Порядковий № 1-кп/756/33/16
В И Р О К
іменем України
13 жовтня 2016 року Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

представників цивільного відповідача ПАТ «Завод пластмас» - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Фастова Київської області, українки, громадянки України, із вищою освітою, працюючої генеральним директором ПАТ «Завод пластмас», не заміжньої, яка має на утриманні малолітню дитину, проживає за адресою : АДРЕСА_1 , зареєстрована за адресою : АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

яка обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В :
07.03.2014 року, близько 19 години, ОСОБА_12 , керуючи автомобілем марки «Тойота Кемрі», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині проспекту Героїв Сталінграду поблизу будівлі № 4 у м. Києві від вулиці М. Залки у напрямку проспекту Московського у крайній лівій смузі, проявила неуважність до дорожньої обстановки, чим грубо порушила пункти 1.5 та 2.3 «б» ПДР України. Наближаючись до регульованого наземного пішохідного переходу, перед яким у той час у крайній правій та середній смугах руху зупинилися транспортні засоби, що надавали перевагу пішоходам, які здійснювали перехід проїзної частини, ОСОБА_12 не зупинила керований нею автомобіль перед дорожньою розміткою 1.12 ПДР України, проігнорувала червоний сигнал світлофора, чим порушила пункти 8.7.3 «е», 8.10 ПДР України. Внаслідок чого автомобіль марки «Тойота Кемрі», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_12 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , який переходив проїзну частину проспекту Героїв Сталінграду по регульованому пішохідному переходу на зелений сигнал світлофору з право на ліво відносно руху зазначеного автомобіля.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Допитана у судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_12 вину у вчинені інкримінованого їй злочину не визнала. Показала, що 07.03.2014 року вона, керуючи автомобілем «Тойота Кемрі» державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись у загальному потоку по проспекту Героїв Сталінграду у м. Києві у бік Московського мосту у третій смузі руху, зі швидкістю близько 40 км/год, під`їхала до регульованого пішохідного переходу. Звернувши увагу на зелений миготливий сигнал світлофору, що дозволяв рух автомобілів, вона проїхала стоп-лінію, після чого несподівано боковим зором побачила людину, яка наближалася до її автомобіля.

Зіткнення із людиною, що відбулося за пішохідним переходом правою кутовою частиною бамперу керованого нею автомобіля, обвинуваченій уникнути не вдалося. Після удару об капот її автомобіля хлопця відкинуло, він впав. Зупинившись, вона підійшла до потерпілого, якому вже надавали допомогу свідки події. У подальшому його відвезли до обласної лікарні, куди вона приходила, спілкувалася із родичами ОСОБА_8 , пропонувала оплатити його лікування, приймала участь в організації покращення умов перебування потерпілого у лікарні.

За словами ОСОБА_12 , фінансова допомога, яку вона пропонувала родичам потерпілого, не пов`язана із визнанням її провини у порушенні ПДР, а свідчить лише про висловлення нею жалю та бажання допомогти людині, яка постраждала у дорожньо-транспортній пригоді за її участю.

Відповідаючи на запитання учасників процесу, обвинувачена повідомила, що на її переконання, винним у настанні аварії був ОСОБА_8 , який вибіг на пішохідний перехід на червоний сигнал світлофору, траєкторія його руху була під кутом відносно пішохідного переходу. ОСОБА_12 стверджує, що автомобілі, які рухалися в одному із нею напрямку, не зупинилися перед пішохідним переходом, але потерпілому вдалося уникнути зіткнення з ними. Вона припускає, що він пройшов першу смугу руху, яка була вільна, пропустив транспортний засіб, що рухався у другій смузі і, сподіваючись на те, що автомобілям вже загорівся червоний сигнал світлофору, продовжив перебігати перехід, де у третій смузі зіткнувся із її автомобілем.

Обвинувачена розцінює позицію потерпілого як намагання збагатитися за рахунок підприємства, яке вона очолює. ОСОБА_12 повідомила, що нею під час перебування ОСОБА_8 у лікарні його родичам була запропонована сума на лікування у розмірі 40 000 гривень, що їх не влаштовувало.

Потерпілий ОСОБА_8 показав суду, що 07.03.2014 року, близько 19 години, він підійшов до регульованого пішохідного переходу, побачивши зелений сигнал світлофору для пішоходів, він почав спускатися по сходинкам, що вели до переходу. У той час перед ним вже проходила через перехід група людей у кількості 2 3 осіб. Потерпілий вказує, що звернув увагу на те, що автомобілі у першій та другій смузі стояли, а тому він розпочав рух, і коли проходив третю смугу руху, відчув удар. ОСОБА_8 стверджує, що він після стоячого автомобіля у другій смузі вже не дивився ліворуч, а тому не побачив автомобіль, що здійснив на нього наїзд. Після наїзду до нього підійшла ОСОБА_12 , взяла його номер телефону. ОСОБА_8 госпіталізували до обласної лікарні, де він провів 21 день. За цей час до нього близько 5 разів приходила обвинувачена, яка спілкувалася із його родичами. Нею була запропонована єдиноразова допомога у розмірі 40 тисяч гривень, обговорювати іншій розмір ОСОБА_12 категорично відмовлялася. Оскільки на той момент не було відомо вартість лікування та подальшої реабілітації, ОСОБА_8 відмовився.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_13 повідомив, що 07.03.2014 року, близько 19 години, він за кермом автомобіля рухався у третій смузі руху по проспекту Героїв Сталінграду у м. Києві у бік Московського мосту. Оскільки на той час був затор, швидкість автомобільного потоку була близько 30 км/год. Він звернув увагу на те, що автомобіль, що рухався попереду, незважаючи на червоний сигнал світлофору, не зупиняючись продовжив рух через пішохідний перехід, на якому через 2 3 секунди збив хлопця. У той час як всі автомобілі, що рухалися праворуч, зупинилися перед пішохідним переходом на червоний сигнал.

Свідок стверджує, що коли він був на відстані 50 70 метрів до світлофору, він бачив, що горить жовтий сигнал. За 20 метрів до світлофору загорівся червоний сигнал. Водій автомобіля, що рухався попереду, не міг цього не бачити. Відстань між його автомобілем та попереднім була 3 5 метрів.

Після наїзду з автомобіля вийшла жінка, підійшла до потерпілого і почала телефонувати. Він разом із ОСОБА_14 , який був в його автомобілі, підійшли до хлопця, почали надавати йому першу допомогу, викликали міліцію та медиків.

Відповідаючи на запитання свідок показав, що на пішохідному переході перед зіткненням, крім потерпілого, знаходилася й жінка із коляскою, яка повільно розпочала рух по переходу, й на момент зіткнення знаходилася у першій смузі.

Аналогічні показання дав свідок ОСОБА_14 , який знаходився на передньому пасажирському сидінні автомобіля під керуванням ОСОБА_13 . Зокрема, даний свідок у категоричній формі стверджував про те, що автомобіль, що рухався попереду, продовжив рух на червоний сигнал світлофора, у той час як всі інші автомобілі зупинилися.

Свідок ОСОБА_15 показала суду, що 07.03.2014 року, близько 19 години, вона разом із дитиною підійшла до пішохідного переходу для того, щоб потрапити до будинку № 4 або 4-А на проспекті Героїв Сталінграду. Побачивши зелений сигнал світлофору, вона почала спускатися по сходинам, що вели до пішохідного переходу, майже одразу почула звук удару та побачила, що від автомобіля відлітає чоловік. Автомобіль, який збив цього хлопця, зупинився після пішохідного переходу. Із нього вийшла жінка і, не підходячи до потерпілого, почала телефонувати. ОСОБА_15 повідомила, що у зв`язку із тим, що вона була із малолітньою дитиною, то перед тим як наближатися до переходу, вона упевнилася у тому, що автомобілі перед ним зупинилися.

Відповідаючи на запитання учасників процесу, свідок повідомила, що вона не бачила на який сигнал світлофору розпочав рух потерпілий, але вона звернула увагу на циферблат світлофору одразу після удару і побачила, що залишилося 4 5 секунд до того як мав загорітися червоний сигнал світлофору, у зв`язку із чим вона вже не ризикнула разом із дитиною переходити через дорогу. На даному світлофорі тривалість горіння зеленого сигналу становить 20 секунд.

Сам момент зіткнення ОСОБА_15 не бачила, але коли вона звернула увагу на ситуацію, автомобіль, який збив людину, ще продовжував рух через пішохідний перехід, і лише потім зупинився.

Свідок ОСОБА_16 показала суду, що 07.03.2014 року, близько 19 години, вона їхала в автомобілі разом зі ОСОБА_12 на передньому пасажирському сидінні. Швидкість автомобіля була близько 40 60 км/год, вони рухалися у загальному потоку по проспекту Героїв Сталінграду. Вони обидві не відволікалися від руху та дивилися уперед, а тому свідок упевнена у тому, що пішохідний перехід проїхали на зелений миготливий сигнал світлофору, так само як і автомобілі, що їхали праворуч.

Після проїзду пішохідного переходу на праву частину лобового скла автомобіля майже впав хлопець. ОСОБА_12 одразу після удару зупинилися, підійшла до нього. У подальшому потерпілого відвезли до лікарні, куди до нього приїжджала обвинувачена, надавала допомогу, домовлялася з приводу фінансової підтримки сім`ї ОСОБА_8 .

Крім того, у судовому засіданні судом були безпосередньо дослідженні й інші докази, зібрані стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого їй злочину.

Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 1012/Е від 02.07.2014 року (том 2 а.с. 239 243) при дослідженні медичної документації на ім`я ОСОБА_8 встановлено, що під час звернення останнього за медичною допомогою 07.03.2014 року о 18.55 годині у нього мали місце наступні тілесні ушкодження : п. «а» закрита травма лівої гомілки уламковий перелом обох (великогомілкової та малогомілкової) кісток у середній третині зі зміщенням уламків; п. «б» садна голови, тулуба, кінцівок.

Тілесні ушкодження, зазначені у пункті «а» відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров я на строк понад 21 добу.

Тілесні ушкодження, вказані у пункті «б» відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Характер та морфологія виявлених ушкоджень свідчить про те, що вони утворились від травматичної дії тупих предметів, що могло бути при транспортній травмі (травма при зіткненні автомобіля, який рухався, із пішоходом), за давністю утворення можуть відповідати 07.03.2014 року.

Відповідно до висновку експерта № 566ат від 29.10.2014 року (том 3 а.с. 7 18) за наслідками проведення судової автотехнічної експертизи, відповідаючи на питання поставлені у постанові слідчого, експертом зазначено наступне. Покази водія автомобіля «Тойота Кемрі» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_12 стосовно механізму розвитку досліджуваної ДТП, з технічної точки зору, є неспроможними.

У показах пішохода ОСОБА_8 протиріч технічного характеру не виявлено, покази послідовні та не суперечать зібраним у кримінальному провадженні фактичним даним про механізм дорожньо-транспортної пригоди.

У ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля «Тойота Кемрі» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_12 повинна була керуватися вимогами пунктів : 12.2, 8.7.3 (е), 8.10 ПДР України.

У дані дорожній ситуації водій автомобіля «Тойота Кемрі» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_12 мала технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом виконання вимог пунктів 8.7.3 (е), 8.10 ПДР України.

У даній дорожній ситуації, з технічної точки зору, у діях водія автомобіля «Тойота Кемрі» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_12 убачаються невідповідності вимогам пунктів 8.7.3 (е), 8.10 ПДР України. З технічної точки зору, причиною даної ДТП є невідповідність дій водія автомобіля «Тойота Кемрі» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_12 вимогам 8.7.3 (е), 8.10 ПДР України.

Судом було ретельно досліджені доводи сторони захисту щодо недопустимості доказів, покладених в основу обвинувачення ОСОБА_12 , та невідповідності їх один одному.

Суперечності у показаннях свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 щодо інтервалу з моменту загоряння червоного сигналу світлофору для автомобілів, у тому числі того, яким керувала обвинувачена, до моменту зіткнення, пояснюється тривалим проміжком часу, що пройшов з моменту подій до проведення допиту у суді.

Крім того, суд враховує, що зі слів свідка ОСОБА_14 , показання якого у цій частині не відповідають показанням ОСОБА_13 та вихідним даним наданим експерту для проведення автотехнічної експертизи, він після дорожньо-транспортної пригоди перебував у зоні проведення АТО де був контужений.

При цьому суд приймає до уваги, що можливість оцінити часовий проміжок між подіями є суб`єктивною особливістю кожною людини. Враховуючи викладене, суд не вважає розбіжності у показаннях вказаних свідків суттєвими та такими, що ставлять під сумнів дані докази.

Вказуючи про обставини оформлення слідчого експерименту ОСОБА_12 повідомила, що за її участю була проведена слідча дія, за результатами якої того ж дня складений протокол, який був підписаний нею та понятими. Через незначний проміжок часу вона підписала інший протокол слідчого експерименту, зміст якого, за словами слідчого, повністю відповідав попередньому. Оскільки перед підписанням другого протоколу вона його не читала, зміст його їй не відомий.

У подальшому вона звернулася до слідчого із клопотанням про проведення повторного слідчого експерименту за участю всіх учасників дорожньо-транспортної пригоди, але її клопотання задоволено не було.

Стороною захисту вказано про недопустимість доказу, яким є висновок судової автотехнічної експертизи № 566ат з тих підстав, що для проведення дослідження, крім інших документів, був наданий протокол слідчого експерименту за участю ОСОБА_12 . Оскільки слідчим ОСОБА_17 за результатами даної слідчої дії були складені два протоколи, невідомо який з них був наданий експерту, що є суттєвою обставиною та ставить під сумнів допустимість самого висновку як доказу вини обвинуваченої.

Але така позиція захисту суперечать встановленим судом обставинам. Так, згідно матеріалів кримінального провадження, у травні 2014 року за участю ОСОБА_12 був проведений слідчий експеримент.

У подальшому слідчий звернувся до обвинуваченої із пропозицією провести слідчий експеримент разом із ОСОБА_8 .

Від такої пропозиції ОСОБА_12 відмовилася, про що написала заяву (том 3 а.с. 101), зі змісту якої убачається, що остання вважала недоцільним проведення такої дії повторно, з урахуванням вже проведеного експерименту. З чого можна дійти висновку про те, що претензій до даної слідчої дії на той час у ОСОБА_12 не було.

У зв`язку із чим слідчий експеримент був проведений за участю ОСОБА_8 .

Протоколи слідчих експериментів з іншими матеріалами кримінального провадження були направлені для проведення судової автотехнічної експертизи.

І вже після ознайомлення із висновком експерта ОСОБА_12 у жовтні 2014 року звернулася до слідчого із клопотанням про проведення повторного слідчого експерименту.

Таким чином, дані обставини свідчать про те, що претензії до слідчої дії та документу, яким ця дія була оформлена, виникли в обвинуваченої через значний час після проведення слідчого експерименту і у зв`язку із отриманням висновку експертизи, з яким вона не погодилася.

Оскільки обставини отримання стороною обвинувачення доказу висновку судової автотехнічної експертизи не свідчать про будь-які порушення органом досудового розслідування вимог кримінального процесуального законодавства, у суду немає підстав визнавати даний доказ недопустимим.

Крім того, суд не може не звернути увагу на те, що згідно із постановою про призначення автотехнічної експертизи та висновком експертизи, пояснення надані ОСОБА_12 в ході проведення слідчого експерименту за її участю, повністю відповідають її показанням в суді.

Стороною захисту було заявлено про недопустимість висновку судово-медичного експерта, у зв`язку із тим, що для її проведення були надані медичні документи ОСОБА_8 , отримані слідчим не у порядку передбаченому законом. Про таке порушення, на думку захисту, свідчить відсутність судового рішення про надання тимчасового доступу до медичної картки потерпілого.

Проте, суд не може погодитися із такою позицією, з урахуванням положення ч. 2 ст. 93 КПК України, відповідно до якої сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій речей, документів, відомостей, висновків експертів та інше. Суд не убачає порушень вимог кримінального процесуального закону в отриманні документів наданих слідчому у порядку зазначеної норми.

Оцінюючи кожний із зазначених вище доказів з точки зору належності, достовірності, допустимості, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку суд приходить до висновку про доведеність стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_12 інкримінованого їй злочину.

При цьому суд враховує, що покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , потерпілого ОСОБА_8 узгоджуються між собою та із зазначеними вище письмовими доказами.

Про наявність у вказаних свідків будь-яких підстав для обмовляння обвинуваченої, суду повідомлено не було. Також суд має врахувати, що всі вказані вище свідки познайомилися із ОСОБА_8 після дорожньо-транспортної пригоди, надаючи йому допомогу.

Оцінюючи показання свідка ОСОБА_16 , які майже повністю збігаються із показаннями обвинуваченої ОСОБА_12 , суд приймає їх як доказ лише у тій частини, у якій вони не суперечать показанням інших свідків. Таке критичне ставлення до показань даного свідка обумовлено тим, що за наслідками судового розгляду встановлено, що безпосередньо перед моментом зіткнення автомобіля під керуванням ОСОБА_12 із пішоходом ОСОБА_8 , автомобілі, що рухалися у попутному напрямку у крайній правій та середній смугах руху, зупинилися. Єдиним автомобілем, що продовжив рух через пішохідний перехід на заборонений сигнал світлофору, був автомобіль марки «Тойота Кемрі» під керуванням ОСОБА_12 . Тому показання ОСОБА_16 про рух автомобілів в інших смугах руху не заслуговують на увагу суду.

Крім того, згідно із дослідженим висновком судової автотехнічної експертизи при проведенні дослідження експерту, крім іншого, був наданий протокол допиту свідка ОСОБА_16 , яка описуючи момент, що передував зіткненню, повідомила, що вона особисто, перебуваючи у салоні автомобіля, бачила, як по проїзній частині дороги з право на ліво від них біг пішохід дуже високого зросту. Даного пішохода ОСОБА_16 побачила у той час, коли він перебував на середній смузі руху, ближче до крайньої лівої смуги, по якій вони рухалися. В цей момент вона відчула, що їхній автомобіль почав знижувати швидкість свого руху, тобто ОСОБА_12 почала гальмувати. Але їхній автомобіль продовжував їхати уперед у режимі гальмування та через деяку відстань вчинив наїзд на пішохода. У судовому засіданні ОСОБА_16 повідомила, що наїзд на пішохода був несподіваний, вона перед зіткненням його не бачила, за її словами останній практично впав на лобове скло з пасажирського боку. Про гальмування автомобіля свідок взагалі не зазначала. Такі розбіжності у показаннях одного й того ж свідка самі по собі не є суттєвими, проте суд має звернути увагу на вказані обставини, враховуючи невідповідність даного доказу іншим, сумнівів у достовірності яких немає.

Суд розцінює позицію обвинуваченої щодо невизнання вини як небажання нести відповідальність за вчинений нею злочин, вина у якому повністю доведена в ході судового розгляду.

Суд вважає правильною кваліфікацію дій ОСОБА_12 за ч. 1 ст. 286 КК України, оскільки остання, керуючи транспортним засобом, порушила правила безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому ОСОБА_8 тілесне ушкодження середньої тяжкості.

Призначаючи покарання ОСОБА_12 , у відповідності зі ст. 65 КК України, суд враховує суспільну небезпечність діяння, що характеризується необережною формою вини, ступінь тяжкості даного кримінального правопорушення, що віднесений законом до правопорушень невеликої тяжкості та особу винної.

В ході судового розгляду обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченої судом не встановлено.

Судом враховується відношення обвинуваченої до вчиненого, матеріали, що її характеризують, а саме те, що вона працює, за місцем роботи характеризується виключно позитивно, має на утриманні малолітню дитину, раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є особою, яка постійно проживала на території зони посиленого радіоекологічного контролю у 1986 році.

При обранні ОСОБА_12 міри покарання суд вважає, що покарання у виді штрафу буде сприяти виправленню обвинуваченої, запобіганню вчинення нею нових злочинів, у зв`язку із чим призначає саме такий вид покарання.

Вирішуючи питання про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд виходить з наступного.

Згідно із дослідженими матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_12 у липні 2013 року притягувалася до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, до неї було застосовано стягнення у виді штрафу. Проте, висновків для себе вона не зробила, про що свідчить та обставина, що протягом року після дорожньо-транспортної пригоди вона порушила Правила дорожнього руху України, внаслідок чого ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження. Приймаючи рішення про застосування додаткового покарання, суд бере до уваги, що обвинувачена не займається професійною діяльністю, прямо пов`язаною із керуванням транспортними засобами. Вищенаведене дає суду підстави вважати, що позбавлення ОСОБА_12 права керування транспортними засобами не призведе до негативних наслідків для останньої.

Незважаючи на те, що ОСОБА_12 підпадає під дію Закону України «Про амністію у 2014 році», суд позбавлений можливості застосувати положення даного закону, у зв`язку із відсутністю про це заяви як з боку обвинувачення, так і з боку захисту.

Розглядаючи цивільний позов прокурора, поданого в інтересах держави в особі Київської обласної клінічної лікарні суд виходить з наступного.

При вирішенні цивільного позову, заявленого прокурором в інтересах держави, суд виходить з того, що положенням ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Проте, у порушення вказаної норми прокурором у позовній заяві не зазначено та до неї не додано жодного доказу того, що інтереси держави в особі Київської обласної клінічної лікарні не були захищені іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

При цьому, як убачається з запиту, що був направлений до медичної установи, слідчим з`ясовувалося питання щодо відшкодування вартості лікування потерпілого, проте лист головного лікаря Київської обласної клінічної лікарні вказаної інформації не містить.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 60 ЦПК України, відповідно до якої на кожну сторону покладається обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, суд вважає, що прокурором в ході судового розгляду не надано доказів того, що вартість лікування ОСОБА_8 у медичній установі у період з 07.03.2014 року по 28.03.2014 року не була відшкодована. Наслідком чого є відмова прокурору у позові, що не позбавляє права звернутися із позовом особу, в інтересах якої прокурор подав позовну заяву.

При вирішенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_8 суд виходить з наступного.

За результатами судового слідства встановлено, що ОСОБА_12 своїми злочинними діями, пов`язаними з використанням на відповідній правовій підставі транспортного засобу - автомобіля «Тойота Камрі», державний номерний знак НОМЕР_1 , заподіяла шкоду потерпілому ОСОБА_8 .

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У судовому засіданні встановлено, що на момент інкримінованого обвинуваченій злочину, вона перебувала у трудових відносинах із ПАТ «Завод пластмас», яке є власником автомобіля «Тойота Камрі», державний номерний знак НОМЕР_1 . Дана обставина сторонами під сумнів не ставилася.

З урахуванням правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі 6-2808цс15 позовні вимоги потерпілого ОСОБА_8 заявлені лише до власника транспортного засобу ПАТ «Завод пластмас».

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 1195 ЦК України відшкодуванню за рахунок ПАТ «Завод пластмас» підлягають документально підтверджені витрати на лікування потерпілого.

Вирішуючи цивільний позов у частині стягнення доходу втраченого позивачем внаслідок втрати працездатності в результаті дорожньо-транспортної пригоди, суд виходить з наступного.

Як встановлено матеріалами цивільного позову, ОСОБА_8 на час пригоди здійснював підприємницьку діяльність як фізична особа підприємець, що підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію серії НОМЕР_2 .

З копії довідки, видної податковим органом, позивач згідно поданої податкової декларації платника єдиного податку фізичної особи підприємця у 2013 році отримав від підприємницької діяльності дохід у розмірі 482 535 гривень.

Відповідно до ст. 1198 ЦК України розмір доходу фізичної особи-підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, визначається на підставі даних органу державної податкової служби. При обчисленні такого розміру, слід виходити з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров`я, у сумах, нарахованих до вирахування податку.

Суд не може погодитися із позицією представника відповідача про те, що позивач має підтверджувати природу виникнення суми доходу за попередній рік, з розміру якої слід визначати втрачений внаслідок ушкодження здоров`я дохід шляхом надання книги обліку доходів фізичної особи-підприємця, оскільки дане твердження не ґрунтується на вимогах закону.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 1198 ЦК України, суд приймає як підтвердження розміру доходів фізичної особи-підприємця ОСОБА_8 розмір зазначений у довідці виданої податковим органом, що відповідає й інформації, зазначеній у податковій декларації останнього.

Таким чином, відшкодуванню за рахунок цивільного відповідача підлягає втрачений потерпілим внаслідок ушкодження здоров`я дохід з моменту отримання травми 07.03.2014 року та протягом лікування до 04.07.2014 року, що обчислюється з річного доходу, отриманого у попередній господарській рік, поділеного на дванадцять місяців з урахуванням тривалості стаціонарного та амбулаторного лікування, що становить 160 845 гривень.

Крім того, суд враховує, що з 08.07.2014 року по 01.08.2015 року ОСОБА_8 була встановлена друга група інвалідності, що підтверджується копією довідки № 0428746 до Акту огляду МСЕК. Висновком експерта № 12-2014/з від 03.12.2014 року визначено, що внаслідок отриманої під час дорожньо-транспортної пригоди потерпілий тимчасово втратив загальну працездатність у розмірі 15%.

З урахуванням наданих суду довідок про те, з 01.10.2014 року потерпілий працював за сумісництвом у ТОВ «В.Піано Україна» та ТОВ «Українська мікрофінансова мережа», при визначенні суми втраченого ним заробітку має бути врахована й сукупна заробітна плата.

Таким чином, потерпілому ОСОБА_8 має бути відшкодований втрачений внаслідок ушкодження здоров`я заробіток (дохід) з моменту встановлення втрати працездатності у розмірі 15%, виходячи з розміру щомісячного втраченого доходу, обчисленого з доходу отриманого за попередній рік, із вирахуванням сукупного доходу, отриманого за місцем роботи, по червень 2015 року, що складає 62 682 гривні 74 копійки.

Вирішуючи позовну заяву у частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Згідно з положеннями ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала.

При вирішенні питання щодо обґрунтованості вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, з урахуванням положень пунктів 1 та 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, суд виходить з наступного. Діями обвинуваченої потерпілому ОСОБА_8 дійсно була спричинена моральна шкода, що полягає у фізичних стражданнях, які він відчував у зв`язку із отриманою травмою, порушенні звичного для нього ритму життя у зв`язку зі станом здоров`я та частковим обмеженням свободи рухів. При цьому суд враховує, що у потерпілого, який є особою молодого віку, на тривалий час змінився притаманний йому спосіб життя, що не могло не позначитися на його психологічному стані.

При визначенні суми грошового відшкодування за завдані моральні страждання суд, враховуючи ч. 3 ст. 23 ЦК України, бере до уваги характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого, які знаходяться у причинно-наслідковому зв`язку із протиправними діями обвинуваченої, ступень її вини, принципи розумності та справедливості.

З урахуванням обставин зазначених вище, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог потерпілого ОСОБА_8 у відшкодуванні спричиненої йому моральної шкоди, визначає розмір її компенсації у сумі 20 000 гривень і стягує вказану суму з цивільного відповідача ПАТ «Завод пластмас».

Приймаючи до уваги, що положенням частини 1 ст. 124 КПК України передбачено стягнення саме з обвинуваченого процесуальних витрат понесених потерпілим, суд, враховуючи належне документальне підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою допомоги представника потерпілого та суму сплачену за проведення психологічного експертного дослідження, стягує сплачену ОСОБА_8 суму з обвинуваченої, а не з цивільного відповідача.

Крім того, відповідно до вказаної норми, підлягають відшкодуванню за рахунок обвинуваченої витрати за проведення експертизи.

Керуючись ст.ст. 370, 374 КПК України, суд,

З А С У Д И В :
ОСОБА_12 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді штрафу у розмірі 350 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 5 950 гривень, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік.

У задоволені позову прокурора в інтересах Комунального підприємства Київська обласна клінічна лікарня відмовити.

Цивільний позов ОСОБА_8 задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Завод пластмас» на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування витрат на лікування у розмірі 14 523 гривні 33 копійки, в рахунок відшкодування втраченого доходу 223 527 гривень 74 копійки, в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 гривень, а всього 258 051 гривня 07 копійок.

Стягнути зі ОСОБА_12 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування процесуальних витрат 23 666 гривень 67 копійок.

Стягнути зі ОСОБА_12 на користь держави витрати за проведення судової автотехнічної експертизи 737 гривень 88 копійок.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається учасникам процесу.

Вирок може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Оболонський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1