Ухвала

іменем україни

05 листопада 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_14,

суддів ОСОБА_15, ОСОБА_16,

при секретарі ОСОБА_17,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000105, за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_1 на вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 25 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 12 січня 2015 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця смт Партизани Генічеського району Херсонської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, раніше не судимого,

якого визнаного винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_18,

засудженого ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_2,

в с т а н о в и в:

До Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ звернувся засуджений ОСОБА_1 із касаційною скаргою на судові рішення щодо нього.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_1 порушує питання про їх скасування та призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину. Зазначає, що судами не було належним чином перевірено його доводи про застосування щодо нього незаконних методів слідства. Вважає, що його вина у вчиненні злочину недоведена. Вказує, що речові докази, вилучені з його житла, є недопустимими з огляду на вимоги ст. 89 КПК України, оскільки обшук було проведено неуповноваженою особою та з порушенням порядку, визначеному нормами законодавства. Указує, що внаслідок цих порушень недопустимим доказом є також висновок експертизи. Зазначає про порушення ст. 357 КПК України при дослідженні речових доказів, оскільки речі не були надані йому для ознайомлення. За змістом скарги стверджує також про неповноту, однобічність судового слідства, невідповідність висновків суду обставинам провадження, неправильну оцінку доказів. Вважає, що апеляційний суд на ці порушення уваги не звернув.

За вироком Генічеського районного суду Херсонської області від 25 липня 2014 року ОСОБА_1 визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого за ч. 2 ст. 121 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 12 січня 2015 року вирок місцевого суду змінено: виключено з мотивувальної частини посилання суду як на обставину, що обтяжує покарання ОСОБА_1 - вчинення злочину у стані алкогольного сп'яніння.

У решті вирок місцевого суду залишено без змін.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засудженого за те, що він 14 січня 2013 року близько 18:00 год., знаходячись по АДРЕСА_2, на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, з метою заподіяння тілесних ушкоджень, наніс чисельні удари ногами по тілу та обличчю ОСОБА_3, завдавши їй пошкодження в області голови, чим спричинив потерпілій тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких потерпіла померла.

Заслухавши доповідь судді, позицію засудженого ОСОБА_1 та захисника ОСОБА_2, які підтримали касаційну скаргу, думку прокурора, який зазначив про необґрунтованість касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. Отже, касаційний суд при касаційному розгляді виходить із обставин справи, встановлених судами.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та кваліфікацію його дій за даною нормою кримінального закону судом першої інстанції зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності із дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у вироку наведено докладні мотиви.

Так, як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_1 у ході судового розгляду заперечив свою винуватість у вчиненні злочину, зазначивши, що коли він зайшов до будинку його батька, побачив, що його батько ОСОБА_4 та ОСОБА_3 лежать на підлозі у стані алкогольного сп'яніння, після чого він переклав їх на ліжко, при цьому бачив, що з носа потерпілої йде кров, а її голова розбита, однак безпосередньо дослідивши показання потерпілої та свідків у ході судового розгляду, наявні у матеріалах провадження письмові докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про доведеність винуватості засудженого у вчиненні злочину.

В основу вироку судом обґрунтовано покладено дані, встановлені із показань потерпілої ОСОБА_5, яка повідомила, що її мати ОСОБА_3 скаржилась їй на те, що ОСОБА_1, син її співмешканця ОСОБА_4, систематично приходить до них додому, вимагає гроші, забирає продукти харчування, застосовує до них фізичну силу, про що вона повідомляла правоохоронні органи, характеризувала його виключно з негативної сторони; показань свідків, зокрема, ОСОБА_4, який повідомив, що ввечері 14 січня 2013 року ОСОБА_1, перебуваючи у нього вдома, у його присутності бив ОСОБА_3 по спині та двічі вдарив головою об стіну; ОСОБА_6, ОСОБА_7, які підтвердили, що вранці 15 січня 2013 року почули крики ОСОБА_4, який повідомив, що його син ОСОБА_1 побив ОСОБА_3, від чого вона померла, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які підтвердили, що неодноразово чули скарги від ОСОБА_4 та потерпілої на те, що ОСОБА_1 влаштовує сварки, вимагає гроші, застосовує до них фізичне насильство; ОСОБА_10, яка також зауважила, що за кілька днів до події, разом з потерпілою ходила до дільничного інспектора та повідомила про застосування ОСОБА_1 насильства до неї; ОСОБА_11, який підтвердив те, що ОСОБА_4 скаржився на сина, а також факт складання щодо ОСОБА_1 протоколу за ст. 173-2 КУпАП; показаннями експерта щодо причин смерті ОСОБА_3 та характеру тілесних ушкоджень.

Окрім того, винуватість засудженого суд встановив на підставі даних, встановлених за результатами оцінки даних, що містяться у протоколах слідчих дій, у тому числі огляду місця події, висновків судових експертиз, зокрема, судово-медичної експертизи про характер тілесних ушкоджень виявлених у потерпілої, речових доказів.

За встановлених судом фактичних обставин провадження дії ОСОБА_1 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 121 КК України.

Істотних порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів, які могли б перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення чи таких, які були б безумовними підставами для їх зміни чи скасування за матеріалами провадження не встановлено.

Як убачається з матеріалів провадження, огляд за місцем проживання ОСОБА_1 було проведено без порушення вимог ч. 1 ст. 233 КПК України, відповідно до якої ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді.

Так, у матеріалах провадження (т. 1, а. с. 27) міститься письмова розписка, відповідно до якої ОСОБА_1 надав дозвіл працівникам міліції на проведення огляду належного йому домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1, під час якого було вилучено предмети, долучені до справи як речові докази, та на які було накладено арешт відповідно до ухвали слідчого судді Генічеського районного суду Херсонської області від 18 січня 2013 року.

При цьому, як убачається з протоколу огляду місця події від 15 січня 2013 року огляд за місцем проживання ОСОБА_1 було проведено особою, уповноваженою на здійснення слідчих дій - слідчим СВ Генічеського РВУ МВС ОСОБА_12, яка відповідно до постанови Начальника СУ УМВС України в Херсонській області ОСОБА_13 (т. 1, а. с. 9) входила до складу групи слідчих, якій було доручено проведення досудового розслідування. За таких обставин, доводи ОСОБА_1 про недопустимість окремих доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення його прав, є безпідставними.

Також колегія суддів вважає непереконливими посилання ОСОБА_1 як на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які свідчать про незаконність чи необґрунтованість судових рішень, його твердження про застосування щодо нього незаконних методів слідства.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_1 під час досудового розслідування та судового розгляду не звертався із заявами про застосування щодо нього незаконних методів слідства, у зв'язку з чим ці обставини судом не перевірялись.

При цьому, як видно із вироку в його основу не покладено жодного доказу, відповідно до якого ОСОБА_1 під час досудового розслідування визнав би свою винуватість у вчиненні злочину, щодо якого могло б постати питання про перевірку допустимості доказу відповідно до положень ст. 87 КПК України на предмет його отримання внаслідок недозволених методів слідства.

Твердження ОСОБА_1 про порушення порядку дослідження речових доказів під час судового розгляду є необґрунтованими, оскільки за клопотанням засудженого про безпосереднє дослідження доказів суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ч. 3 ст. 404 КПК України повторно дослідив речові докази із дотриманням вимог ст. 357 КПК України за участю двох понятих, що підтверджується даними фіксації технічного запису судового засідання від 20 жовтня 2014 року, зауважень щодо проведення огляду речових доказів від учасників процесу не надійшло.

Розглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи скарги захисника, дійшов висновку про правильне встановлення місцевим судом фактичних обставин провадження, доведеність вини засудженого у вчиненні злочину та правильність кваліфікації його дій. Свої висновки про залишення апеляційної скарги без задоволення судом належним чином мотивовано, а ухвала суду апеляційної інстанції в цій частині є достатньо обґрунтованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Доводи касаційної скарги про невідповідність призначеного покарання вимогам кримінального закону на увагу не заслуговують.

Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з судових рішень, при призначенні покарання ОСОБА_1 вищевказані вимоги кримінального закону дотримано. Так, судом ураховано тяжкість злочину, що належить до категорії тяжких, характер його вчинення, дані про особу ОСОБА_1, який за місцем проживання характеризується негативно, відсутність обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання та призначено покарання в межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Призначене судом покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як ним, так і іншими особами.

Враховуючи наведене, підстав для задоволення касаційної скарги засудженого ОСОБА_1 колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Залишити без змін вирок Генічеського районного суду Херсонської області від 25 липня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 12 січня 2015 року щодо ОСОБА_1, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16