Справа № 338/673/13-к
Провадження № 11-кп/779/130/2016
Категорія ст. 190 ч.3 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 червня 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів : ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря с/з ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 за ч. ч. 1,2,3 ст. 190 КК України та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_2 за ч. 2 ст. 190 КК України за апеляційними скаргами представника потерпілого ОСОБА_8 в інтересах потерпілого ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Богородчанського районного суду від 19 січня 2016 року, з участю прокурора ОСОБА_10 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8

в с т а н о в и л а :
Вказаним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. ч. 1,2,3 ст. 190 КК України та призначено покарання :

- за ч. 1 ст. 190 КК України один рік обмеження волі,

- за ч. 2 ст. 190 КК України два роки обмеження волі,

- за ч. 3 ст. 190 КК України - три роки шість місяців позбавлення волі.

Згідно ст. 70 КК України остаточне покарання ОСОБА_6 визначено шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим - три роки шість місяців позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування даного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік шість місяців.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та призначено покарання - один рік обмеження волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування даного покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України на ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покладено відповідні обов`язки.

Частково задоволено цивільні позови та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 2727 грн. 82 коп. та на користь ОСОБА_9 183800 грн. матеріальної шкоди.

За вироком суду ОСОБА_6 заволодів грошовими коштами шляхом обману та зловживанням довірою, заволодів грошовими коштами шляхом обману та зловживання довірою повторно та у великих розмірах, а ОСОБА_7 заволодів грошовими коштами шляхом обману та зловживанням довірою за попередньою змовою групою осіб за таких обставин.

28 листопада 2011 року в м. Івано-Франківську ОСОБА_6 шляхом обману та зловживання довірою заволодів грошовими коштами в сумі 400 євро або 4227 грн. 82 коп. потерпілого ОСОБА_11 . Аналогічним способом 23 травня 2012 ОСОБА_6 повторно заволодів грошовими коштами в сумі 8000 грн. потерпілого ОСОБА_12 . Протягом квітня-серпня 2012 року ОСОБА_6 повторно за попередньою змовою з ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , кримінальне провадження щодо якого закрите у зв`язку зі смертю, шляхом обману та зловживання довірою заволодів грошовими коштами ОСОБА_9 в розмірі 206800 грн.

В червні 2012 року ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_6 аналогічним способом заволодів грошовими коштами в сумі 7800 грн., що належали потерпілому ОСОБА_9 .

Злочини вчинено за таких обставин.

25 листопада 2011 року ОСОБА_6 дізнався від ОСОБА_11 , що той має намір працевлаштувати співмешканку ОСОБА_14 , яка здобула вищу освіту за спеціальністю «правознавство».

Завідомо знаючи, що не має такої можливості, пообіцяв ОСОБА_11 працевлаштувати ОСОБА_14 на роботу в Івано-Франківський міський суд, за що одержав 28 листопада 2011 року від потерпілого грошові кошти в сумі 400 євро або 4227 грн. 82 коп., які привласнив.

23 травня 2012 року ОСОБА_6 , ввівши ОСОБА_12 в оману та пообіцявши йому сприяти в отриманні соціальної допомоги, здійснити що не мав можливості, отримав 8000 грн., які привласнив та використав на власні потреби.

В квітні-серпні 2012 року ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_13 , кримінальне провадження щодо якого закрите у зв`язку зі смертю, та ОСОБА_7 , ввівши в оману ОСОБА_9 та пообіцявши йому сприяння в отриманні соціальної допомоги на розвиток підприємницької діяльності, здійснити яке не мали можливості, заволодів його коштами в сумі 206800 грн.

Зокрема, 23 квітня 2012 року ОСОБА_6 одержав від ОСОБА_9 15000 грн., 28 квітня 4400 грн., в період з 07 по 28 травня 2012 року 29600 грн., в серпні 2012 року - 150000 грн.

За попередньою змовою з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , якого ОСОБА_6 представив ОСОБА_9 як працівника Департаменту соціальної політики Івано-Франківської ОДА, 7, 8 червня 2012 року шляхом обману одержав у потерпілого ОСОБА_9 7800 грн. на вищезгадані цілі.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень, вчинених обвинуваченими та їхнім особам внаслідок м`якості, мотивуючи неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що не враховано вимоги матеріального права, зокрема, вимоги ст. ст. 35, 65 та 75 КК України, не виконано вимоги ст. 370 КПК України, не вирішувалось питання про обрання щодо обвинувачених запобіжних заходів, як це передбачено ст. ст. 315 ч. 3, ч.1 ст. 331 КПК України та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, а ОСОБА_7 - 3 роки обмеження волі. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 183 800 грн. матеріальної та 10 000 тис моральної шкоди.

Обвинувачений ОСОБА_6 у апеляційній скарзі просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження щодо нього просить закрити, мотивуючи тим, що вважає вирок суду незаконним та необґрунтованим, зокрема, що судом допущено неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження, допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, і що він вказаних злочинів не вчиняв.

В ході апеляційного розгляду апелянти заявлені вимоги підтримали, прокурор вважав, що у задоволенні апеляційних скарг слід відмовити, а вирок суду залишити без змін.

Заслухавши учасників провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження, доводи апеляційних скарг, колегія суддів виходить з наступного.

Судовий розгляд, відповідно до вимог ст. 337 КПК України, проводиться лише стосовно особи якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. Прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни кваліфікації кримінального правопорушення, і якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Як це вбачається з обвинувального акту орган досудового розслідування ставив у вину обвинуваченому ОСОБА_6 , що 25 листопада 2011 року він дізнався від ОСОБА_11 , що той має намір допомогти працевлаштувати ОСОБА_14 , яка здобула вищу освіту за спеціальністю - правознавство.

ОСОБА_6 , не маючи можливості допомогти у працевлаштуванні ОСОБА_14 , діючи умисно, з корисливих спонукань, шляхом обману та зловживання довірою, вирішив заволодіти коштами ОСОБА_11 .

Реалізовуючи злочинний умисел ОСОБА_6 28 листопада 2011 року ввів потерпілого в оману, запевнивши, що працевлаштує ОСОБА_14 до Івано-Франківського міського суду при умові передачі йому коштів в сумі 400 євро.

ОСОБА_11 , будучи впевненим у добросовісності та довіряючи ОСОБА_6 , 28 листопада 2011 року в м. Івано-Франківську, передав йому кошти в сумі 400 євро, що згідно курсу НБУ становили 4 227 гривень 82 копійки.

ОСОБА_6 , не маючи наміру та змоги виконати взяті на себе зобов`язання по працевлаштуванні ОСОБА_14 , усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи їх суспільну небезпеку та бажаючи їх довести до кінця, шахрайським шляхом заволодів коштами ОСОБА_11 в сумі 4227 гривень 82 копійки, які привласнив та використав для власних потреб, чим спричинив потерпілому майнової шкоди. І що такими своїми умисними діями, які виразились у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, ОСОБА_6 вчинив злочин передбачений ч. 1 ст. 190 КК України.

Крім того, що ОСОБА_6 , не маючи можливості допомогти у наданні соціальної допомоги, діючи умисно, повторно, з корисливих спонукань, шляхом обману та зловживання довірою, під приводом надання соціальної допомоги, вирішив заволодіти коштами ОСОБА_12 . Реалізовуючи злочинний умисел ОСОБА_6 23 травня 2012 року ввів потерпілого в оману, запевнивши що той, як приватний підприємець, при умові передачі йому коштів в сумі 8000 гривень, отримає соціальну допомогу, таким чином викликав у потерпілого впевненість про вигідність передачі йому коштів. 23 травня 2012 року в м. Івано-Франківську, ОСОБА_12 , будучи впевненим у добросовісності та довіряючи ОСОБА_6 передав йому кошти в сумі 8000 гривень. ОСОБА_6 , не маючи наміру та змоги виконати взяті на себе зобов`язання по наданню соціальної допомоги, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи їх суспільну небезпеку та бажаючи довести їх до кінця, шахрайським шляхом заволодів коштами ОСОБА_12 в сумі 8000 гривень, які привласнив та використав для власних потреб, чим спричинив потерпілому майнову шкоду і такими своїми умисними діями, які виразились у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчиненого повторно, ОСОБА_6 вчинив злочин передбачений ч. 2 ст. 190 КК України.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_6 в квітні 2012 року під приводом надання соціальної допомоги вирішив шахрайським шляхом заволодіти коштами жителя м. Івано-Франківська, приватного підприємця ОСОБА_9 . Для цього ОСОБА_6 вступив у злочинну змову із ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , розробили спільний план дій по введенню ОСОБА_9 в оману з метою викликати у потерпілого відчуття дійсності їх намірів. Реалізовуючи злочинний умисел ОСОБА_6 23 квітня 2012 року повідомив ОСОБА_9 , що може допомогти йому в отриманні соціальної допомоги від Департаменту соціальної політики Івано-Франківської ОДА на розвиток підприємницької діяльності. ОСОБА_6 ввів ОСОБА_9 в оману, запевнивши що той, як приватний підприємець, при умови передачі йому коштів, отримає вказану соціальну допомогу. ОСОБА_9 , будучи впевненим у добросовісності та довіряючи ОСОБА_6 23 квітня 2012 року в м. Івано-Франківську, передав останньому свої кошти в сумі 15 000 гривень. 28 квітня 2012 року ОСОБА_9 знову передав ОСОБА_6 свої кошти в сумі 4 400 гривень.

07 травня 2012 року ОСОБА_6 , продовжуючи шахрайські дії, діючи з метою заволодіння коштами ОСОБА_9 , познайомив потерпілого із ОСОБА_13 , повідомивши, що той працює в Департаменті соціальної політики Івано-Франківської ОДА і займається питанням надання йому соціальної допомоги. ОСОБА_13 , при зустрічі із ОСОБА_9 , будучи охопленим єдиним умислом із ОСОБА_6 , ввів потерпілого в оману та запевнив його, що дійсно працює в Департаменті соціальної політики Івано-Франківської ОДА та йому необхідно передати певну суму коштів для позитивного вирішення питання щодо отримання соціальної допомоги. Після цього ОСОБА_9 в період з 07 по 28 травня 2012 року на вимогу ОСОБА_6 та ОСОБА_13 передав їм свої кошти в сумі 29 600 гривень, для сприяння у наданні соціальної допомоги.

30 травня 2012 року ОСОБА_6 , продовжуючи шахрайські дії спрямовані на заволодіння коштами ОСОБА_9 , познайомив потерпілого із ОСОБА_7 , повідомивши, що той працює в Департаменті соціальної політики Івано-Франківської ОДА і займається питанням надання йому соціальної допомоги.

ОСОБА_7 при зустрічі із ОСОБА_9 , будучи охопленим єдиним умислом із ОСОБА_6 , ввів потерпілого в оману та запевнив його, що дійсно працює в Департаменті соціальної політики Івано-Франківської ОДА та йому необхідно передати певну суму коштів для позитивного вирішення питання, щодо отримання соціальної допомоги.

ОСОБА_9 , будучи впевненим у добросовісності та довіряючи ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 07 по 08 червня 2012 року в м. Івано- Франківську передав ОСОБА_7 свої кошти в сумі 7 800 гривень, які в подальшому ОСОБА_7 та ОСОБА_6 привласнили.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, маючи на меті шахрайським шляхом заволодіти коштами ОСОБА_9 , ОСОБА_6 з 26 по 30 серпня 2012 року під приводом сприяння у отриманні одноразової грошової допомоги та збільшенням її суми, отримав від останнього в м. Івано-Франківську грошові кошти в сумі 150 000 гривень.

Що ОСОБА_6 , діючи спільно з ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , не маючи наміру та змоги виконати взяті на себе зобов`язання по наданню соціальної допомоги, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи їх суспільну небезпеку та бажаючи довести їх до кінця, шахрайським шляхом заволоділи коштами ОСОБА_9 на загальну суму 206 800 гривень, які привласнили та використали для власних потреб, чим спричинили потерпілому майнову шкоду у великих розмірах і що своїми умисними діями, які виразились у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчиненого повторно, групою осіб, у великих розмірах ОСОБА_6 вчинив злочин передбачений ч. 3 ст. 190 КК України.

Досудовим слідством згідно з обвинувальним актом ОСОБА_7 ставилось у вину, що він 30 травня 2012 року, діючи з метою шахрайського заволодіння чужим майном, вступив у злочинну змову із ОСОБА_6 та вирішив під приводом надання соціальної допомоги, шахрайським шляхом, заволодіти коштами жителя м. Івано-Франківська, приватного підприємця ОСОБА_9 .

Для реалізації злочинного умислу ОСОБА_6 познайомив потерпілого із ОСОБА_7 , представивши його як працівника Департаменту соціальної політики.

ОСОБА_7 діючи в змові із ОСОБА_6 ввів ОСОБА_9 в оману, запевнивши що той, як приватний підприємець, при умові передачі йому та ОСОБА_6 коштів, отримає соціальну допомогу від Департаменту соціальної політики Івано-Франківської ОДА, таким чином викликав у потерпілого впевненість про вигідність передачі йому коштів.

ОСОБА_9 , будучи впевненим у добросовісності та довіряючи ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з 07 по 08 червня 2012 року в м. Івано- Франківську передав їм свої кошти в сумі 7 800 гривень.

Отже, ОСОБА_7 діючи спільно з ОСОБА_6 , не маючи наміру та змоги виконати взяті на себе зобов`язання по наданню соціальної допомоги, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи їх суспільну небезпеку та бажаючи довести їх до кінця, шахрайським шляхом заволоділи коштами ОСОБА_9 на загальну суму 7 800 гривень, які привласнили та використали для власних потреб, чим спричинили потерпілому майнову шкоду і такими своїми умисними діями, які виразились у заволодінні чужим майном шляхом обману та зловживання довірою, вчиненого групою осіб ОСОБА_7 вчинив злочин передбачений ч. 2 ст. 190 КК України.

Тобто, органом досудового розслідування згідно з обвинувальним актом, поставлено у вину обвинуваченим конкретні фактичні обставини вчинення ними протиправних дій, зазначено як час та місце їх вчинення так і мотиви таких дій та інші фактичні обставини, на підставі яких орган досудового розслідування вбачав у їх діях ознаки зазначених кримінальних правопорушень.

Суд першої інстанції повинен був, відповідно до змісту ст. 337 КПК України, заслухати доводи сторін, дати оцінку наданим доказам і, якщо погодиться з вказаним обвинуваченням, визнати ОСОБА_6 та ОСОБА_7 винним саме у вчиненні зазначених діянь, в тому числі з доведенням як вини так і умислу, мотивів та інших обставин вчиненого. Або ж не погодитись з таким, відповідно мотивуючи свою позицію.

В той же час, як це виходить з тексту вироку, суд, розглянувши кримінальне провадження за вказаним обвинувальним актом, погодившись з ним по суті, як це вбачається з резолютивної частини вироку, зазначив дослівно, що ним встановлено зазначене вище.

Тобто, конкретні обставини, вказані у обвинувальному акті та обставини які суд першої інстанції визнав встановленими за вироком суттєво різняться і ті, що суд визнав встановленими не узгоджуються зі змістом та суттю статей КК України та їх частин, за якими суд визнав обвинувачених винними.

Якщо в обвинувальному акті зазначаються у хронологічному порядку як дії так і мотиви вчиненного та інше, що вказує на наявність ознак зазначених злочинів, то у вироку, крім непослідовної хронології подій, не вбачається доведеності вини та кваліфікації дій за вказаними кримінальними правопорушеннями, не зазначаено всіх тих даних які повинні бути вказані згідно з вимогами ст. 374 КПК України, в тому числі не дано оцінки кожному з доказів, наданих сторонами, що теж є суттєвим порушенням закону.

Тобто, суд першої інстанції не розглянув провадження так як це повинен був зробити відповідно до ст. 337 КПК України, а навів по тексту оскарженого вироку загальними фразами, без врахування вимог закону, ті чи інші з обставин, що мали на його думку місце у провадженні.

В той же час, відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, крім інших обставини, доказуванню підлягає подія кримінального правопорушення ( час, місце, спосіб та інші обставини вчинення правопорушення ).

Відповідно з роз`ясненнями, які Пленум Верховного Суду України дав у п. п. 16 і 17 Постанови від 29 червня 1990 року № 5 "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ та постановлення вироку", суду, при постановленні вироку, належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показах свідків, потерпілих, підсудного, у висновку експерта, а також суд, керуючись законом, повинен дати остаточну оцінку доказам з точки зору їх допустимості і достовірності, яка має ґрунтуватися на всебічному, повному об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.

Положеннями п. 18 вказаної постанови визначено, що мотивування у вироку висновків щодо кваліфікації злочину полягає у зіставленні установленого судом фактичного діяння і ознак злочину, передбаченого тією чи іншою статтею кримінального закону, і формулюванні висновку про відповідність вчинених дій пред`явленому обвинуваченню.

Проте цих вимог закону суд не виконав, оцінки всім тим доказам, які йому були надані в ході судового розгляду, не дав. Не вмотивував чому не взяв до уваги ті чи інші з доказів, зокрема розписки ОСОБА_6 , не спростував їх та позицію обвинуваченого тими чи іншими доказами, якщо прийшов до висновку про його винуватість у вчиненні злочинів, хоч необхідність такого випливає з його пояснень, які суд виклав у вироку.

При розгляді кримінального провадження та складанні вироку суд першої інстанції повинен суворо дотриматись вимог ст. 374 КПК України щодо змісту вироку.

Так, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою суд має зазначити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним ( що в даному випадку не дотримано ), із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів, мотиви зміни обвинувачення, підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалося таке рішення.

Проте суд цієї вимоги закону не дотримав.

Формулювання обвинувачення за обвинувальним актом містить необхідні фактичні обставини та інше, але згідно з вироком таких обставин, в тому числі і щодо мотивів, конкретних дій, не зазначено, зі змісту вироку немає підстав прийти до висновку, що обвинувачені вчинили саме такі кримінальні правопорушення і чому саме, з відповідною мотивацією, що їх дії необхідно кваліфікувати саме за такими статтями та частинами статей КК України, що слід, у випадку якщо суд дійде висновку про винуватість обвинувачених, викласти по кожній з поставлених у вину обвинуваченим частинах ст. 190 КК України. І таке має місце з вини суду першої інстанції, котрий не виконав вимог ні ст. 337 ні ст. 374 КПК України, ні інших зазначених вище вимог закону.

Такі грубі порушення закону дають підстави прийти до висновку, що оскаржений вирок як такий що не відповідає по своєму змісту встановленим законом вимогам, не може вважатись законним, а такі порушення закону є безумовною підставою для скасування вироку як такі, що є істотними порушеннями кримінального процесуального законодавства, що перешкодили суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване рішення ( ч. 1 ст. 412 КПК України ), а суду апеляційної інстанції не дають можливості вирішити по суті заявлені апеляційні вимоги. Усунути вказані порушення щодо форми та змісту вироку, а також ті протиріччя, що суд при цьому допустив, шляхом вирішення по суті заявлених апеляційних вимог апеляційний суд не вправі, а тому вирок суду слід скасувати, а провадження направити до суду першої інстанції, призначивши новий розгляд в суді першої інстанції.

Апеляційний суд має на розгляді дві вказані апеляційні скарги.

Вирішити по суті апеляційну скаргу представника потерпілого апеляційний суд не може виходячи з того, що при допущених судом порушеннях оскаржений вирок не може залишатись в силі. Вийти за межі заявлених апеляційних вимог представника потерпілого, виходячи зі змісту ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції не вправі.

З цих же підстав не може бути вирішено по суті і апеляційні вимоги обвинуваченого ОСОБА_6 .

В той же час скасування вироку та призначення нового розгляду в суді першої інстанції не погіршить становище обвинувачених, а згідно вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог тільки якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

ВССУ у своїх ухвалах зазначає, що при таких порушеннях закону вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права наперед вирішувати питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Частина 2 тієї ж статті передбачає, що висновки і мотиви з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції.

А тому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при новому розгляді суду першої інстанції слід буде врахувати викладені вище висновки суду апеляційної інстанції та розглянути провадження і постановити відповідне судове рішення дотримуючись при цьому вимог ст. ст. 91, 337, 374 та інших норм як КПК України так і КК України, врахувавши при цьому також і те, що відповідно до ч. 2 ст. 439 КПК України висновки зазначені в ухвалі колегії суддів судової палати у кримінальних справа ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 червня 2015 року є обов`язковими для суду першої інстанції, чого не врахував попередній склад суду при постановленні оскарженого вироку.

Якщо при новому судовому розгляді при тих же даних про особу обвинувачених суд першої інстанції дійде до висновку про винуватість їх в такому ж обсязі, то призначене за оскаржуваним вироком покарання є несправедливим та таким, що не відповідає вимогам ст. 65 КК України внаслідок мякості.

Керуючись ст. ст. 404, 405,407, 408, 412, 415, 418,419, КПК України , колегія суддів ,

у х в а л и л а :
Апеляційні скарги представника потерпілого ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Богородчанського районного суду від 19 січня 2016 року задовольнити частково.

Вирок Богородчанського районного суду від 19 січня 2016 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. ч. 1,2,3 ст. 190 КК України та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 190 КК України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4
Згідно з оригіналом
Суддя ОСОБА_2