показаннями потерпілого, суд вважає, що саме демонстрація ріжучої частини ножа при здійсненні розбою і призвана забезпечити погрозу застосування небезпечного насильства; тримання ж в руці нерозкритого ножа в описаній ситуації позбавлено сенсу, оскільки за таких обставин вбачається неможливим сприйняття як ножа предмету, рукоять якого становить лише 11 см і майже повністю розміщується в долоні людини.

Між тим і обвинувачений ОСОБА_8 , і потерпілий при посиланні на предмет, який ОСОБА_10 вийняв із своєї кишені, не виказують жодних сумнівів щодо того, що ця річ була ножем.

На неправдивість показань ОСОБА_8 в цій частині вказує згаданий судом протокол пред`явлення речі за фотознімками, під час якого він беззаперечно вказує на ніж, що сфотографований у розкладеному стані, як на той, що тримав в руці ОСОБА_10 . За умови ж, що особа не бачила цього предмета в розкладеному стані, можливість його беззаперечного впізнання викликає сумніви.

У зв`язку з викладеним такі показання обвинувачених суд оцінює як вияв позиції захисту від пред`явленого обвинувачення, яку обвинувачений, який не є суб`єктом кримінального переслідування за давання неправдивих показань, вправі обирати на власний розсуд.

Що стосується показань обвинувачених в іншій частині, вони в цілому узгоджуються з фактичними даними, які досліджені судом, тому суд доходить висновку про наявність підстав для їхнього використання у сукупності з іншими доказами на користь обвинувачення, визнаного судом доведеним.

На висновки суду про допустимість усіх згаданих доказів не впливає заява захисту про визнання недопустими речового доказу складного ножа, а також протоколу його огляду через неможливість огляду ножа в судовому засіданні, у зв`язку з таким.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Виходячи зі змісту наведеної норми кримінального процесуального законодавства доказ, добутий з порушенням цього законодавства, є недопустимим.

Підстави для кваліфікації доказів як недопустимих перелічені в ст. ст. 87, 88 КПК України.

Згідно із ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а за замістом ст. 100 КПК сторона кримінального провадження, якій наданий речовий доказ або документ, зобов`язана зберігати їх у стані, придатному для використання у кримінальному провадженні. Речові докази, які отримані або вилучені слідчим, прокурором, оглядаються, фотографуються та докладно описуються в протоколі огляду. Зберігання речових доказів стороною обвинувачення здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Судом встановлено, що речовий доказ розкладний ніж - визнаний речовим доказом в двох кримінальних провадженнях: в тому, яке вирішено вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2015 року, і в цьому провадженні.

Оскільки зазначений предмет добровільно виданий ОСОБА_10 співробітникам Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області під час досудового розслідування кримінального провадження відносно нього та ОСОБА_8 за ознаками ч. 2 ст.186 КК України, на підставі постанови слідчого СВ Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області він визнаний речовим доказом в зазначеному провадженні, розпочатому раніше ніж провадження за ознаками ч. 2 ст. 187 КК України, і переданий на зберігання до камери зберігання речових доказів Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України.

Разом з тим у відповідності до вимог ст. 100 КПК України він оглянутий слідчим СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, сфотографований і детельно описаний в протоколі огляду (а. с. 146-147 т. 1). Зазначена процесуальна дія відбувалася за місцем зберігання речового доказу в Комунарському РВ ЗМУ ГУМВС.

Як вже зазначено, ця річ визнана речовим доказом в провадженні за ознаками ст. 187 ч. 2 КК України постановою слідчого СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 23.05.2015 року (а. с. 154-155 т. 1), яка містить посилання на місце зберігання речового доказу, а саме: камеру зберігання речових доказів Комунарського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області.

Зберігання речового доказу здійснювалось у відповідності до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2015 року, який набрав законної сили, у відповідності до ст. 374 КПК України вирішено долю цього речового доказу, який приписано знищити (а. с. 112-114 т. 1).

На час проведення судового розгляду провадження за ознаками ч. 2 ст.187 КК України і обговорення питання про огляд речового доказу в порядку ст. 357 КПК України вирок в частині вирішення питання про долю речового доказу виконано, а доказ знищено 10 жовтня 2015 року, як випливає з відповіді начальника Комунарського відділення поліції Ленінського ВП ГУНП в Запорізькій області (а. с. 8-9 т. 2), що унеможливило огляд ножа в судовому засіданні за обвинуваченням осіб за ч. 2 ст. 187 КК України.

Відповідно до ст. 357 КПК України речові докази оглядаються судом, проте виконання цієї дії за змістом наведеної статті не є обов`язком суду, який, як зазначено, з поважних причин був позбавлений можливості оглянути зазначену річ.

Згідно із ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Виходячи з встановлених судом обставин крізь призму положень процесуального закону, суд не вбачає підстав для визнання речового доказу знаряддя вчинення злочину недопустимим, оскільки він добутий у встановленому КПК порядку, а об`єктивна неможливість його огляду в порядку ст. 357 КПК України не є підставою для кваліфікації його як недопустимого.

Інших підстав, передбачених ст. ст. 86-88 КПК України, для визнання його недопустимим захист не називає.

Так як протокол огляду ножа складений у відповідності до вимог КПК; він є засобом фіксації процесуальної дії, підстави і порядок проведення якої не суперечить КПК України, суд також не вбачає підстав для визнання його недопустимим доказом.

Зазначене переконання суду посилюють ті обставини, що наявність цієї речі не оспорюється учасниками кримінального провадження, її впізнали за фотознімками потерпілий і обвинувачений ОСОБА_8 , тому не потрібно доказування в суді факту його наявності, а його огляд не є обов`язковим.

Дійшовши висновку про те, що сукупність зазначених фактичних даних може бути використана судом при прийнятті процесуального рішення, суд не може погодитися з твердженнями захисту про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_8 містять ознаки відкритого заволодіння чужим майном, а під час вчинення протиправних дій мав місце ексцес виконавця, виходячи з таких міркувань.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду Українив в пунктах 6,12 постанови № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику в справах про злочини проти власності», розбій як злочин проти власності (стаття 187 КК) - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Під нападом за статтею 187 КК слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті. Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.

Погроза застосування насильства при розбої полягає в залякуванні негайним застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого (погроза вбити, заподіяти тяжке або середньої тяжкості тілесне ушкодження, легке тілесне ушкодження з розладом здоров`я чи незначною втратою працездатності, або вчинити певні дії, що у конкретній ситуації можуть спричинити такі наслідки).

В силу роз`яснень в п. 24 цієї постанови відповідно до статті 26 КК співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох суб`єктів злочину у вчиненні умисного злочину.

Виходячи з поняття співучасті, її наявність можна констатувати за умови усвідомлення кожним із співучасників факту спільного з іншими співучасниками вчинення злочину; передбачення, що в результаті їхніх спільних зусиль виконавцем буде вчинено злочин; бажання або свідоме припущення настання єдиного і неподільного для всіх співучасників злочинного результату.

Аналіз обстановки, в якій діяли співучасники, дозволяє суду дійти висновку, що вони вчинювали конклюдентні дії, тобто узгоджені дії, спрямовані на негайне досягнення спільного результату, погроза застосування насильства виразилась в направленні в бік потерпілого ножа, ці дії реально сприймалася малолітнім потерпілим як джерело небезпеки для його фізичного благополуччя.

І хоча ОСОБА_8 не вчиняв активних дії з висунення погроз застосування небезпечного для життя і здоров`я потерпілого насильства, проте своєю поведінкою активно сприяв ОСОБА_10 у здійсненні цих дій, утримуючи дитину за плече і вимагаючи негайної передачі телефона, в той час, як ОСОБА_10 з метою залякування малолітньої особи направив в його бік ніж для досягнення бажаного результата.

Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику в справах про злочини проти власності» якщо група осіб за попередньою змовою мала намір вчинити крадіжку чи грабіж, а один з її учасників застосував або погрожував застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я потерпілого, то дії цього учасника належить кваліфікувати як розбій, а дії інших осіб - відповідно як крадіжку чи грабіж за умови, що вони безпосередньо не сприяли застосуванню насильства або не скористалися ним для заволодіння майном.

Як випливає з наведених висновків постанови Пленуму Верховного Суду України, ексцес виконавця можна констатувати лише за умови, що інша особа, яка діяла у співучасті з особою, що вийшла за межі попередньої домовленості, безпосередньо не сприяла застосуванню насильства або не скористалася ним для заволодіння майном.

Лише за таких обставин дії цієї особи належить кваліфікувати за менш тяжкою статтею закону про кримінальну відповідальність.

Між тим судом встановлено, що, побачивши в руках у ОСОБА_10 ніж, ОСОБА_8 не лише не запобіг протиправній поведінці ОСОБА_10 і не припинив своїх незаконних дій, а, навпаки, продовжуючи утримувати фізично слабкішу особу доки злочинний умисел не був реалізований, сприяв в такий спосіб співучаснику. Демонстрація ножа при цьому була використана обома співучасниками для досягнення злочинного результату.

На користь такого умовиводу суду свідчать і встановлені судом обставини про спільне вчинення обвинуваченими тяжких злочинів проти чужої власності не лише на території Шевченківського району м. Запоріжжя, що свідчить про узгодженість їх дій; а також та обставина, що під час огляду фотознімків чотирьох ножів ОСОБА_18 беззаперечно впізнавав ніж, який ОСОБА_10 добровільно видав співробітникам Комунарського РВ ЗМУ, що вказує на обізнаність ОСОБА_18 про наявність у співучасника ножа, який може бути використаний для досягнення злочинного результату любої миті.

У зв`язку з викладеним суд вважає, що ОСОБА_8 , обізнаний про наявність у ОСОБА_10 ножа, заздалегідь хоча й не бажав, але свідомо припускав його використання при заволодінні чужим майном, а його поведінка під час вчинення злочину, яка сприяла досягненню спільної мети, не дає суду підстав для кваліфікації його дій за ознаками менш тяжкого кримінально караного діяння.

Оцініючи дії обвинувачених, суд вважає, що, домовляючись спільно вчинити заволодіння чужим майном, вони керувалися альтернативним умислом, припускаючи скоєння як грабежу, так і на розбою; фактично ж їх дії свідчать про спільне вчинення розбійного нападу, тому суд знаходить за необхідне кваліфікувати ці дії за ознаками фактично вчиненого злочину.

Таким чином, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими у відповідності до вимог закону, суд кваліфікує дії як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_8 за ст. 187 ч. 2 КК України як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб.

При призначенні обвинуваченим покарання суд виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, відомостей про особи винних, обставин, що пом`якшують та обтяжують їхнє покарання, враховує думку потерпілого і його законного представника про вид і розмір покарання.

Обвинувачений ОСОБА_8 , який має судимості, до його засудження попереднім вироком до позбавлення волі, вчинив тяжкий злочин; потерпілий і його законний представник наполягають на застосуванні до нього суворого покарання.

Ці обставини виключають звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим у вчиненні злочину він покаявся, сприяв суду у встановленні фактичних обставин справи, що суд визнає як обставини, які пом`якшують його покарання.

Пом`якшуючі обставини та дані про особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, є батьком неповнолітньої дитини, дають суду підстави для призначення мінімального покарання в межах санкції частини статті обвинувачення, а при призначенні покарання за сукупністію злочинів у відповідності до ч. 4 ст. 70 КК України для застосування принципу поглинання більш тяжким покаранням менш тяжкого, призначеного вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2015 року, що, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарарння.

При призначенні покарання за сукупністю злочинів суд у відповідності до ч. 5 ст. 72 КК України ухвалює про зарахування до строку покарання часу попереднього ув`язнення обвинуваченого з 23 квітня 2015 року, коли він був затриманий за підозрою у вчиненні злочину, до набрання цим вироком законної сили, беручи при цьому до уваги час попереднього тримання під вартою в кримінальному провадженні за ознаками ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 304 КК України, вирок по якому набув законної сили 25 серпня 2015 року, та тримання ОСОБА_8 під вартою як запобіжний захід, застосований судом по цьому провадженню 26 серпня 2015 року.

ОСОБА_10 вчинив тяжкий злочин до засудження його попереднім вироком за вчинення кількох тяжких посягань проти чужої власності, потерпілий і його законний представник наполягають на застосуванні покарання у вигляді позбавлення волі; на думку суду, він також не може бути звільнений від відбування покарання з випробуванням.

Разом з тим сукупність пом`якшуючих його покарання обставин, таких як: щире каяття, сприяння у встановленні фактичних обставин справи, вчинення злочину до досягнення повноліття, а також добровільне часткове відшкодування шкоди, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і з урахуванням даних про ОСОБА_10 , який виховувся в неповній сім`ї, є учнем середнього спеціального закладу, де позитивно характеризується, його позитивної характеристики за місцем проживання, а також наявності у нього третьої групи інвалідності, дозволяє суду призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті обвинувачення, що, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання.

Обставиною, що обтяжує покарання обох обвинувачених, є вчинення злочину щодо малолітнього.

Оскільки ОСОБА_10 вчинив злочин до досягнення повноліття, в силу ст. 98 КК України суд не призначає йому додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, яке передбачене санкцією статті обвинувачення як обов`язкове.

Відповідно до роз`яснень в п. 23 Постанови Пленуму Верховний Суд України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.

У зв`язку з викладеним суд вважає за необхідне ухвалити про самостійне виконання вироку Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2015 року, не застосовуючи положень ч. 4 ст. 70 КК України.

У відсутність клопотань учасників кримінального провадження щодо застосування до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, з урахуванням його належної процесуальної поведінки суд вважає за можливе не застосовувати до ОСОБА_10 до набрання вироком законної сили запобіжний захід, який на стадії досудового розслідування не обирався.

Цивільний позов в кримінальному провадженні вирішений шляхом отримання пояснень цивільного позивача, цивільних відповідачів, дослідження фактичних даних, що надані в обґрунтування позовних вимог.

Цивільний позов в частині вимог про відшкодування майнової шкоди в судовому засіданні 24 грудня 2015 року повністю визнали обвинувачені; таке визнання позовних вимог не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та інтересів, тому у суда є всі підстави для прийняття визнання позову та його задоволення в цій частині.

Вирішуючи позов в частині вимог про стягнення моральної шкоди, суд знаходить ґрунтовними ці вимоги, оскільки вони зумовлені глибокими емоційними переживаннями з приводу протиправного заволодіння чужим майном і обстановки, за якої було вчинено злочинне посягання, і при вирішенні питання про розмір шкоди, яку належить стягнути, виходить з положень ст. 23 ЦК України, згідно із якою розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до роз`яснень п. 16 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання про розмір морального відшкодування, суд враховує вік людини, що зазнала нападу, яка є дитиною, чия безпорадність в описаній ситуації посилює глибину емоційних страждань, реальне сприйняття нею загрози її життю, наслідки кримінально караного посягання, за яких дитина протягом тривалого часу отримувала допомогу психолога, не наважувалася самостійно виходити з будинку, більш емоційно, ніж дорослі, переживала факт втрати речі, про яку мріяла і яку отримала в дар на день народження; враховує суд і переживання з приводу описаних обставин матері, яка є законним представником потерпілого і цивільним позивачем, і вважає, що сума, про стягнення якої просить ОСОБА_7 , є домірною глибині емоційних переживань малолітнього потерпілого і його матері та відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Хоча в силу цивільного законодавства особи, які спільно спричинили шкоду, несуть солідарну відповідальність, проте з урахуванням того, що обвинувачений ОСОБА_10 добровільно відшкодував ? частину вимог про стягнення майнової шкоди, а у цивільного позивача немає вимоги про стягнення суми, що залишилась невідшкодованою, солідарно з обох цивільних відповідачів, суд вважає за можливе у відповідності до ч. 2 ст. 1190 ЦК України визначити, що частки обох співучасників в заподіянні матеріальних збитків є рівними і становлять ? частину розміру майнової шкоди, а саме: 1500 грн.

Речовий доказ, а саме: диск з відеозаписом слідчого експерименту, долучений за клопотанням сторони обвинувачення до матеріалів кримінального провадження, належить зберігати з кримінальним провадженням.

Витрати з проведення судової товарознавчої експертизи у сумі 184 грн. 14 коп. відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України підлягають стягненню з обвинувачених на користь держави.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

З А С У Д И В:

ОСОБА_19 , ОСОБА_10 визнати винуватими у вчиненні злочину, що передбачений ч. 2 ст. 187 КК України.

ОСОБА_19 призначити покарання у вигляді семи років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна.

На підставі ст. 70 ч. 4 КК України покарання за сукупністю злочинів призначити шляхом поглинання більш суворим покаранням, призначеним цим вироком, менш суворого,призначеного вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2015 року, у вигляді семи років позбавлення волі з конфіскацією належного обвинуваченому майна.

В силу ст. 72 КК України зарахувати до строку покарання строк попереднього тримання з 23 квітня 2015 року до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили не змінювати.

ОСОБА_10 призначити покарання з застосуванням ст. 69 КК України у вигляді чотирьох років позбавлення волі без конфіскації майна.

Початок строку покарання обчислювати з дня фактичного затримання на виконання вироку.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.07.2015 року відносно ОСОБА_10 виконувати самостійно.

Цивільний позов ОСОБА_7 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_19 , чий ідентифікаційний номер встановити не вдалося, ОСОБА_10 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , солідарно на користь ОСОБА_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 9500 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_19 , чий ідентифікаційний номер встановити не вдалося, на користь ОСОБА_7 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , 1500 грн. у відшкодування майнової шкоди.

Стягнути з ОСОБА_19 , чий ідентифікаційний номер встановити не вдалося, ОСОБА_10 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , у дохід держави в особі управління Державної казначейської служби в Шевченківському районі м. Запоріжжя Запорізької області судові витрати з проведення судової експертизи в сумі 184 грн. 14 коп.

Речовий доказ - диск з відеозаписом слідчого експерименту, долучений за клопотанням сторони обвинувачення до матеріалів кримінального провадження, - зберігати з кримінальним провадженням.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Запорізької області протягом протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_8 , який перебуває під вартою, - в той же строк з дня отримання ним копії вироку.

Суддя ОСОБА_1