АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 529/205/15-к Номер провадження 11-кп/786/385/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.3 ст. 153 КК України ТЗ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 серпня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000268 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на ухвалу Диканського районного суду Полтавської області від 25 березня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 153 КК України,

Кримінальне провадження розглянуто з участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

неповнолітнього ОСОБА_7 ,
законних представників неповнолітнього ОСОБА_7 - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,

захисників: ОСОБА_6 , ОСОБА_11

законного представника неповнолітнього потерпілого - ОСОБА_12

представника кримінальної міліції у справах дітей Диканського РВУ МВС України в Полтавській області ОСОБА_13

ВСТАНОВИВ :

На ухвалу Диканського районного суду Полтавської області від 25 березня 2015 року подав апеляційну скаргу захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 в якій просив ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою передати ОСОБА_7 під нагляд батьків ОСОБА_10 та ОСОБА_9 ..

Вважає, що судове рішення не відповідає фактичним обставинам провадження, так як вказівка, що малолітній ОСОБА_7 схильний до вчинення кримінальних правопорушень не підтверджується жодним доказом, дослідженими під час судового розгляду.

Стверджує, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на висновки, а саме: характеристика, його щире каяття та сприяння розкриттю злочину.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 15 жовтня 2014 року близько 18 год. скориставшись тим, що в силу свого малолітнього віку потерпілий ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2 , не здатний зрозуміти характер та значення вчинюваних з ним дій та не зможе чинити опір, заманив його на дах сільського будинку культури в с. Андріївка Диканського району Полтавської області, де задовольнив свою статеву пристрасть неприродним способом, здійснив акт мужолозтва та орогеніталійний контакт. Внаслідок вказаних дій неповнолітнього ОСОБА_7 малолітньому потерпілому ОСОБА_14 були нанесені тілесні ушкодження у вигляді крововиливу в слизову оболонку ділянки анального отвору, які, згідно висновку судово-медичної експертизи № 1591 від 20.11.2014 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 25 березня 2015 року застосовано до неповнолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусовий захід виховного характеру у виді направлення до загальноосвітньої школи соціальної реабілітації строком на 3 роки.

Заслухавши доповідача, захисника ОСОБА_6 , неповнолітнього ОСОБА_7 та його представників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на підтримку наданої апеляції, заперечення представників неповнолітнього потерпілого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_11 , представника кримінальної міліції у справах дітей Диканського РВУ МВС України в Полтавській області ОСОБА_13 та прокурора, які вважали ухвалу суду законною та обґрунтованою, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги згідно її меж, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Фактичні обставини скоєного злочину, відповідно до достовірно встановлених обставин його скоєння та кваліфікацію дій неповнолітнього ОСОБА_7 ніхто із учасників процесу не оскаржує. Судом першої інстанції було вірно встановлено, що неповнолітній ОСОБА_7 на момент скоєння ним інкримінованого діяння - не досяг віку, з якого в даному випадку настає кримінальна відповідальність, тобто йому на момент противоправного діяння не виповнилось 14 років.

Таким чином, рішення суду першої інстанції про застосування до неповнолітнього ОСОБА_7 примусового заходу виховного характеру є вірним та обґрунтованим. При цьому також було правильно враховано доцільність застосування самого суворого заходу виховного характеру про направлення неповнолітнього ОСОБА_7 до спеціального навчально-виховного закладу соціальної реабілітації, оскільки його виправлення не може бути досягнуте шляхом застосування інших менш суворих примусових заходів виховного характеру. Неповнолітній ОСОБА_7 вчинив суспільно - небезпечне діяння фактично за 2 місяця до досягнення ним 14 річного віку, тобто до моменту, з якого настає кримінальна відповідальність за скоєння злочину передбаченого ст.153 ч.3 КК України та відповідно в повному обсязі усвідомлював неправомірність своїх дій по відношенню до беззахисного внаслідок віку, малолітнього потерпілого ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був йому знайомим. Твердження батьків неповнолітнього ОСОБА_7 , що в домашніх умовах можливе під їх наглядом його перевиховання, спростувала мати неповнолітнього потерпілого, яка вказала, що за рік до вказаної події їй стало відомо про вчинення аналогічних дій неповнолітнім ОСОБА_7 по відношенню до її сина. Не бажаючи розголошення, в селі за місцем мешкання, вказаної ганебної інформації, ОСОБА_12 звернулась до ОСОБА_9 , щоб та унеможливила здійснення її неповнолітнім сином в подальшому вказаних протиправних дій. Підстав для сумніву в достовірності показань ОСОБА_12 колегія суддів не вбачає. Але як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_9 не змогла перевиховати та вплинути на свого сина ОСОБА_7 і перешкодити здійсненню ним кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України, яке є особливо тяжким злочином згідно ст. 12 КК України. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, каяття неповнолітнього ОСОБА_7 та його батьків відбулося тільки після проведення судової молекулярно - генетичної експертизи та наявності висновків про неспростовність вчинення факту вказаного злочину саме неповнолітнім ОСОБА_7 ..

З наведеного вбачається, що неповнолітній ОСОБА_7 незважаючи на позитивні характеристики з місця навчання та мешкання, вийшов з-під контролю батьків (які також позитивно характеризуються) не піддається дійсному виховному впливу та не може бути виправлений шляхом застосування інших примусових заходів виховного характеру, в тому рахунку і у вигляді передачі під нагляд батькам.

Згідно постанови пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 N 2 « Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» відповідно до ст. 8 Закону України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей» до загальноосвітніх шкіл соціальної реабілітації направляють неповнолітніх віком від 11 до 14 років, а до професійних училищ соціальної реабілітації - віком від 14 років.

Таким чином рішення суду першої інстанції про направлення неповнолітнього ОСОБА_7 до школи соціальної реабілітаціє є хибним, оскільки останній досяг віку 14 років його належить направити до професійного училища соціальної реабілітації терміном на 2 роки. Колегія суддів вважає, що даного строку буде достатньо для його перевиховання, саме до часу досягнення ОСОБА_7 віку 16 років, з якого відповідно настає кримінальна відповідальність за скоєння і інших злочинів передбачених чинним законодавством, і що буде дійсною перепоною для вчинення неповнолітнім кримінальних правопорушень в подальшому, оскільки на даний час соціальної реабілітації ОСОБА_7 не потребує. Стан здоров`я ОСОБА_7 на даний час не перешкоджає його навчанню в професійному училищу соціальної реабілітації, отриманню ним професійних навиків та зайняттю любимим видом спорту - футболом.

Відповідно до вказаного, апеляція захисника в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню.

Крім того, у вступній частині ухвали, внаслідок описки в анкетних даних, не вірно зазначено ім`я неповнолітнього ОСОБА_15 - «Власдилав» замість « ОСОБА_16 », як це вірно зазначено в свідоцтві про його народження. Вказану промилку відповідно до вимог ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає за потрібне виправити.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, КПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 частково задовольнити.

Ухвалу Диканського районного суду Полтавської області від 25 березня 2015 року щодо ОСОБА_7 , змінити.

Застосувати до неповнолітнього ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , примусовий захід виховного характеру у виді направлення до професійного училища соціальної реабілітації терміном на 2 роки.

Виправити описку в анкетних даних неповнолітнього ОСОБА_7 , у вступній частині ухвали суду першої інстанції від 25.03.2015 року та вважати вірним вказане ім`я ОСОБА_16 .

В іншій частині ухвалу суду залити без змін.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4