Справа №1490/2767/12 26.06.2012 26.06.2012 26.06.2012
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/1490/463/12 Головуючий у суді 1-ї інстанції:
Категорія: п. п. «а», «г» ст. 93 ОСОБА_1
КК України (1960р.), Доповідач апеляційної інстанції:
ч.1ст.263ККУкраїни(2001р.) ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2012 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Кателіна В.П.

суддів: Олещук Т.Л., Семенчука О.В.

за участю прокурора: Якименка О.П.

захисника: ОСОБА_3

засудженого ОСОБА_4,

розглянула у судовому засіданні кримінальну справу за апеляціями захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5, та самого засудженого ОСОБА_4, на вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12 квітня 2012 року, яким

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, грузин, громадянин України, раніше не судимий,

- засуджений за п.п. «а», «г» ст. 93 КК України (1960 року) на 15 років позбавлення волі з конфіскацією ? частини особисто належного йому майна;

за ч. 1 ст. 263 КК України (2001 року) на 2 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно йому призначено 15 років позбавлення волі з конфіскацією ? часті особисто належного йому майна.

Відповідно до вироку суду, ОСОБА_4 визнано винним та засуджено за вчинення умисного вбивства з корисливих мотивів ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також за носіння і зберігання вогнепальної зброї і бойових припасів без передбаченого законом дозволу за наступних обставин.

Як встановлено судом, в вересні 1996 року, ОСОБА_4 при посередництві ОСОБА_7 зайняв у своєї знайомої ОСОБА_9 не менше 1000 доларів США, але своєчасно не зміг їх повернути. З метою повернення боргу, ОСОБА_7 та його син ОСОБА_6 стали вимагати від ОСОБА_4 повернення зазначеної суми. Оскільки в ОСОБА_4 не було коштів щоб повернути борг, у нього виник умисел на позбавлення життя ОСОБА_6 та ОСОБА_10.

15 травня 1998 року, ОСОБА_4, реалізуючи свій умисел на вбивство вказаних осіб, приблизно о 6 годині ранку, запросив ОСОБА_6 до свого автомобіля ЗАЗ 1102 «ТАВРІЯ» державний реєстраційний номер 44-95 КИЕ, запропонувавши йому реалізацію товару і одержання виручки за нього, а в подальшому повернення боргу. Погодившись з цим, на вище вказаному автомобілі вони поїхали в напрямоку м. Нової Одеси. На 30 км. автодороги ОСОБА_11 Кіровоград, ОСОБА_4Г зупинив автомобіль, потім обидва пішли до лісопосадки, де ОСОБА_4 із газового пістолета, переробленого під патрон 9 мм. двічі вистрелив у ОСОБА_6.

Смерть ОСОБА_6 наступила внаслідок поранення грудної клітини і живота, які ускладнились внутрічеревним і внутрішньо плевральним крововиливом.

Після вчиненого злочину, ОСОБА_4, повернувся в місто ОСОБА_11. Перевіривши наявність патронів в пістолеті, близько 11 години цього ж дня, підїхавши на автомобілі до будинку по вулиці «2-а Слобідська, 73 кв. 4 де проживав ОСОБА_7. Обманним шляхом ОСОБА_4 запропонував потерпілому проїхати в населений пункт, який знаходиться поза межами обласного центру, де його чекає син - ОСОБА_6.

На 20 км. автодороги Миколаїв-Кіровоград, ОСОБА_4 зупинив автомобіль, після чого разом з потерпілим вийшли із транспортного засобу, зайшли в лісопосадку, де ОСОБА_4 маючи умисел на позбавлення життя ОСОБА_7, з того ж пістолета, двічі вистрелив в останнього, спричинивши поранення грудної клітини і живота з пошкодженням внутрішніх органів, кісток скелета ускладненим внутрічеревним і внутрішньо плевральним крововиливом, внаслідок чого і наступила смерть ОСОБА_7

Продовжуючи злочинну діяльність, ОСОБА_4 вирішив позбавити життя свого партнера по бізнесу громадянина ОСОБА_8, оскільки він не повертав йому борг. Приблизно о 12 годині, 15 травня 1998 року, ОСОБА_4Г прибув у село Пересадівка Жовтневого району Миколаївської області на продовольчу базу, де зустрівшись з ОСОБА_8 запропонував йому обговорити в автомобілі всі питання про сумісний бізнес. Потім вони поїхали по автодорозі ОСОБА_11 Кіровоград, де на 36 км. значеної дороги зупинилися і зайшли в лісопосадку. В ході розмови ОСОБА_8 з ОСОБА_4Г про повернення боргу, між ними виник конфлікт в результаті якого ОСОБА_4, реалізуючи свій умисел на вбивство ОСОБА_8, із того ж пістолета зробив 2 постріли в голову і живіт потерпілому, в результаті чого і наступила смерть останнього.

ОСОБА_4 вчинив вбивство ОСОБА_6 і ОСОБА_7, ОСОБА_8І з однієї і тієї ж гладкоствольної зброї, пристосованої до пострілу 9 мм патронами до пістолету Макарова (ПМ). Зазначену зброю та боєприпаси ОСОБА_4 носив та зберігав без передбаченого законом дозволу.

В апеляції і доповненнях до неї засуджений ОСОБА_4 просить вирок суду першої інстанції скасувати, постановити свій вирок, яким провадження у справі закрити, у звязку з відсутністю в його діях складу злочину. Посилається на порушення його конституційних прав, а також на те, що судове слідство проведено однобічно, оскільки не було допитано значну кількість свідків, вказаних в обвинувальному висновку, інші докази по справі досліджено поверхово і не в повній мірі. Обвинувачення його є не доведеним, викладено на догадках і припущеннях.

Крім того апелянт посилається на порушення кримінально процесуального законодавства при відтворенні обстановки і обставин події. Вважає висновки судово-медичних експертиз не відповідають обставинам справи тому, що по справі знаряддя вбивства відсутнє. Також відсутні гільзи від набоїв - відбитки його пальців рук, наявність автомобіля була навязана йому слідчим із застосуванням психологічного тиску, невідповідність часу та місця скоєння злочину, тощо. Вказує, що він фактично не був ознайомлений із матеріалами при виконанні вимог ст. 218 КПК України.

В своїй апеляції, захисник ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_5, просить вирок Снігурівського районного суду Миколаївської області від 12.04.2012 року скасувати, постановити свій вирок, яким засудженого ОСОБА_5 виправдати.

Посилається на порушення норм кримінально-процесуального закону під час досудового та судового слідства. Зазначає, що в ході судового слідства були неодноразово підтверджені факти порушення органами досудового слідства норм ст. 22 КПК України. У засудженого на досудовому слідстві показання були отримані обманним шляхом. Слідчий, який розслідував дану кримінальну справу в судове засідання не викликався та не допитувався. Крім того при завершенні досудового слідства, в порушенні норм ст. 218 КПК України засудженому не надавались матеріали кримінальної справи для ознайомлення, а все обмежилось формальними підписами в протоколі.

Показання свідків по справі є суперечливими, практично всі допитані у суді свідки свої дані на досудовому слідстві не підтримали. Так, свідок ОСОБА_12 в ході допиту в судовому засіданні показала, що мати та дружина потерпілих ОСОБА_13 не володіла ні російською ні українською мовами, проте в матеріалах кримінальної справи є її показання, підписані власноручно. Свідок ОСОБА_14 (ОСОБА_9), показання якої під час досудового слідства про наявність боргових зобовязань ОСОБА_5 перед потерпілим ОСОБА_15 фактично покладенні в основу версії про корисливі мотиви злочину, в судовому засіданні не змогла пояснити про виникнення боргових зобовязань у ОСОБА_5, а знала виключно зі слів потерпілого ОСОБА_16. При цьому показала, що потерпілі, а також і вона сама погрожували засудженому фізичною розправою за допомогою місцевих осіб.

Свідок ОСОБА_17, який був допитаний у судовому засіданні, свої показання, дані ним в ході досудового слідства не підтвердив, і дав протилежні показання, охарактеризувавши їх дружні відносини і добрий матеріальний стан.

Крім того, апелянт зазначив, що допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_18 також фактично не підтвердив свої показання дані ним на досудовому слідстві про те, що чув постріли із пістолета, і бачив автомобіль, який належав засудженому, а також самого засудженого. Допитували його разом зі свідком ОСОБА_19, слідчий задавав йому наводячи питання в яких уже була сформульована відповідь, текст протоколу для прочитання не надавався, уголос не зачитувався, що свідчить про порушення норм ст.ст. 167,170 КПК України. В основу доведеності вини засудженого були покладені показання свідка ОСОБА_19 (Т.1. а.с. 40, Т.2 а.с. 42-44) які відповідно до показань свідка ОСОБА_18 також були відібрані з порушенням норм ст.ст. 167, 170 КПК України.

Також посилається на те, що суд безпідставно не взяв до уваги показання свідків ОСОБА_20 (Т.1 а.с. 81), ОСОБА_21 (Т.1 а.с. 60), Горпинич (Т.1. а.с. 91), які вказували, що в день вбивства потерпілого ОСОБА_22, останнього розшукували за місцем проживання і роботи невідомі особи словянської зовнішності на чорному автомобілі.

Крім того, визнавши засудженого винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, суд невірно кваліфікував його дії як носіння та зберігання вогнепальної зброї і боєприпасів без передбаченого законом дозволу. Під час досудового слідства не було виявлено сам предмет злочину, його наявність у підсудного було тільки припущенням слідства. Відповідно експертиза, яка дозволяла встановити його належність до конкретного типу вогнепальної зброї не проводилась, біологічні сліди на зброї які належать засудженому не виявлені, також не були встановлені тип та кількість боєприпасів, їх придатність до використання. В ході судового слідства спосіб, місце і час придбання, а також місце зберігання зброї не встановлено. В матеріалах справи присутні тільки висновки балістичної експертизи щодо знайдених на місці злочину куль (Т.1. а.с. 75-79, Т.2. а.с. 104-109), які не можуть бути покладені в основу для кваліфікації дій засудженого за ст. 263 ч. 1 КК України.

В запереченнях на апеляції засудженого та його захисника, потерпілий ОСОБА_11 просить вирок суду першої інстанції залишити без зміни, а апеляції без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника на підтримку своїх апеляцій, думку прокурора про законність і обґрунтованість вироку суду, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції не підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні засуджений свою вину в скоєнні злочинів не визнав і показав, що з потерпілими підтримував дружні стосунки і не мав наміру позбавляти їх життя.

В ході досудового слідства при допиті в якості обвинуваченого 23.09.2010 року (Т.2. а.с. 218-224) і в судовому засіданні 23.02.2011 року, засуджений свою вину в скоєнні злочину визнавав частково і пояснював, що він виконував боргові зобовязання перед ОСОБА_9, але ОСОБА_7 з сином ОСОБА_23 постійно вимагали з нього гроші. 15 травня 1998 року, він з ОСОБА_6, на його автомобілі їхали по трасі Миколаїв-Кіровоград в напрямку м. Нова Одеса. Через деякий час він зупинив автомобіль тому, що ОСОБА_6 почав погрожувати йому газовим пістолетом, переробленим на стрільбу бойовими патронами. Коли вони вийшли з автомобіля, він відібрав у останнього пістолет і намагаючись вийняти з нього обойму, зробив випадковий постріл, а потім другий, спричинивши при цьому поранення, від яких наступила смерть потерпілого. Щоб уникнути помсти за сина, він вирішив позбавити життя і ОСОБА_7 на якого у нього була ще образа за спричиненні йому моральні страждання, які виражалися у вимаганні останнього у нього грошей. На своєму автомобілі «Таврія», він обманним шляхом вивіз з м. Миколаєва ОСОБА_7, і поїхали в напрямку м. Нова Одеса. Потім звернули з автотраси Миколаїв-Кіровоград до лісопосадки, де зробив один постріл з пістолета в область живота, а потім другий постріл в тулуб останнього.

Після вбивства ОСОБА_7, він поїхав на промислову базу в с. Пересадівку Жовтневого району Миколаївської області, де запросив на розмову свого партнера по бізнесу ОСОБА_8 з метою повідомити йому про скоєні злочини і попросити допомоги для родини, оскільки розумів про відповідальність за скоєні злочини. Під час розмови, на тій же ділянці траси Миколаїв-Кіровоград, при демонстрації зброї двічі вистрілив у потерпілого, вчинивши вбивство з необережності.

Проте вина засудженого в умисному вбивстві з корисних мотивів двох і більше осіб підтверджується доказами, дослідженими та перевіреними колегією суддів апеляційного суду Миколаївської області.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_14 підтвердила, що дійсно в 1996 році, отримані нею від договору купівлі-продажу належної їй нерухомості гроші в сумі 3000 доларів США, на довірі передала в користування знайомому ОСОБА_7 і засудженому на умовах позики. По причині невиконання боргових зобовязань, вона намагалася витребувати гроші. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 постійно звертався до ОСОБА_5, про повернення їм боргу, який останній частково борг визнав і обіцяв їм повернути в травні 1998 року 1500 доларів США. 15 травня 1998 року, від дружини ОСОБА_7 їй стало відомо, що чоловіка та сина ОСОБА_23 почергово із дому вивіз засуджений, після чого їх більше ніхто не бачив.

Так свідок ОСОБА_12 на досудовому і судовому слідстві показала, що вона проживала з ОСОБА_6 в цивільному шлюбі. Вранці, 15 травня 1998 року, близько 6 години, на автомобілі «Таврія» блакитного кольору за потерпілим заїхав ОСОБА_4, з метою поїздки в м. Нова Одеса за товаром. Більше вона ОСОБА_24 не бачила, а 17 травня 1998 року довідалася, що його вбили.

Відповідно до показань свідка ОСОБА_25, які були проголошені в судовому засіданні встановлено, що вона зі слів ОСОБА_7 довідалася про те, засуджений був винен їм 1500-2000 доларів США. 15 травня 1998 року, на квартиру, де проживав ОСОБА_7 з дружиною, після 10 години 30 хвилин, на автомобілі синього кольору приїхав ОСОБА_4, з яким потім поїхав потерпілий ОСОБА_6.

Близько 14 години 30 хвилин, ОСОБА_4 знову приїхав і запитав про місце знаходження іншого сина ОСОБА_7 ОСОБА_26, стверджуючи, що його в с. Пересадівка Жовтневого району чекають, батько з братом. Дізнавшись, що ОСОБА_26 немає на місці, засуджений повідомив, що відвезе до ОСОБА_27 та ОСОБА_6 ОСОБА_8. В цей день батько та син додому не повернулися, а 17 травня 1998 року стало відомо про їх смерть (Т.2. а.с. 12-15).

Зазначені показання свідків узгоджуються з іншими показаннями свідків, а також частково узгоджуються і з показаннями самого засудженого даними на досудовому і судовому слідстві, що дає право стверджувати про скоєний засудженим злочин з корисливих мотивів.

Свідки ОСОБА_18, який був допитаний в судовому засіданні, ОСОБА_19, показання якого були оголошені в судовому засіданні (а.сп. 40 т. №1, а.сп. 42-44 т. №2) показали, що 15 травня 1998 року, приблизно опівдні, вони працювали в полі поблизу автодороги ОСОБА_11 Кіровоград. Вони бачили, що на трасі знаходився автомобіль перший вказав світлого кольору, а другий - марки «Таврія» блакитного кольору, в напрямку м. Кіровограда. ОСОБА_18 чув хлопок схожий на постріл в районі лісопосадки, а потім автомобіль розвернувся і поїхав в напрямку м. Миколаєва. Інших автомобілів на трасі в той час не було. ОСОБА_19 чув декілька пострілів, а потім з лісопосадки вийшов чоловік, сів в автомобіль і поїхав в напрямку м. Миколаєва.

Показання зазначених свідків спростовують доводи апеляції засудженого і його захисника про те, що вбивство зазначених осіб вчинили члени грузинської етнічної ОЗУ «Куса», і те, що засуджений нікуди потерпілих не відвозив на своєму автомобілі. Ці показання свідків, і показання засудженого, дані на попередньому слідстві узгоджуються з іншими доказами які свідчать про те, що вбивство ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, вчинив саме ОСОБА_4Г, а доводи апеляції, що він тільки передавав потерпілих членам ОЗУ, і в подальшому не знав, що з ними сталося, є надуманими і не відповідають обставинам справи.

Що стосується доводів апеляцій про невірну кваліфікацію дій засудженого у вчиненому злочині за ч. 1 ст.263 КК України, колегія суддів вважає їх безпідставними і не переконливими.

Згідно до висновків балістичної експертизи №№ 218,234 від 30.06.1998 року дві кулі, які дістали з трупа ОСОБА_6 в морзі бюро СМЕ м. Миколаєва за протоколом огляду від 16.05.1998 року (Т.1. а.с. 32) і куля, витягнута із трупа ОСОБА_8 (протокол огляду та виїмки від 16.05.1998 року Т.1. а.с. 31), куля, яка знайдена при огляді при огляді місця події на 36 км. траси Миколаїв-Кіровоград, та куля, витягнута з трупа ОСОБА_7 (протокол огляду предмету Т.1 а.с. 117), є частиною 9мм. набою до пістолета Макарова (ПМ). Всі вказані кулі відстріляні із однієї одиниці гладкоствольної зброї, придатної для стрільби 9мм набоями до ПМ Т.1. а.с. 75-79 з фото таблицею, Т.2. а.с. 104-109.

Апелянт в своєї апеляції посилається на п.п. 10 і 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про викрадення а також іншому незаконному застосуванні зброї, боєприпасів, вибуховими речовинами, підривними засобами чи радіоактивними матеріалами» зазначаючи, що для винесення питання, чи є відповідні предмети зброєю і боєприпасами, а також для визначення ступеня їх придатності для використання за цільовим призначенням, потрібно призначити експертизу з проведенням її в спеціальному закладі.

Оскільки пістолет з якого було вчинені вбивства вище зазначених осіб і бойові припаси не були вилучені у засудженого, також не встановлене місце зберігання пістолета, а відповідно і не призначалась експертиза щодо використання зазначеної зброї, тому і не можна вважати, що його підзахисний вчинив злочин за ст. 263 ч.1 КК України.

З такими доводами апеляції колегія суддів не може погодитися тому, що в своїх показаннях, які засуджений давав на досудовому слідстві зазначено, що пістолет з якого були вчинені вбивства він забрав у ОСОБА_6В, який в подальшому зберігався у нього. Пістолет був перероблений з газового, для стрільби бойовими патрони 9мм. Після вбивства останнього потерпілого, він повертаючись в м. Миколаїв, з мосту викинув пістолет в річку, який правоохоронними органами не був знайдений. Розуміння зберігання та носіння вогнепальної зброї та бойових припасів це не тільки тримання особою їх в обраному місці, а і володіння, незалежно від тривалості в часі, їх переміщення, транспортування особою безпосередньо при собі, транспортному засобі, без передбаченого законом дозволу.

ОСОБА_4 предявлено обвинувачення в носінні та зберіганні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Відповідно повідомлення дозвільної системи Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 15.06.1998 року ОСОБА_4 дозволу на право збереження, носіння та використання зброї не видавалось (Т.1. а.с. 253).

Що стосується доводів апеляцій засудженого і його захисника в тому, що по справі відсутні гільзи від набоїв, відбитки його пальців рук на місці вчинення злочину, наявність автомобіля була навязана йому слідчим із застосуванням психологічного тиску, невідповідність часу та місця скоєння злочину, а також, що засуджений фактично не був ознайомлений із матеріалами кримінальної справи при виконанні вимог ст. 218 КПК України, колегія суддів вважає їх безпідставними.

На досудовому слідстві засуджений, в присутності захисника, при допиті в якості обвинуваченого, частково признавав себе винним в скоєні злочину, і не заперечував вбивство потерпілих з необережності. Про наявність вини у засудженого у скоєні злочину свідчить той факт, що останній змінив місце проживання з метою уникнення від слідства та суду. Останні 12 років він переховувався в м. Москві Російської Федерації. При затриманні засудженого, правоохоронними органами був встановлений факт, що останній оформлював собі паспорт на імя громадянина ОСОБА_28, що підтверджує його намір переховуватись і надалі.

Крім того, засуджений підтвердив, що мав грошові зобовязання перед ОСОБА_14. ОСОБА_7 та ОСОБА_6 вимагали у нього погашення саме цього боргу в строк до травня 1998 року.

Свідки ОСОБА_14, ОСОБА_21, ОСОБА_25, ОСОБА_29, ОСОБА_30 пояснили суду, що в період часу, який відноситься до скоєння злочину, засуджений мав важкий матеріальний стан. Свідок ОСОБА_31 зазначив про відсутність у засудженого грошей на проїзд, коли той звернувся до нього в м. Запоріжжя 16 травня 1998 року. А тому вказане свідчить про мотив вбивства, тобто корисний - не повернення боргу. Це підтверджується показаннями самого ОСОБА_4 на попередньому слідстві і в суді першої інстанції про його розмову з ОСОБА_8І про повернення боргу, який відмовився повернути. Засуджений також пояснював, що на ті місця, де були знайдені тіла потерпілих, він вивозив їх самостійно на автомобілі «Таврія» блакитного кольору. Як встановлено з матеріалів справи, вимоги ст. 218 КПК України на досудовому слідстві були виконані в присутності захисника, заяв і клопотань при цьому зі сторони засудженого і захисника не поступало, час скоєння злочину в предявленому обвинувачені було вказано приблизне, але число і місце скоєного злочину відповідає дійсності.

Твердження засудженого про те, що з потерпілими учинили розправу невідомі особи ОЗУ, колегія суддів не бере до уваги тому, що засуджений ні на судовому слідстві, а також в своєї апеляції не зміг пояснити і розповісти про всі обставини скоєних злочинів зазначеними особами, плутаючи в часі, місці, способі вчинені злочину. Відповідно до наявних у справі експертиз на тілах потерпілих не знайдено слідів, характерних для боротьби то самооборони, постріли були зроблені з незначної відстані.

Що до інших доводів апеляцій про застосування до нього зі сторони правоохоронних органі психологічного тиску, колегія суддів вважає їх надуманими. Засуджений до правоохоронних органів, до прокуратури з заявою про застосування до нього неправомірних дій на досудовому слідстві, зі сторони слідчого, не звертався.

Що стосується доводів апеляції захисника засудженого в тому, що суд не взяв до уваги пояснення ОСОБА_32, ОСОБА_21, ОСОБА_33, які вказували що 15 травня 1998 року ОСОБА_8 розшукували невідомі особи на автомобілі чорного кольору, а також, що в районі місця вчинення злочину були знайдені сліди шин різних автомобілів, колегія суддів вважає їх надуманими. Вище вказані свідки вказували на автомобіль «Волга», який міг бути на місці вчинення злочину, а засуджений стверджував про автомобіль іноземного виробника, не вказуючи його марку.

Доводи захисника про різницю показань даних свідком ОСОБА_17 на досудовому і судовому слідстві, зазначаючи про причину такої різниці в показаннях, що протокол свого допиту в якості свідка він не читав, уголос йому текст слідчим не зачитувався, при цьому підпис ним була зроблена формально, оскільки у нього у звязку з роботою не було часу знайомитися зі змістом протоколу, колегія суддів також вважає їх безпідставними. Як встановлено з матеріалів справи, допит свідка ОСОБА_17 в ході досудового свідка був виконаний відповідно до вимог ст. 170 КПК України, заяв і клопотань зі сторони свідка про психологічний тиск відносно нього зі сторони слідчого не поступало.

За висновками амбулаторної комплексної судово психолого-психіатричної експертизи (Т.2 а.с. 276-288) на момент скоєння злочину ОСОБА_4 знаходився в стані емоційної напруги, яка не досягла афективної глибини. В результаті дослідження було встановлено, що для засудженого характерні дуже мінливий настрій, ярко виражені емоції, підвищена відволікаємість на зовнішні події тощо.

Слід визнати необґрунтованими доводи апеляцій засудженого і захисника про неповноту досудового та судового слідства, оскільки при вивчені матеріалів справи не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необєктивність дослідження слідчим та судом тих обставин справи, які зазначені ними в апеляціях.

Проаналізувавши досліджені судом всі докази по справі, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно кваліфікував дії засудженого за п.п. «а», «г» ст. 93 КК України (в ред. 1960 року) як умисне убивство при обтяжуючих обставинах, кваліфікуючою ознакою якого є скоєння умисного вбивства із корисливих мотивів, двох і більше осіб і за ч. 1 ст. 263 КК України ( в ред. 2001 року), як носіння, зберігання вогнепальної зброї та бойових припасів, без передбаченого законом дозволу.

Покарання ОСОБА_4 призначено у відповідності до вимог ст. 65-67, 70, КК України, враховано характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого, дані про особу засудженого, який раніше не був судимий, позитивно характеризувався за місцем проживання, на утримані має двох неповнолітніх дітей.

Підстав для скасування вироку, перекваліфікацію дій засудженого, помякшення призначеного покарання, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляції засудженого ОСОБА_4 та захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення, а вирок Снігурівськго районного суду Миколаївської області від 12 квітня 2012 року відносно ОСОБА_4 без зміни.

Головуючий:

Судді: