Справа № 155/481/13-к Провадження №11-кп/773/23/16 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ст. 286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 січня 2016 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

виправданого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілих: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

представника цивільного позивача - ОСОБА_11 ,

представника цивільного відповідача - ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора на вирок Горохівського районного суду Волинської області від 22.10.2015 року щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою технічною освітою, працюючого водієм-інкасатором «Ощадбанк» міста Нововолинськ, раніше не судимого, виправдано за ч.2 ст.286 КК України через відсутність в його діянні складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов заявлений ТзОВ «Агролан Крупець» про відшкодування матеріальної шкоди завданої злочином залишено без розгляду.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді особистого зобов`язання скасовано.

Вироком вирішено долю речових доказів та судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

Вироком Горохівського районного суду Волинської області від 22 жовтня 2015 року ОСОБА_7 виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення.

Органом досудового слідства ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що 21 грудня 2012 року, близько 12-ої години, керуючи технічно справним автомобілем марки «Ford Transit», р.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись на 164 км + 500 м автодороги «Нововолинськ-Горохів-Берестечко», неподалік села Борочиче Горохівського району, зі сторони міста Горохів, був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не зреагував на її зміну, в установлених межах не вибрав безпечної швидкості руху ураховуючи дорожню обстановку, виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив зіткнення з вантажним автомобілем марки «Ford Cargo», реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_10 , який рухався зі сторони міста Берестечко.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди, згідно висновку судово-медичної експертизи №149 від 15 лютого 2013 року, пасажир автомобіля марки «Ford Transit», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої тупої травми грудної клітки та живота з множинними пошкодженнями внутрішніх органів та їх зміщенням, ускладнені масивної кровотечею, що спричинило смерть останнього.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №63 від 16 січня 2013 року, водій автомобіля марки «Ford Cargo», реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_10 отримав середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження у вигляді уламкового перелому верхньої третини правої великогомілкової кістки.

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 п.п.2.3 б), 12.1 Правил дорожнього руху, а тому дії останнього органом досудового слідства кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило середньої тяжкості тілесні ушкодження та смерть потерпілого.

Виправдовуючи ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, суд своє рішення мотивував тим, що стороною обвинувачення не було надано жодних допустимих доказів, які б вказували і однозначно підтверджували повною і достатньою мірою обставини того, що в результаті саме злочинних дій ОСОБА_7 , за яких сталося зіткнення з автомобілем, що рухався у зустрічному напрямку внаслідок «уводу» керованого обвинуваченим, підкріпленими висновками експертиз.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 роки. Посилається на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення судом кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло безпідставне виправдання обвинуваченого ОСОБА_7 .

Вказує також на те, що судом першої інстанції не враховано значну частину доказів сторони обвинувачення без наведення для цього мотивованих підстав. Крім того, суд критично поставився до висновку експерта ОСОБА_14 , в якому про наявність несправностей транспортного засобу не зазначалось. Посилається на те, що під час допиту в суді першої інстанції на експерта ОСОБА_14 чинився психологічний тиск зі сторони захисника ОСОБА_8 і суд фактично зайняв позицію сторони захисту, а експерта спонукали відмовитись від своїх висновків в експертизі.

Також вважає, що є недопустимим доказом висновок комлексної комісійної судової автотехнічної та трасологічної експертизи №9-50/51-242б-8512/14-52 від 27.07.2015р., на який суд посилається у своєму вироку, оскільки цей висновок є похідним від висновку №8111 від 14.11.2013р., складеного експертом ОСОБА_15 , який самовільно демонтував деталі досліджуваного автомобіля. З відповіді експертів вбачається, що "встановити експертним шляхом чи була установлена на автомобіль марки "Форд-Транзит", р.н.з. НОМЕР_1 у момент зіткнення саме та ліва піввісь, яка досліджувалась експертом ОСОБА_15 у даному випадку не виявилось можливим". Крім того, у висновках еспертиз наявні суттєві протиріччя, однак в задоволенні клопотання про допит експертів безпідставно відмовлено.

Виправдовуючи ОСОБА_7 через відсутність в його діях складу кримінального правопорушення, суд першої інстанції у вироку не зазначив, яка саме частина складу злочину відсутня в діях обвинуваченого. Також поза увагою суду залишились надані стороною обвинувачення та досліджені під час судового розгляду належні та допустимі докази, якими доведено вину ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину. Зазначає, що судом не дотримано структуру мотивувальної частини виправдувального вироку, регламентовану п.1 ч.3 ст.374 КПК України, оскільки у виправдувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на якому грунтувалось обвинувачення.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст вироку та основні доводи апеляції, прокурора та представника цивільного позивача, які апеляційну скаргу підтримали, обвинуваченого та його захисника, потерпілих, представника цивільного відповідача, які апеляційну скаргу заперечили, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст.2 КПК України завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд першої інстанції, оцінивши досліджені у кримінальному провадженні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності, обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок, пославшись на п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, так як дійшов правильного висновку, що зібрані у справі докази не доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у його діях відсутній склад інкримінованого кримінального правопорушення і вичерпано можливості отримати додаткові докази, а сумніви щодо доведеності обвинувачення усунути неможливо, а тому підлягають тлумаченню на користь обвинуваченого.

Ухвалюючи вирок, суд першої інстанції правильно керувався ст. 17 КПК України, згідно якої особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що диспозиція ст. 286 КК України передбачає відповідальність за порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, внаслідок чого особі заподіяно середньої або тяжкі тілесні ушкодження, або смерть потерпілого.

Тобто сформульована у зазначеній нормі кримінального закону України диспозиція є бланкетною, так як відсилає до іншого нормативного акту, у даному випадку до Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, з послідуючими змінами та доповненнями (далі ПДР). Тому суду першої інстанції необхідно було з`ясовувати, у чому саме полягали порушення ПДР з боку ОСОБА_7 та чи є причинний зв`язок між цими порушеннями і передбаченими законом про кримінальну відповідальність суспільно-небезпечними наслідками.

На це також звернуто увагу в постанові Пленуму Верховний Суд України «Про практику застосування судами законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні порушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005 року, де зазначено, що при розгляді справ про злочини, відповідальність за які встановлено статтями 286-288, 415 КК України слід мати на увазі, що диспозиції сформульованих у них норм - бланкетні. У зв`язку з цим суди повинні ретельно з`ясовувати і зазначати у вироках, у чому саме полягали названі у перелічених статтях порушення; норми яких правил, інструкцій, інших нормативних актів не додержано, чи є причинний зв`язок між цими порушеннями та передбаченими законом суспільно-небезпечними наслідками. Отже, причинний зв`язок між діянням і наслідками, що настали є обов`язковим.

Дослідженням матеріалів кримінального провадження, колегією суддів встановлено, що за результатами судового розгляду, суд першої інстанції правильно встановив, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України не доведена та в його діях відсутній склад даного кримінального правопорушення, а також причинний зв`язок між діями ОСОБА_7 у вигляді порушення ПДР та наслідками - спричинення потерпілому ОСОБА_10 середнього степеню тяжкості тілесних ушкоджень та смерті потерпілого ОСОБА_13 .

Цей висновок суду ґрунтується на належних, допустимих, достовірних, а в сукупності достатніх доказах, досліджених під час судового розгляду.

Так, обвинувачений ОСОБА_7 винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України не визнав і суду першої інстанції показав, що з 2007 року працював водієм-інкасатором у філії Волинського обласного управління АТ «Ощадбанк». У 2010 році отримав службовий автомобіль марки «Ford Transit», підмінним водієм-інкасатором був ОСОБА_13 . Вказаний автомобіль був дещо переобладнаний у місті Києві, а саме: встановлений броньований кузов, підсилені задні ресори, броньоване вітрове скло і за технічними характеристиками став масивнішим.

21 грудня 2012 року, близько 12-ї години 30 хвилин він проїжджав ділянку дороги, що веде до міста Берестечко. В салоні автомобіля справа сидів ОСОБА_13 . Дорожнє покриття було слизьким, з вкатаним снігом. Соляно-піщаною сумішшю покриття проїжджої частини дороги не оброблялося. Місцями на дорозі відчувалась наявність вибоїн. Була світла пора доби, видимість у напрямку руху була хорошою. Дорога була прямою. На великій відстані від керованого ним автомобіля він побачив, що у зустрічному напрямку до нього наближається вантажівка. Швидкість руху автомобіля, яким він керував була в межах 46 км/год. Коли до зустрічного автомобіля залишилось кілька десятків метрів, керований ним автомобіль очевидно попав у вибоїну, його підкинуло і раптово стало розвертати вліво на зустрічну смугу руху. Він став гальмувати, проте зіткнення уникнути не вдалося. Правил дорожнього руху не порушував, в момент зіткнення автомобіль був некерований, а швидкість руху останнього була біля 20 км/год.

Внаслідок ДТП, пасажир автомобіля марки «Ford Transit» ОСОБА_13 отримав тілесні ушкодження, що спричинили смерть останнього, а водій зустрічного автомобіля марки «Ford Cargo» ОСОБА_10 отримав середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження.

Суд першої інстанції обґрунтовано визнав показання ОСОБА_7 правдивими і достовірними, так як вони об`єктивно підтверджуються зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Зокрема, показання ОСОБА_7 підтверджуються висновком додаткової комплексної комісійної судової автотехнічної та трасологічної експертизи за №9-50/51-242б-8512/14-52 від 27.07.2015 року, яка проводилась комісією судових експертів фахівців, які мають спеціальну експертну підготовку з участю головного судового експерта відділу автотехнічних досліджень лабораторії автотехнічих, товарознавчих та спеціальних видів досліджень НДІСЕ. Висновок даної ескпертизи суд першої інстанції обгрунтовано визнав науково обґрунтованим та зробленим на підставі ретельного аналізу наданих на експертне дослідження матеріалів кримінального провадження, який узгоджується з іншими зібраними в процесі провадження досудового розслідуваннями та дослідженими в судовому засіданні доказами.

З вказаного висновку вбачається, що виникнення блокування (зупинки одного з передніх коліс досліджуваного автомобіля під час руху), яке обумовлене руйнацією голкових підшипників, з відповідним неконтрольованим зміщенням цього транспортного засобу справа ліворуч, є малоймовірним. Разом з цим, слід мати на увазі, що на момент ДТП дорожнє покриття вкрите обледенілим сніговим накатом, що в разі руйнації голкових підшипників під час руху могло призвести до короткочасного «пригальмовування» лівого переднього колеса і, відповідно, самовільного виникнення неконтрольованого уводу автомобіля справа ліворуч, тобто в напрямку смуги зустрічного руху. Особливо наголошено, що в даному конкретному випадку у комісії експертів немає підстав технічного характеру дійти висновку про те, що руйнація голкових підшипників внутрішнього шарніру рівних кутових швидкостей обумовлена дією навантажень аварійного характеру, які виникли під час зіткнення транспортних засобів, оскільки ударний взаємоконтакт не відобразився ані деформаційно, ані руйнаційно на інших сполучених деталях трансмісії. Те ж саме відноситься і до переміщення аварійного автомобіля за допомогою вантажопідйомного крану: оскільки будь-яких деформаційних пошкоджень деталей, які безпосередньо сполучаються з «тришипом», на якому знаходилися зруйновані голкові підшипники, під час експертного огляду виявлено не було. Тому у комісії експертів відсутні об`єктивні підстави технічного характеру вважати, що зазначене переміщення могло спричинити руйнацію цих підшипників, тобто вказані руйнації виникли до зіткнення з автомобілем «Ford Cargo».

З урахуванням проведених досліджень експертами встановлено, що причиною бокового уводу автомобіля могла бути несправність трансмісії, що раптово проявилася під час експлуатації цього автомобіля і в цьому випадку могла знаходитися в причинному зв`язку з виникненням даного ДТП. А при умові руйнації підшипників у процесі руху автомобіля дії водія ОСОБА_7 вимогами ПДР не регламентовані у зв`язку з перебуванням цього водія в аварійній обстановці.

При цьому комісія експертів вважає, що оцінку діям водія автомобіля «Ford Transit» реєстраційний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 (з точки зору можливості застосування ним в процесі розвитку даної ДТП додаткових дій, спрямованих на уникнення зіткнення транспортних засобів, тобто відповідної технічної можливості) дати неможливо, оскільки він своїми діями як водій, не міг керувати автомобілем так як автомобіль рухався під дією сил, які спричинили боковий увод.

Порушення п.п.2.3 б), 12.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 відповідно до висновків судової комплексної комісійної судової автотехнічної та трасологічної експертизи №9-50/51-242б-8512/14-52 від 27.07.2015 року не знаходиться у причинному зв`язку з подією та наслідками, що настали і виразилися в тому, що на момент ДТП дорожнє покриття було вкрите обледенілим сніговим накатом, що у разі руйнації голкових підшипників під час руху могло призвести до короткочасного «пригальмовування» лівого переднього колеса і, відповідно, самовільного виникнення неконтрольованого уводу справа ліворуч тобто в напрямку смуги зустрічного руху.

В такій ситуації дії водія ОСОБА_7 вимогами ПДР не регламентовані у зв`язку з перебуванням цього водія в аварійній ситуації, оскільки несправність трансмісії, що раптово проявилася під час експлуатації цього автомобіля, у даному випадку могла знаходитися у причинному зв`язку з виникненням ДТП. В таких умовах ОСОБА_7 був позбавлений технічної можливості своїми діями вивести керований ним автомобіль із заносу та уникнути зіткнення із зустрічною вантажівкою, оскільки інтенсивність уводу ліворуч визначалась не стільки регламентованими ПДР діями водія, скільки об`єктивними законами механіки, так як автомобіль рухався під дією сил, які виникли внаслідок бокового уводу.

Таким чином, водій ОСОБА_7 , не передбачав і не міг передбачати виникнення аварійної обстановки, зумовленої технічним станом керованого ним автомобіля і станом дорожнього полотна, будь-яких порушень Правил дорожнього руху з його боку не встановлено.

З технічної точки зору причиною даної ДТП є виїзд автомобіля «Ford Transit» на зустрічну смугу руху внаслідок бокового уводу автомобіля, котрий у свою чергу міг бути спричинений руйнацією голкових підшипників привідного валу (напіввісі), що раптово проявилася під час експлуатації транспортного засобу.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції не взято до уваги висновок судової експертизи технічного стану транспортного засобу за №281 від 28.12.2012 року, проведеної експертом сектору автотехнічних досліджень НДЕКЦ при УМВС України у Волинській області ОСОБА_14 не заслуговує на увагу.

Експерт ОСОБА_14 в суді першої інстанції показав, що ним проводилась судова-автотехнічна експертиза технічного стану автомобіля «Ford Transit», р.н.з. НОМЕР_1 . Під час проведення експертизи технічного стану досліджуваного транспортного засобу були виявлені технічні несправності та непрацездатність рульового керування та ходової частини, які виникли під час ударного навантаження в момент ДТП. Ознак, які б вказували на несправності та непрацездатність даних систем до ДТП, не виявлено. Щодо несправності опорних підшипників автомобіля «Ford Transit» експерт пояснив, що під час дослідження ходової частини та випробувань робочої гальмівної системи ознак які б вказували на несправності ходової частини не виявлено, тому розбирання елементів ходової частини та їх поглиблене дослідження не проводилось. При дослідженні ходової частини представленого на дослідження автомобіля видимих пошкоджень ресор не виявлено.

Згідно висновку №281 від 28.12.2012р. експерт ОСОБА_14 при дослідженні технічного стану ходової частини автомобіля Форд-Транзит обмежився оглядом шин коліс та вузлів і деталей кріплення коліс. При цьому елементи трасмісії, до чого відноситься і ліва напіввісь, ним не досліджувались, оскільки такі питання у постанові про призначення експертизи не ставились.

З висновку експерта №8111 від 14.11.2013р., який було складено експертом ОСОБА_15 , вбачається, що система рульового керування автомобіля «Ford Transit», р.н.з. НОМЕР_1 , його ходова частина на момент експертної перевірки знаходились в технічно несправному стані. Несправності ходової частини у вигляді осьового люфта в опорних підшипниках амортизаційних стійок підвіски передніх коліс виникли в процесі експлуатації автомобіля, тобто до ДТП.

Доводи прокурора про те, що висновок комплексної комісійної судової автотехнічної експертизи №9-50/51-242б-8512/14-52 від 27.07.2015р. як похідний від висновку експерта №8111 від 14.11.2013р. є недопустимим доказом в зв`язку з тим, що експерт ОСОБА_15 проводив огляд самовільно у відсутність сторони обвинувачення є безпідставним. Дана експертиза проведена на підставі ухвали суду від 21.06.2013р. з метою усунення неповноти дослідження проведеної експертизи ОСОБА_14 . Присутність під час дослідження інших осіб не ставить під сумнів законність висновку, оскільки ці особи виконували технічну роботу.

Оскільки висновки судового експерта НДЕКЦ при УМВС України у Волинській області ОСОБА_14 №281 від 28.12.2012 року та судового експерта Волинського відділення Львівського НДІСЕ ОСОБА_15 за №8111 від 14.11.2013 року суттєво відрізнялись між собою щодо наявності в транспортному засобі автомобілі марки «Ford Transit» р.н.з. НОМЕР_1 технічних несправностей та часу і механізму їх походження, тому за клопотанням сторони обвинувачення судом було призначено комплексну комісійну судову автотехнічну та трасологічну експертизу транспортного засобу.

Також безпідставними є посилання прокурора на те, що комісією експертів досліджувалась ліва напіввісь, демонтована з невідомо якого автомобіля.

Згідно висновку експерта від 27.07.2015р. (арк.3) у розпорядженні експертів було надано матеріали кримінального провадження та автомобіль "Форд-Транзит". При цьому, надано дозвіл на проведення демонтажу деталей ходової частини досліджуваного автомобіля. Під час огляду автомобіля було демонтовано ліву напіввісь для подальшого дослідження.

Посилання прокурора в апеляції на те, що ОСОБА_7 змінював свої показання, говорячи, що ДТП відбулось через те, що на дорозі була вибоїна, потім стверджував, що нерозчищена дорога, після чого посилався на несправність автомобіля не заслуговують на увагу, оскільки ОСОБА_7 не є автотехнічним експертом, а тому він не міг визначити точно, що саме стало безпосередньою причиною даної ДТП, а візуально він не міг виявити несправність, що призвела до ДТП.

Факт наявності нерівностей на дорозі, крім показань ОСОБА_7 , стверджується і актом обстеження місця ДТП від 21.12.2012р. (а.с.57,т.1), в якому зазначено наявність на цій ділянці дороги знаку 1.10 (нерівна дорога), а також показаннями свідка ОСОБА_16 та потерпілого ОСОБА_10 ..

Свідок ОСОБА_16 в суді першої інстанції показав, що на момент настання ДТП було сонячно, був мороз, був накат снігу і слизько. Під снігом де-не-де поблискував лід. Дорожні знаки були встановлені на повороті в смт. Мар`янівка, знак слизька дорога і знак нерівна дорога. Знаки до місця ДТП десь приблизно за 1,5 км. Відстані дії знаків встановлено не було. Дорогу посипали сумішшю десь приблизно через годину. Ним був і складений в той же день адміністративний протокол за вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ст.140 ч.4 КпАП України відносно ОСОБА_17 інженера по безпеці руху Горохівського райавтодору.

Потерпілий ОСОБА_10 , водій вантажівки, також показав, що дорога була слизькою, місцями були вибоїни. За 40-50 метрів від його автомобіля, зустрічний автомобіль Форд різко повело на зустрічну смугу руху.

З огляду на викладене, оцінивши зібрані у кримінальному провадженні докази та доводи апеляції прокурора, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діянні обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, а саме - суб`єктивної сторони, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тому обґрунтовано ухвалив виправдувальний вирок.

Будь-яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено. Також не встановлено, а прокурором в апеляції не вказано жодної із обставин, зазначених у ст. 412 КПК України, які є безумовними підставами для скасування судового рішення. Структуру мотивувальної частини виправдувального вироку, що регламентовано п.1 ч.3 ст.374 КПК України, дотримано. Судом повно та всесторонньо досліджено всі надані сторонами докази, як ті, якими сторона обвинувачення обгрунтувала пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення, так і ті, якими це обвинувачення спростовувалось. У вироку зазначено підстави для виправдання обвинуваченого із наведенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. Тому посилання прокурора в апеляції з цього приводу є безпідставним.

За таких обставин, доводи апеляції прокурора про допущення судом першої інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження є безпідставними.

Згідно положень ч. 3 ст. 129 КПК у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду.

Отже, відповідно до ст. 129 КПК України, суд першої інстанції обґрунтовано залишив без розгляду цивільний позов ТзОВ "Агролан Крупець".

Також правильно суд першої інстанції відніс на рахунок держави процесуальні витрати за проведення експертиз.

З огляду на викладене, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, зазначених у ст. 420 КПК України для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення свого вироку, а тому апеляцію прокурора залишає без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін, так як зібрані у кримінальному провадженні докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів, вичерпано.

На підставі викладеного та керуючись статтями 376, 404, 405, 407,419 КПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Горохівського районного суду Волинської області від 22 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_7 , виправданого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскарженою у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту отримання її копії.

Головуючий:

Судді: