Справа № 127/5245/13-к
Провадження №11-кп/772/25/2016 Категорія: крим.
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 лютого 2016 рокум. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисників - адвокатів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 , його представника - адвоката ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_13 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами захисників адвокатів: ОСОБА_7 з доповненнями, ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції ОСОБА_14 , на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2015 року, яким

ОСОБА_13 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянин України, уродженець

м. Вінниці, житель

АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 4 ст. 296 КК України з призначенням покарання:

- за ч. 4 ст. 296 КК України у виді 4-х років позбавлення волі;

- за ч. 1 ст. 121 КК України у виді 5-ти років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено ОСОБА_13 остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш сурового покарання більш суворим, у виді п`яти років позбавлення волі.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_13 змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою із взяттям його під варту із зали суду.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_11 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень у відшкодування моральної шкоди та 13623,11 гривень матеріальної шкоди.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку ОСОБА_13 08 листопада 2008 року, приблизно о 21:00 годині разом із знайомим ОСОБА_15 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння та розпивав зі скляної пляшки пиво, проходили по АДРЕСА_2 , де біля будинку № 43 ОСОБА_13 зіштовхнувся плечем в плече з раніше незнайомим йому ОСОБА_11 , який йшов навпроти вказаних особі. Вподальшому ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , безпричинно, із хуліганських спонукань, усвідомлюючи, що вони перебувають в громадському місці, грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства та демонструючи свою зневагу до загальноприйнятих в суспільстві норм моралі та правил поведінки, почали висловлюватись нецензурною лайкою в бік ОСОБА_11 , принижуючи його гідність, на що отримали зауваження від нього. В ході вищезазначеної події ОСОБА_13 , не повідомляючи ОСОБА_15 про свої наміри, продовжуючи свої хуліганські дії, розбив скляну пляшку та безпричинно, з хуліганських спонукань, наніс удар розбитою пляшкою в обличчя ОСОБА_11 , чим заподіяв йому масивну різану рану обличчя (спинки та лівого крила носу). Продовжуючи свої злочинні дії ОСОБА_13 разом із ОСОБА_15 нанесли ОСОБА_11 по декілька ударів кулаками по голові. Внаслідок вказаних дій ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , ОСОБА_11 нанесені тілесні ушкодження у вигляді масивної різаної рани обличчя (спинки та лівого крила носу) з травматичною рубцевою деформацією лівого крила носа, травматичним викривленням 4-х кутнього хряща перетинки носу, рецедивуючою носовою кровотечею; закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою синця з набряком на обличчі зліва які, згідно висновку судово-медичної експертизи № 3138 від 25.12.2008 року, належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки спричинили тривалий (понад 21 день) розлад здоров`я. Тілесні ушкодження у ОСОБА_11 по давності утворення виникли 08.11.2008 року: різана рана обличчя виникла від дії ріжучого предмету; закрита черепно-мозкова травма струс головного мозку, синець з набряком на обличчі зліва, виникли від дії тупого предмету (предметів). На момент проведення експертизи у ОСОБА_11 наявний рубець на обличчі, травматична рубцева деформація лівого крила носа, травматичне викривлення 4-х кутнього хряща перетинки носу, що стоять в причинному зв`язку з вказаною раною обличчя. Дані зміни обличчя у ОСОБА_11 експертом віднесено до невиправних, оскільки зменшення вираженості цих патологічних змін неможливе без оперативного втручання, а тому різана рана обличчя є тяжким тілесним ушкодженням за ознакою непоправного знівечення обличчя ОСОБА_11 .

В апеляційній скарзі з доповненнями адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 вважає вирок незаконним, посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, які не підтверджуються доказами дослідженими під час судового розгляду та містять істотні суперечності. Вказує, що судом не взято до уваги ті докази, які могли істотно вплинути на об`єктивність висновків при постановлені вироку, викладені обставини призвели до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Наголошує на тому, що судове провадження проведено із суттєвими порушеннями норм кримінального процесуального закону, висновки експертиз які наведені у вироку, судом не проаналізовані і юридично не оцінені, а призначене ОСОБА_13 покарання не відповідає особі засудженого внаслідок суворості і є явно несправедливим. Крім того, зазначає, що органами досудового слідства не здобуто беззаперечних доказів вчинення обвинуваченим ОСОБА_13 злочинів, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 121 КК України, відсутні будь-які докази заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень з боку ОСОБА_13 , не взятті до уваги послідовні показання обвинуваченого ОСОБА_13 та свідка ОСОБА_16 . Також, адвокат зазначає, що суд вийшов за межі обвинувачення і безпідставно, без наявності медичних документів, не обґрунтувавши належним чином у вироку свої висновки, вказав, що потерпілому ОСОБА_11 проводилася пластична операція ринопластика з підтягування кінчика носу, а його обличчя має відмінний від загального вигляд, відштовхує від себе та безумовно призводить до психологічного дискомфорту. Апелянт просить в ході апеляційного розгляду дослідити окремі докази - протокол огляду місця події та рапорт інспектора міліції ОСОБА_17 від 08.11.2008 року, протоколи відтворення обстановки і обставин події від 14.09.2011 року за участю обвинуваченого ОСОБА_15 та потерпілого ОСОБА_11 , технічний запис протоколу допиту свідка ОСОБА_16 , які не були досліджені під час судового провадження у суді першої інстанції, проте мають суттєве значення для об`єктивного встановлення обставин події, а також допитати в судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_15 ; вирок скасувати, закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_13 на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України та звільнити його з-під варти.

Адвокат ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 в своїй апеляційній скарзі також вважає вирок незаконним і необґрунтованим у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просить повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, скасувати вирок та ухвалити новий, яким виправдати ОСОБА_13 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 296, ч. 1 ст. 121 КК України, та звільнити його з-під варти. Посилається на необґрунтованість висновків у вироку, їх не підтвердженість дослідженими судом доказами, наявність у вироку суперечностей, на те, що судом не взято до уваги ті докази, які могли істотно вплинути на об`єктивність його висновків. Вказує, що в матеріалах провадження відсутній висновок дактилоскопічної експертизи за відбитками пальців на «речовому доказі», а стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підтвердження вини її підзахисного у вчиненому.

Представник потерпілого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_12 в своїй апеляційній скарзі вважає вирок незаконним, посилається на невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та його особі внаслідок м`якості. Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_13 вчинив тяжкі умисні кримінальні правопорушення, за які передбачено покарання більш ніж 5 років позбавлення волі, дані про те, що він займається волонтерською діяльністю і бере участь в АТО не відповідають дійсності. Під час досудового розслідування та судового слідства на потерпілого та правоохоронні органи за допомогою ЗМІ постійно чинився тиск, зокрема робився негативний наголос на особистості потерпілого ОСОБА_11 , його рідних, перекручувались беззаперечні факти. Тому адвокат просить скасувати вирок та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_13 більш суворе покарання: за ч. 4 ст. 296 КК України 5-ть років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 121 КК України - 6-ть років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_13 остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш сурового покарання більш суворим, у виді 6-ти років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції ОСОБА_14 , неоспорюючи висновків суду першої інстанції щодо доведеності винуватості засудженого у вчиненні кримінальних правопорушень, вважає вирок незаконним, підлягаючим скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного винному покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та його особі внаслідок м`якості. Вказує, що призначаючи покарання, суд неправильно дав оцінку особі обвинуваченого ОСОБА_13 , зокрема, не врахував, що він ніде не працює, не навчається, суспільно-корисною працею не займається, з часу події 08.11.2008 року потерпілому не відшкодував жодної гривні за завдану ним шкоду здоров`ю. Поза увагою суду залишилось те, що позитивна характеристика та відсутність наркологічних та психіатричних захворювань обвинуваченого жодним чином не знижують суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень та їх тяжкості, також судом не враховано характер вчинених засудженим тяжких злочинів. Прокурор просить ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_13 винним та призначити йому покарання: за ч. 4 ст. 296 КК України - 4 роки позбавлення волі, за ч. 1 ст. 121 КК України 5-ть років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначити ОСОБА_18 остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, у виді 5ти років шести місяців позбавлення волі. Врешті вирок - просить залишити без змін.

Представником потерпілого адвокатом ОСОБА_12 подані заперечення на апеляційні скарги захисників-адвокатів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 які, на його думку, є необґрунтованими, суперечать фактичним та очевидним обставинам кримінального провадження, у зв`язку з чим він просить залишити їх без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення та виступи в дебатах: захисників - адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_18 , які підтримали апеляційні скарги сторони захисту і просили задовольнити, при цьому заперечували проти апеляційних скарг представника потерпілого та прокурора; потерпілого ОСОБА_11 , його представника адвоката ОСОБА_12 та прокурора ОСОБА_6 , які підтримали свої апеляційні скарги і заперечували проти скарг адвокатів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_18 , перевіривши матеріали кримінального провадження та обсудивши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального і процесуального права на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до правил, які ґрунтуються на всебічному, повному, неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом.

В той же час, перевірка матеріалів кримінального провадження свідчить, що судом першої інстанції при їх розгляді вказаних вимог закону дотримано не було.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межи апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Так, суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_13 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 296 КК України, кваліфікував його дії як хуліганство, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене групою осіб, із застосуванням предмету, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень. Між тим, остання кваліфікуюча ознака у вироку, у формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, відсутня, у зв`язку з чим наявні істотні суперечності.

Крім того, висновки суду щодо нанесення обвинуваченим ОСОБА_13 удару пляшкою в обличчя потерпілому ОСОБА_11 , із заподіянням останньому масивної різаної рани обличчя, не підтверджуються наведеними у вироку доказами.

Обґрунтовуючи свої висновки, суд першої інстанції послався на нібито послідовні показання потерпілого ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_19 , який пояснював, що не бачив самого моменту удару пляшкою в обличчя потерпілого, однак бачив пляшку в руках ОСОБА_13 .

В ході судового розгляду не було встановлено яким чином і коли саме в руках ОСОБА_13 опинилася пляшка з-під пива яка весь час була у ОСОБА_15 , про що останній жодного разу не заперечував в своїх показах. Не встановлено хто, коли і яким чином розбив цю пляшку, не проведена дактилоскопічна експертиза наявності відбитків пальців рук на її фрагментах. Проте, сам по собі факт розбиття пляшки на місці події та вилучення її разом з фрагментами, про що зазначено в протоколі огляду місця події, ніяк не свідчить про те, що дана пляшка була спеціально пристосована ОСОБА_13 , а саме розбита ним для нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, як стверджує у вироку суд.

При таких обставинах суд мав би керуватися роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» №10 від 22.12.2006 року не лише в частині визначення поняття предмету спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, а і в частині роз`яснень про те, що застосування або спроба застосування предметів, підібраних на місці злочину, які не були спеціально пристосованими для нанесення тілесних ушкоджень, не дає підстав для кваліфікації дій винного за ч.4 ст.296 КК України (п.11).

Отже, такі питання є головними для кваліфікації дій ОСОБА_13 за ч.4 ст.296 КК України, а відсутність на них відповідей свідчить про однобічність і неповноту судового розгляду, яка не може бути усунута в ході апеляційного розгляду, оскільки в матеріалах провадження немає процесуальних документів про проведення первинних оперативно слідчих і процесуальних дій протягом 2008-2012 років, які мали б бути дослідженні і належним чином оцінені судом в сукупності з іншими доказами.

В той же час, в апеляційних скаргах захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 наголошується на наявності таких доказів, які не досліджувались судом першої інстанції, проте вони можуть мати істотне значення для вирішення справи, оскільки спростовують висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_13 у вчиненому та послідовність показів потерпілого ОСОБА_11 , у зв`язку з чим захистом заявлялися відповідні клопотання про їх дослідження в ході апеляційного розгляду. Як вбачається з журналу та звукозапису судового засідання такі ж самі клопотання стороною захисту заявлялися і в суді першої інстанції при розгляді провадження, проте були судом безпідставно відхилені.

Зокрема, сторона захисту посилається на рапорт працівника міліції ОСОБА_17 від 08.11.2008 року, відповідно до якого на місці пригоди ОСОБА_11 вказував на ОСОБА_15 , як на особу, що нанесла йому тілесне ушкодження різану рану носа, протоколи відтворення обстановки і обставин події від 14.09.2011 року за участі обвинуваченого ОСОБА_15 та потерпілого ОСОБА_11 , технічний запис протоколу допиту свідка ОСОБА_16 , тощо.

Згідно ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції.

Оскільки докази, на які посилається захист, можуть мати істотне значення у справі, проте вони не були предметом дослідження судом першої інстанції, більш того вони відсутні в матеріалах провадження, а тому апеляційний суд позбавлений можливості дослідити і перевірити їх в судовому засіданні та підтвердити чи спростувати доводи апелянтів.

Крім того, згідно обвинувального акту, обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_13 не встановлено. Проте, суд першої інстанції, з посиланням у вироку на протокол медичного огляду ОСОБА_13 від 08.11.2008 року, яким ознак алкогольного сп`яніння у нього не виявлено, з незрозумілих причин, визнав в якості обтяжуючій покарання обставини - вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння. При цьому, у формулюванні обвинувачення визнаного судом доведеним, також не зазначено про перебування ОСОБА_13 під час вчинення злочину в стані сп`яніння, що знов таки свідчить про суперечливість і необґрунтованість висновків суду.

Згідно матеріалів провадження справа від самого початку розслідувалася за КПК (1960 року), а потім за КПК України 2012 року.

У зв`язку з набранням чинності новим КПК Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ 26.11.2012 року, з метою недопущення незаконного застосування та неправильного тлумачення його положень, звернув увагу суддів на те, що під час здійснення судового провадження у порядку, передбаченому новим процесуальних законом, слід мати на увазі, що допустимість доказів, отриманих до набуття чинності КПК, визначається у порядку КПК (1960 року). Наведене випливає також із положень ч. 2 ст. 5 КПК України.

Крім того, за змістом п. 7 розділу ХІ Перехідних положень КПК в одній справі (кримінальному провадженні) можуть бути докази, отримані внаслідок здійснення оперативно-розшукових, слідчих та процесуальних дій, як у порядку КПК 1960 року (до набрання чинності КПК), так і в порядку КПК України (після набуття ним чинності), а тому суд, розглядаючи таку справу (кримінальне провадження), має визначити допустимість доказів згідно з тим процесуальним законом, відповідно до якого вони були отримані.

Пункт 8 цих же Перехідних положень КПК України встановлює, що допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим законом, визначається в порядку, що діяв до набрання ним чинності. Тобто, при оцінці судом нових доказів, мають братися до уваги докази, зібрані протягом всього часу розслідування справи, в тому числі і в період дії КПК (1960) року.

Як вбачається з матеріалів провадження ще у 2013 році суду першої інстанції були надані всі матеріали досудового розслідування за 2008-2012 р.р, з якими були ознайомлені учасники процесу. Однак, в ході судового розгляду справи докази, зібрані до набуття чинності КПК України, зокрема протоколи первинних оперативно - слідчих та процесуальних дій, до провадження не долучені, судом не досліджені, питання щодо їх допустимості, як доказів, не вирішувалося, у зв`язку з чим не дотримано вимог ст. 358 КПК України.

Згідно ухвал Апеляційного суду Вінницької області від 09.09.2010 та 21.06.2012 р.р. кримінальна справа щодо ОСОБА_13 і ОСОБА_15 неодноразово направлялася на додаткове розслідування. Проте, в матеріалах провадження відсутні дані про результати цих розслідувань та виконання вимог Апеляційного суду, які можуть мати істотне значення та відповідні наслідки для нового апеляційного розгляду, оскільки всі зібрані докази, як в порядку КПК (1960 року) так згідно КПК України, мають однакове процесуальне значення і повинні бути разом досліджені і оцінені судом першої інстанції в їх сукупності.

Так, в ухвалі Апеляційного суду Вінницької області від 21.06.2012 року йшлося про невиконання вимог попередньої ухвали суду від 09.09.2012 року про повернення справи на додаткове розслідування, що є неприпустимим. Тоді колегія суддів зазначала, що при винесенні вироку суд першої інстанції вибірково дослідив докази, не дав належної оцінки показам обвинуваченого ОСОБА_15 щодо зміни ним своїх свідчень в ході досудового слідства, показанням потерпілого ОСОБА_11 та свідків в їх сукупності і взаємозв`язку. Крім того, з матеріалів провадження не відомо, чи була дана юридична оцінка та яка саме діям ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , адже обвинувачений ОСОБА_13 весь час стверджував, що внаслідок їх нападу він теж зазнав тілесних ушкоджень, проте його свідчення залишились поза увагою.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції порушено принцип безперервності судового розгляду провадження, передбачений ст.322 КПК України, оскільки, відповідно даних журналу та звукозапису судового засідання, після видалення суду 27.02.2015 року до нарадчий кімнати для постановлення вироку, 02.03.2015 року суд своєю постановою відновив подальший судовий розгляд, який фактично був продовжений лише 17.04.2015 року і тривав ще до вересня 2015 року, проте у цей час, згідно наявних у справі довідок секретаря судового засідання, суддя розглядала інші кримінальні провадження.

Також, в матеріалах провадження відсутній протокол автоматизованої системи документообігу міського суду про проведення автоматичного розподілу даного кримінального провадження між суддями, згідно якого суддю ОСОБА_21 визначено для розгляду даного кримінального провадження, як передбачає положення ч.2 ст. 35 КПК України.

Згідно ст. 409 КПК України підставами для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції є, в тому числі, істотні порушення кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповнота судового розгляду.

Відповідно до ст. ст. 7 - 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини, однак судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження ці вимоги закону дотримані не були.

Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суди мають застосовувати Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain» від 06 грудня 1998 р. (n.146) Європейський Суд з прав людини вказав, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Оскільки сукупність наведених порушень кримінального процесуального закону, відповідно до ч.1 ст. 412 КПК України, є істотною, такою що перешкодила ухваленню судом законного і обґрунтованого рішення, тому вирок підлягає скасуванню, у зв «язку з чим у даному провадженні, згідно ч.2 ст.415 КПК України, необхідно призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.

При постановленні вироку судом першої інстанції стосовно ОСОБА_13 був змінений запобіжний захід з підписки про невиїзд на взяття його під варту до набрання вироком законної сили. Оскільки, за результатами апеляційного розгляду вирок стосовно нього підлягає скасуванню, ОСОБА_13 - звільненню з-під варти із зали суду.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 412, 415, 419 КПК України апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :
Апеляційні скарги: захисників адвокатів - ОСОБА_7 з доповненнями, ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_13 , представника потерпілого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_12 , прокурора, який брав участь у розгляді провадження в суді першої інстанції ОСОБА_14 задовольнити частково.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2015 року стосовно ОСОБА_13 - скасувати.

Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_13 направити до того ж суду для призначення нового судового розгляду.

ОСОБА_13 звільнити з-під варти із зали суду негайно.

Ухвала Апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Судді:

З оригіналом вірно: