Ухвала
іменем україни
15 листопада 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії суддів:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів: при секретаріОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Апеляційного суду Вінницької області від 03 листопада 2015 року у кримінальному провадженні № 0000419 щодо
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Перечина та жительки АДРЕСА_1 , раніше судимої 17 листопада 2014 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, звільнену від його відбування на підставі ст. 75 КК з іспитовим строком тривалістю 2 роки,

засудженої за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК,

в с т а н о в и в:

Вироком Літинського районного суду Вінницької області від 26 травня 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Апеляційний суд скасував вирок місцевого суду в частині призначення покарання і постановив свій. За цим вироком ОСОБА_6 призначено покарання за ч. 3 ст. 185 КК у виді у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 листопада 2014 року ухвалено виконувати самостійно, у мотивувальній частині вироку ухвалено вказати на вчинення ОСОБА_6 злочину за попередньою змовою з ОСОБА_7 та особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження. У вступній частині вироку ухвалено зазначити номер кримінального провадження, а також, що ОСОБА_6 раніше судима вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17 листопада 2014 року.
За вироком апеляційного суду ОСОБА_6 визнано винуватою у таємному викраденні чужого майна вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаному з проникненням у житло.
Так, 07 листопада 2014 року приблизно о 16.00 год. ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_7 та особою, матеріали щодо якої виділені в окреме кримінальне провадження, проникли до будинку на АДРЕСА_2 , де заволоділи грошима в сумі 250 грн та майном вартістю 117 грн, що належать потерпілому ОСОБА_8 .

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вказує на те, що апеляційний суд у резолютивній частині вироку помилково не послався на норми ч. 4 ст. 70 КК. Вважає, що вирок не відповідає вимогам ст. 420 КПК, оскільки суд, ухваливши рішення про скасування вироку місцевого суду лише в частині призначеного покарання, змінив також вступну та резолютивну частини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав скаргу, перевіривши матеріали провадження та обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину та кримінально-правова оцінка її діяння за ч. 3 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюється.

Доводи касаційної скарги прокурора про невідповідність вироку суду апеляційної інстанції вимогам ст. 420 КПК на думку колегії суддів не є безумовною підставою для скасування правильного по суті судового рішення.

Як убачається зі змісту мотивувальної частини вироку апеляційний суд встановив, що остаточне покарання винній слід визначити з урахуванням приписів ч. 4 ст. 70 КК, оскільки злочин, за який її засуджено у даному кримінальному провадженні, ОСОБА_6 вчинила до постановлення попереднього вироку. Через це неправильне застосування кримінального закону апеляційний суд скасував рішення місцевого суду та ухвалив свій вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення на строк 3 роки та вказав про самостійне виконання вироку Ужгородського міськрайонного суду від 17 листопада 2014 року.

В апеляційній скарзі прокурор просив фактично призначити таке ж покарання, яке призначив суд першої інстанції. Апеляційний суд задовольнив скаргу прокурора у повному обсязі.

Отже, відсутність у резолютивній частині вироку посилання на ч. 4 ст. 70 КК, на думку колегії суддів є технічною помилкою, яка не вплинула на вид та розмір остаточного покарання призначеного ОСОБА_6 та жодним чином не порушила законних прав й інтересів засудженої.

Також не вплинули на законність і обґрунтованість судового рішення інші неточності в ухвалі, про які йдеться у касаційній скарзі прокурора.

Істотних порушень вимог кримінального чи кримінально-процесуального закону, які б давали безумовні підстави для зміни чи скасування судових рішень, не встановлено.
Керуючись статтями 433436 КПК, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

п о с т а н о в и в:

Вирок Апеляційного суду Вінницької області від 03 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3