АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/57/16-к Номер провадження 11-сс/786/38/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області у складі:
головуючого ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника-адвоката ОСОБА_7 ,
затриманого - ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 та ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 27 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 27 січня 2016 року відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_8 на постанову заступника Генерального прокурора України від 28.12.2015 року про видачу особи (екстрадицію).

Приймаючи вказане, рішення, слідчий суддя послався на відсутність підстав для відмови у видачі особи (екстрадиції) передбачених ст.589 КПК України, та зазначив, що ОСОБА_8 не являється громадянином України в зв`язку тим, що Указом Президента України від 10.10.2014 року № 767/2014 ОСОБА_8 припинено громадянство України внаслідок втрати.

На вказану ухвалу слідчого судді, надійшла апеляційна скарга адвоката ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_8 , у якій остання, наголошуючи на її незаконності, прохала ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Полтави від 27 січня 2016 року по скарзі на постанову заступника Генерального прокурора України від 28 грудня 2015 року про видачу (екстрадицію) ОСОБА_8 скасувати за безпідставністю та постановити ухвалу, якою скасувати постанову заступника Генерального прокурора України від 28 грудня 2015 року про видачу (екстрадицію) ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Російської Федерації.

В обґрунтування своїх вимог вказала, що висновок слідчого судді про обґрунтованість постанови заступника Генерального прокурора України від 28.12.2015 року не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відомості про те, що саме ОСОБА_8 , до якого 22.07.2015 року застосовано екстрадиційний арешт, позбавлений громадянства України шляхом його втрати є непідтвердженими.

Відомості про те, що саме ОСОБА_10 , до якого 22.07. 2015 року застосовано екстрадиційний арешт, позбавлений громадянства України шляхом його втрати є непідтвердженими. Відповідно до Указу Президента України «Про припинення громадянства України ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та інших осіб» № 767 від 10.10.2014 року громадянства України шляхом його втрати позбавлено і ОСОБА_8 , 1966 року народження. Більше ніяких ідентифікаційних ознак особи, яка втратила громадянство, а саме: паспортних даних, відомостей про індивідуальний податковий номер, адресу місця реєстрації або місця народження,- зазначений документ не містить. Незважаючи на це, прокуратура приходить до хибного висновку про те, що громадянства позбавлений саме ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає у м. Полтаві, і під час екстрадиційної перевірки додаткові відомості стосовно особи, позбавленої громадянства цим Указом, не витребовує.

Вказала, що про позбавлення громадянства України ОСОБА_8 ніким не повідомлявся. Про позбавлення громадянства йому стало відомо вже після екстрадиційного арешту, в зв`язку з чим він звертався до Вищого адміністративного суду України з позовом про скасування зазначеного Указу, який було залишено без розгляду, оскільки з наявної копії Указу неможливо встановити його зміст, а на офіційному сайті Президента України взагалі відсутня інформація про існування такого Указу. Немає зазначеного Указу і на офіційному сайті Верховної Ради України у розділі «Законодавство України».

Окрім того, вказала, що з матеріалів екстрадиційної перевірки вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у злочинах, передбачених частинами 2 і 3 ст. 159-4 та ч.4 ст.159 КК Російської Федерації, тобто у шахрайстві, яке спричинено навмисним невиконанням договірних зобов`язань. На думку слідчих органів РФ обвинувачений, діючи від імені юридичної особи, підписав господарські договори, не маючи наміру їх виконувати, з метою заволодіння чужим майном.

У Кримінальному кодексі України взагалі відсутній такий вид злочину, як шахрайство, пов`язане з навмисним невиконанням договірних зобов`язань. За законодавством України спори, що виникають у зв`язку з невиконанням господарських зобов`язань, розглядаються загальними та господарськими судами, а тому, висновок Генеральної прокуратури України про те, що злочини, які інкримінуються ОСОБА_8 на території Російської Федерації, відповідають ч.4 ст. 190 КК України зроблений без будь-якого правового обґрунтування, що у свою чергу є підставою для відмови в екстрадиції, передбаченою п.2 ч.1 ст. 589 КПК України.

Зазначила, що, на даний час ОСОБА_8 є громадянином України, оскільки визнає її Конституцію і закони, має діючий паспорт громадянина України, що у відповідності до п.1 ст.5 Закону України «Про громадянство України» є підтвердженням громадянства України.

А тому, вважає, що екстрадиційна перевірка проведена прокуратурою неповно, висновок про видачу (екстрадицію) ОСОБА_8 . Російській Федерації є передчасним, а висновок слідчого судді про обґрунтованість постанови заступника Генерального прокурора України від 28.12.2015 року не відповідає фактичним обставинам справи.

ОСОБА_8 , у своїй апеляційній скарзі прохав ухвалу слідчого судді скасувати за безпідставністю та постановити ухвалу, якою скасувати постанову заступника Генерального прокурора України від 28 грудня 2015 року.

В обґрунтування своїх вимог, вказав ідентичні з захисником ОСОБА_9 підстави для скасування ухвали слідчого судді.

Крім того, вказав, що під час розгляду його скарги у суді першої інстанції, участь у судовому засіданні приймав прокурор ОСОБА_6 , про що слідчим суддею зазначено в вступній частині ухвали, а в описовій частині слідчий суддя двічі вказав, прокурора ОСОБА_14 , який не брав участь у судовому засіданні. Вказане свідчить про недбале ставлення судді до розгляду його скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, ОСОБА_8 та в його інтересах захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні скарги, думку прокурора про законність та обґрунтованість ухвали слідчого судді, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги згідно їх меж, вважає, що надані апеляційні скарги задоволенню не підлягає з таких підстав.

Так, відповідно до ч.1 ст.589 КПК України у видачі особи іноземній державі відмовляється у разі, якщо:

1)особа, стосовно якої надійшов запит про видачу, відповідно до законів України на час прийняття рішення про видачу (екстрадицію) є громадянином України;

2)злочин, за який запитано видачу, не передбачає покарання у виді позбавлення волі за законом України;

3)закінчилися передбачені законом України строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності або виконання вироку за злочин, за який запитано видачу;

4)компетентний орган іноземної держави не надав на вимогу центрального органу України додаткових матеріалів або даних без яких неможливе прийняття рішення за запитом про видачу (екстрадицію);

5)видача особи (екстрадиція) суперечить зобов`язанням України за міжнародними договорами України;

6)наявні інші підстави, передбачені міжнародним договором України.

Відповідно до ч.2 вищевказаної статті особа, якій надано статус біженця, статус особи, яка потребує додаткового захисту, або їй надано тимчасовий захист в Україні, не може бути видана державі, біженцем з якої вона визнана, а також іноземній державі, де її здоров`ю, життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання (релігії), національності, громадянства (підданства), приналежності до певної соціальної групи або політичних переконань, крім випадків, передбачених міжнародним договором України.

З матеріалів провадження, вбачається, що 23.05.2013 року компетентні органи Російської Федерації відповідно до Конвенції про правову допомогу та правові відносини по цивільним, сімейним та кримінальним справам, звернулись до Генеральної прокуратури України із запитом щодо екстрадиції (видачі) ОСОБА_8 для притягнення до кримінальної відповідальності за шахрайство.

Згідно з наданими російською стороною документами, 11.04.2012 року першим відділом СЧ по РОКД СУ УВС по ЗАО ГУ МВС Росії по м.Москва порушено кримінальну справу №96117 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.159 КК РФ, за фактом вчинення ОСОБА_8 відносно ОСОБА_15 шахрайських дій.

06.12.2012 року по кримінальній справі винесено постанову про притягнення ОСОБА_8 в якості обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.159-4, ч.3 ст.159-4, ч.4 ст.159 КК РФ.

07.12.2012 року обвинувачений ОСОБА_16 оголошений в розшук, а 14.01.2013 року у міжнародний розшук.

Постановою Нікулінського районного суду м.Москви від 18.01.2013 року ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

24.05.2013 до Генеральної прокуратури України надійшов запит Генеральної прокуратури Російської Федерації про видачу ОСОБА_8 для притягнення до кримінальної відповідальності. Відповідно до запиту ОСОБА_8 - громадянин Росії.

Запит російської сторони та інші документи про видачу оформлено відповідно до вимог Європейської конвенції про видачу правопорушників 1957 року та Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах 1993 року, якими врегульовано відносини між Україною та Російською Федерацію з питань екстрадиції.

19.04.2013 року, ОСОБА_8 було затримано працівниками Солом`янського РУ ГУМВС України в м. Києві. 21.04.2013 року Солом`янським районним судом м. Києва до нього застосовано тимчасовий арешт, а 27.05.2013 року, Шевченківським районним судом м.Києва екстрадиційний арешт. ОСОБА_8 утримувався в Київському СІЗО.

Проведення екстрадиційної перевірки обставин, які можуть перешкоджати видачі ОСОБА_8 , 21.05.2013 року доручено прокуратурі м. Києва. За результатами цієї перевірки не було встановлено передбачених ст. 589 КПК України та міжнародними договорами обставин для відмови у видачі. 11.06.2013 року, Генеральною прокуратурою України прийнято рішення про видачу ОСОБА_8 до Російської Федерації.

04.09.2013 року, Державна міграційна служба України повідомила Генеральну прокуратуру України, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про громадянство України» ОСОБА_8 є громадянином України. З огляду на це Генеральною прокуратурою України 13.09.2013 року було скасовано постанову від 31.06.2013 про його видачу. Цього ж дня ОСОБА_8 , звільнено з під варти.

Одночасно Генеральною прокуратурою України доручено Державній міграційній службі України провести перевірку наявності підстав для втрати ОСОБА_8 громадянства України, який мав подвійне громадянство.

Так, Указом Президента України від 10.10.2014 року №767/2014 ОСОБА_8 припинено громадянство України внаслідок втрати.

20.07.2015 року ОСОБА_8 було затримано на території Полтавської області.

Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 22.07.2015 року до ОСОБА_8 було застосовано екстрадиційний арешт. На теперішній час ОСОБА_17 утримується в Полтавському СІЗО і кінцевий процесуальний 12 місячний термін можливості тримання його під вартою, відповідно до застосованого екстрадиційного арешту , не настав.

Проведення екстрадиційної перевірки обставин, які можуть перешкоджати видачі ОСОБА_8 , 18.09.2015 року було доручено прокуратурі Полтавської області. За результатами цієї перевірки ( строки якої двічі продовжувались до 25.10.2015 та 25.11.2015 року Генеральною прокуратурою України у визначений спосіб) проведеною прокурором відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 не було встановлено передбачених ст. 589 КПК України та міжнародними договорами обставин для відмови у видачі ОСОБА_8 до Російської Федерації

Під час екстрадиційної перевірки було також встановлено, що ОСОБА_8 09.09.2015 року оскаржив Указ Президента України від 10.10.2014 року до Вищого адміністративного суду України. Ухвалою зазначеного суду від 17.11.2015 року позовну заяву повернуто ОСОБА_8

ОСОБА_8 на даний час є громадянином Російської Федерації.

Злочини передбачені ч.2 ст. 159 - 4. ч. 3 ст. 159-4, ч.4 ст.159 КК Російської Федерації, які вчинив ОСОБА_8 , згідно українського законодавства підпадають під кваліфікацію злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, яка передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Відповідно до Європейської конвенції про видачу правопорушників, видача особи здійснюється за умови вчинення нею злочину, за яким за законодавством сторони, що вимагає видачі, може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком не менше як один рік, а тому злочин вчинений ОСОБА_8 є екстрадиційним.

Відповідно постанова заступника Генерального прокурора України від 28 грудня 2015 року про екстрадицію ОСОБА_8 до Російської Федерації є законною та обґрунтованою.

Посилання захисника ОСОБА_8 про те, що ухвала слідчого судді не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки відомості про те, що саме ОСОБА_10 , до якого 22.07.2015 року застосовано екстрадиційний арешт, позбавлений громадянства України шляхом його втрати є непідтвердженими не відповідають дійсності.

Так під час судового розгляду, досліджено копію витягу з Указу Президента України від 10.10.2014 року стосовно ОСОБА_8 про втрату громадянства України, надісланий заступником Глави Адміністрації Президента України ОСОБА_18 до Генеральної Прокуратури України і тому доводи апелянтів стосовно того , що ОСОБА_8 продовжує бути громадянином України є неспроможними. Сам ОСОБА_8 в судових засіданнях по даній справі факт того , що являється громадянином Росії не заперечував, оскільки дійсно має паспорт Російської Федерації ( серії НОМЕР_1 виданий відділом УФМС Росії по м. Москва по району Кунцеве), тривалий час проживав та працював в Росії, за місцем проживання в м. Москві розірвав шлюб з першою дружиною.

Судом першої інстанції, вірно встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_8 на даний час не є громадянином України, статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту не має, до кримінальної відповідальності на території України не притягується, за станом здоров*я може бути етапованим до РФ.

Крім того, безпідставними є посилання захисту на ст. 589 КПК України, яка визначає підстави відмови у видачі особи іноземній державі, а саме на п.1 ч.1 ст. 589 КПК України, де вказано, що у видачі особи іноземній державі відмовляється у разі, якщо особа стосовно, якої надійшов запит про видачу, відповідно до Законів України на час прийняття рішення про видачу ( екстрадицію) є громадянином України.

Так, відповідно до п.2 ч.1 ст. 3 ЗУ «Про громадянство», громадянами України є особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Враховуючи вищевикладене та те, що ОСОБА_8 на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживав не на території Україні, був і на даний час є громадянином Російської Федерації, громадянство України набув у вересні 2013 року та позбавлений його Указом Президента України від 10 жовтня 2014 року, на час вчинення злочинів передбачених ч.2 ст. 159 - 4. ч. 3 ст. 159-4, ч.4 ст.159 КК РФ був громадянином Російської Федерації, положення вказаної норми Закону на нього не розповсюджуються.

Твердження захисника ОСОБА_7 про незаконність дій Генеральної прокуратури і необхідність винесення постанови Генеральною прокуратурою про відмову в екстрадиції ОСОБА_8 із закриттям провадження у справі, замість чинної постанови Генеральної прокуратури України від 13.09.2013 року про скасування постанови прокуратури від 11.06.2015 року про екстрадицію ОСОБА_8 до РФ не заслуговують на увагу, оскільки зазначена постанова прокуратури в даному провадженні не оскаржується і питання про це в апеляціях скаржників поданих на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 27 січня 2016 року не ставилось. Крім того, ніяких не відповідностей вимогам діючого законодавства в вище вказаній постанові Генеральної прокуратури від 13.09.2013 року стосовно ОСОБА_8 не вбачається, як і в подальшій проведеній екстрадиційній перевірці.

Також не заслуговують на увагу і доводи захисту щодо тривалого часу проведення Генеральною прокуратурою України екстрадиційної перевірки, оскільки вказане ніяким чином не впливає на законність та обґрунтованість постанови заступника Генерального прокурора України від 28 грудня 2015 року про екстрадицію ОСОБА_8 до Російської Федерації.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що слідчий суддя на законних підставах відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_8 на постанову заступника Генерального прокурора України від 28.12.2015 року про його екстрадицію.

Таким чином підстав для задоволення апеляційних скарг ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 422, 584 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги ОСОБА_8 та в його інтересах захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Київського районного суду м.Полтави від 27 січня 2016 року про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_8 на постанову заступника Генерального прокурора України від 28.12.2015 року про видачу особи (екстрадицію) без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4