11-кп/775/148/2015(м)
263/2962/14-к

Головуючий у І інстанції: ОСОБА_1 11-кп/775/148/2015(м)
Доповідач: ОСОБА_2 263/2962/14к

У Х В А Л А
іменем У к р а ї н и
6 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6
за участю прокурора ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9
представника потерпілого ОСОБА_10
захисника ОСОБА_11
виправданого ОСОБА_12
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Сочі Краснодарського краю Росії, українець, громадянин України, одружений, маючий середню освіту, є фізичною особою підприємцем, раніше не судимий, зареєстрований та мешкаючий за адресою: АДРЕСА_1 ,-
визнаний не винним та виправданий за 190 ч.3, 27 ч.4, 366 ч.2, 358 ч.4 КК України,-
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04.02.2015 р. ОСОБА_12 визнаний не винним та виправданий за 190 ч.3, 27 ч.4, 366 ч.2, 358 ч.4 КК України. За результатами досудового розслідування ОСОБА_12 обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень при наступних обставинах.
В жовтні 2011 року, будучи обізнаним про те, що власник квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , постійно мешкає поза території України, у ОСОБА_12 виник умисел на протиправне придбання права на зазначену квартиру шляхом обману, а саме: за допомогою отримання обманним шляхом рішення суду щодо визнання за ним права користування зазначеною квартирою і подальшої її приватизації на підставі цього рішення. Знаючи про те, що у підтвердження заявлених прав на користування вказаною квартирою, він повинен надати до суду підтверджуючі документи. ОСОБА_12 , діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою протиправного придбання права на чуже майно шляхом обману, 21.10.2011 р. в денний час, знаходячись в кабінеті начальника ЖЕД №3 ЖКП «Жилкомплекс» за адресою: м. Маріуполь, Жовтневий район, вул. Артема, 6.58, шляхом умовляння, підбурив службову особу - начальника житлово-експлуатаційної ділянки № 3 житлово-комунального підприємства «Жилкомплекс» Департаменту розвитку житлово - комунальної інфраструктури Маріупольської міської ради ОСОБА_13 , з якою він підтримував стосунки, скласти та видати йому завідомо неправдиві офіційні документи, а саме: акт без номеру від 21.10.2011 р., згідно якого ОСОБА_12 начебто мешкав за адресою: АДРЕСА_2 з 2009 року без реєстрації; акт без номеру від 21.10.2011 р. щодо проведення перевірки стану житла, згідно якого ОСОБА_12 начебто здійснював ремонт квартири АДРЕСА_3 , які ОСОБА_13 на прохання ОСОБА_12 умисно склала та підписала, достовірно знаючи про те, що у зазначеній квартирі у вказаний період часу ніхто не мешкав, ремонтні роботи не виконувались, після чого видала їх ОСОБА_12 для подальшого використання в суді.
На підставі вищезазначених завідомо підроблених документів: позовної заяви та актів, складених начальником ЖЕД №3 ЖКП «Жилкомплекс», які містили неправдиві відомості та які 13.12.2011 р. надано ОСОБА_12 до Іллічівського районного суду м. Маріуполя, 27.12.2011 р. судом винесено заочне рішення №2-3786/11, згідно якого позовні вимоги ОСОБА_12 задоволено і за ОСОБА_12 визнано право користування квартирою АДРЕСА_3 .
21.02.2012 р. у денний час ОСОБА_12 для завершення свого злочинного наміру, спрямованого на придбання права власності на зазначену квартиру, знаходячись за адресою: АДРЕСА_5 , звернувся до міського комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» із заявою про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, розташоване за адресою : АДРЕСА_2 , до якої додав свідоцтво про право власності на зазначену квартиру, видане Управлінням міського майна Маріупольської міської ради при вищевказаних обставинах. Згідно вказаної заяви право власності ОСОБА_12 на зазначену квартиру зареєстровано МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 23.02.2012 р. за №36041854.
В результаті умисних неправомірних дій ОСОБА_12 , які виразились в підбуренні до складання та видачі службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів шляхом подання до Іллічівського районного суду м. Маріуполя та до Управління міського майна Маріупольської міської ради документів, що призвело до введення в оману посадових осіб зазначених установ, ОСОБА_12 шляхом обману набув право власності на чуже майно, яке належить ОСОБА_14 , а саме: на квартиру АДРЕСА_3 , вартістю 186077 грн.. чим завдав потерпілому ОСОБА_14 матеріальну шкоду у значному розміру.
Не погодившись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним та засудити за ст.ст. 190 ч.3, 27 ч.4, 366 ч.2, 358 ч.4,70 ч.1 КК України до 4 років та 6 місяців позбавлення волі зі штрафом у розмірі трьохсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Оспорюючи висновки суду в частині виправдання ОСОБА_12 за вчинення шахрайства, зокрема відсутності ознаки добровільної передачі майна потерпілим обвинуваченому, прокурор зазначає, що безпосередня участь потерпілого у передачі майна не є обов`язковою ознакою даного складу злочину, як на цьому наполягає суд, оскільки переважна більшість шахрайських дій, зокрема вчинених шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки, відбуваються за обставин, коли потерпілий та правопорушник взагалі не контактують. Крім того, ОСОБА_12 з метою заволодіння квартирою потерпілого ОСОБА_14 вдався до обману посадових осіб Іллічівського райсуду м. Маріуполя, Управління міського майна Маріупольської міської ради, МКП «Маріупольске бюро технічної інвентаризації», що на думку прокурора свідчить про ознаки шахрайства в його діях.
Вказує, що ОСОБА_12 , представляючи в якості доказів завідомо неправдиві документи, які були складені та видані підбуреною ним службовою особою ОСОБА_13 , діяв виключно із корисливим умислом, спрямованим на заволодіння вказаною квартирою шляхом обману, оскільки ОСОБА_12 знав, що в цій квартирі АДРЕСА_3 він ніколи не мешкав, ремонтні роботи не виконував, і тому не мав законних підстав для набуття права власності на зазначену квартиру.
Не погоджується прокурор і з висновками суду про виправдання обвинуваченого за епізодом підбурювання до службового підроблення, вважає доведеним факт того, що ОСОБА_12 шляхом умовляння підбурював службову особу ОСОБА_13 до скоєння службового підроблення, оскільки, це виходить з пояснень самої ОСОБА_13 , яка в суді не заперечувала цих обставин, пояснюючи, що на прохання ОСОБА_12 склала відповідні акти та після того як ОСОБА_12 зібрав підписи сусідів, засвідчила ці акти своїми підписами. В цій частині прокурор зауважує, що з протоколу про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 24.02.2014 року щодо розмов обвинуваченого з ОСОБА_13 , вбачається, що вони спілкуються між собою як давно знайомі, це випливає зі змісту та характеру розмов. Незважаючи на те, що ці розмови відбулися пізніше подій, викладених в обвинуваченні, вважає цей доказ належним та допустимим.
Спростовуючи висновки суду в частині виправдання обвинуваченого за стст. 27 ч.4, 366 ч.2 КК України, прокурор посилається на пояснення свідка ОСОБА_13 з яких вбачається, що до неї, як до начальника ЖЕД № З ЖКП «Жилкомплекс» з проханням скласти акт про проживання без реєстрації та акт щодо проведення косметичного ремонту у квартирі АДРЕСА_3 звертався саме ОСОБА_12 , а не ОСОБА_16 як на тому наполягає обвинувачений. ОСОБА_13 також зазначила, що саме ОСОБА_12 повинен був збирати підписи сусідів на підтвердження факту його проживання у вказаній квартирі. Свідок ОСОБА_17 також пояснила в суді, що бачила як ОСОБА_12 приходив до ЖЕД № З ЖКП «Жилкомплекс», а саме до ОСОБА_13 .
Враховуючи, вищезазначене, прокурор стверджує, що обвинувачений та ОСОБА_13 добре знають один одного, а тому умовляння ОСОБА_12 , яке виразилось у настійливому проханні ОСОБА_13 скласти зазначені акти, свідчить про доведеність винності ОСОБА_12 у вчинені злочину, передбаченого ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України.
В апеляції прокурор вказує на неспроможність мотивів та висновків, наведених у вироку щодо виправдання ОСОБА_12 за ст.358 ч.4 КК України, тобто за використання завідомо підробленого документа. Вважає, що суд безпідставно поклав в основу виправдання ОСОБА_12 в цій частині виключно пояснення обвинуваченого, в яких він заперечував факт подачі до суду позовної заяви про визнання за ним права користування квартирою по АДРЕСА_6 , його участь у розгляді позову судом, Вказує, що суд не вмотивував у вироку свої висновки, з яких він відкинув пояснення свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , з яких виходить, що вони приходили до суду в якості свідків за проханням ОСОБА_12 та свідків ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , які в суді пояснили, що данні, викладені в актах, складених ЖЄКОМ про проживання в квартирі ОСОБА_12 не відповідають дійсності.
Вислухавши доповідача, прокурора, який підтримав свої апеляційні вимоги, просив постановити по справи обвинувальний вирок у межах висунутого ОСОБА_12 обвинувачення, представника потерпілого ОСОБА_10 , яка підтримала апеляційні вимоги прокурора, захисника ОСОБА_11 та виправданого ОСОБА_12 , які заперечували проти апеляційних вимог прокурора, вважали вирок суду законним та обґрунтованим, за результатами проведеного частково судового слідства в межах перевірки апеляційних вимог прокурора, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні вимоги прокурора задоволенню не підлягають за наступними підставами.
Під час апеляційного провадження ОСОБА_12 свою вину у висунутому обвинуваченні не визнав та пояснив, що, раніше він був знайомий з ОСОБА_22 , що мешкав в квартирі АДРЕСА_3 . Наприкінці 90-х років в цій квартирі з ОСОБА_22 мешкала його бабка ОСОБА_15 . Він особисто ніколи не був знайомий з сином ОСОБА_22 - потерпілим по справі ОСОБА_14 і не знав, що після смерті ОСОБА_22 його син отримав у спадщину квартиру. Після смерті бабки ОСОБА_15 він вирішив оформити право власності на квартиру, оскільки раніше він періодично за життя ОСОБА_15 мешкав в цій квартирі, робив там косметичний ремонт. Для оформлення правовстановлюючих документів на квартиру він звернувся до посередника ОСОБА_16 , оскільки сам не розбирався в юридичних аспектах цієї справи, передав їй необхідні документи. Через деякий час ОСОБА_16 передала йому рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя. Сам до суду з позовом він не звертався, позов не підписував, в суд не приходив, свідків також не просив приходити. Отримавши рішення суду, звернувся до відділу приватизації та БТІ м. Маріуполя з метою реєстрації права власності на квартиру за собою, оскільки вважав рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя законним.
Виходячи з пояснень потерпілого ОСОБА_14 , допитаного в порядку ст. 225 КПК України, відтворених під час апеляційного провадження, після смерті батька ОСОБА_22 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , він отримав у спадщину квартиру АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності за заповітом. З 2000 року він в квартирі не мешкав. Влітку 2012 року, приїхавши в м. Маріуполь він з`ясував, що право власності на квартиру оформлено на ОСОБА_12 , з яким він раніше ніколи знайомий не був, на підставі рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя, після чого він звернувся за правовою допомогою. У вересні 2012 року його право власності на квартиру було відновлено.
Свідок - ОСОБА_23 в судовому засіданні пояснила, що в 2011 році працювала бухгалтером в ЖЄУ № 3 ЖКП Жовтневого району м. Маріуполя. Акт від 21 жовтня 2011 року про мешкання ОСОБА_12 в квартирі АДРЕСА_3 вона не складала та не підписувала.
Свідки ОСОБА_24 та ОСОБА_25 в судовому засіданні пояснили, що раніше були знайомі з ОСОБА_12 . ОСОБА_25 було відомо, що у ОСОБА_12 була бабка ОСОБА_15 яка деякий час мешкала на АДРЕСА_6 . У грудні 2011 року вони викликалися до Іллічівського райсуду м. Маріуполя, ОСОБА_12 вони там не бачили, судове засідання не проводилося, вони обидва розписалися в розписках, які їм винесла секретар та пішли.
Свідки ОСОБА_21 та ОСОБА_20 в судовому засіданні пояснили, що тривалий час мешкали в будинку АДРЕСА_6 , в квартирі АДРЕСА_7 ОСОБА_12 вони ніколи не бачили. ОСОБА_26 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , тому 21.10.11 року акт, складений ЖЄКом підписувати не могла, ОСОБА_27 також не підписувала акт від 21.10.11 року.
За результатами апеляційного перегляду виправдувального вироку Жовтневого райсуду м. Маріуполя від 16 жовтня 2015 року, постановленого щодо ОСОБА_13 , виправданої за ст.364 ч.2 , 366 ч.2 КК України, вироком Апеляційного суду Донецької області від 18 серпня 2015 року ОСОБА_13 визнано винною за ст. 364 ч. 2 КК України у зловживанні службовим становищем тобто в умисному, з метою одержання неправомірної вигоди для іншої фізичної особи використання службовою особою службового становища всупереч інтересам служби, яке спричинило тяжкі наслідки та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на 4 роки з застосуванням ст. 75,76 КК України з випробуванням на 2 роки з позбавленням права обіймати посади та займатися організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарчими функціями на 2 роки та штрафом в сумі 8500 грн. В частині виправдання ОСОБА_13 за ст. 366 ч. 2 КК України виправдувальний вирок суду першої інстанції залишився без зміни. Вирок Апеляційного суду Донецької області від 18 серпня 2015 року, постановлений щодо ОСОБА_13 , набрав законної сили.
За результатами апеляційного перегляду кримінального провадження, колегія суддів вважає, що виправдувальний вирок суду щодо виправдання ОСОБА_12 за обвинуваченням, висунутим слідством за ст. 190 ч.3, 27 ч.4, 366 ч.2, 358 ч.4 КК України відповідає вимогам стст. 94, 370 КПК України.
Діючи у межах КПК України, суд, ретельно дослідив докази, надані слідством та керуючись своїм внутрішнім переконанням, заснованому на всебічному, повному, об`єктивному та неупередженому дослідженні всіх обставин справи , керуючись законом, дав їм змістовну правову оцінку з точки зору їх допустимості, належності і достатності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, навівши у вироку відповідні мотиви прийнятого рішення, і обґрунтовано прийшов до висновку про безпідставність висунутого ОСОБА_12 обвинувачення за ст. 190 ч.3, 27 ч.4, 366 ч.2, 358 ч.4 КК України.
Колегія суддів погоджується з висновками, наведеними у вироку суду, про відсутність в діях ОСОБА_12 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 ч. 3 КК України, тобто придбання права на майно потерпілого ОСОБА_14 шляхом обману, що вчинено у великих розмірах, а саме об`єктивної сторони складу цього кримінального правопорушення, за якою власник, володілець майна добровільно передає майно або право на майно винній особі. У даному випадку потерпілий ОСОБА_14 , який є власником квартири АДРЕСА_3 не передавав квартиру або право власності на неї ОСОБА_12 , крім того взагалі не знав обвинуваченого, який не обманював потерпілого.
Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ обвинуваченому і добровільність дій потерпілого під впливом обману чи зловживання довірою з боку обвинуваченого є обов`язковою ознакою шахрайства, яка відрізняє його від викрадення майна та інших злочинів проти власності, що узгоджується з позиціями, викладеними в п. 17 постанови Пленуму ВСУ № 10 від 06.11.09 р. «Про судову практику у справах про злочини проти власності», на які суд правильно постався у вироку.
Апеляційні твердження прокурора в частині того, що безпосередня участь потерпілого у передачі майна шахраю не є обов`язковою ознакою шахрайства, зокрема при незаконних операціях з використанням електронно обчислювальної техніки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки такі обставини вчинення шахрайства окремо передбачені як кваліфікуюча ознака ст.190 ч.3 КК України, за якою обвинувачення ОСОБА_12 не висувалося, і за аналогією не застосовується.
Доводи, наведені прокурором в апеляції, у спростування висновків суду та підтримання обвинувачення ОСОБА_12 за ст. 190 ч. 3 КК України в частині того, що з метою протиправного заволодіння квартирою потерпілого ОСОБА_14 , ОСОБА_12 обманув суддю Іллічівського райсуду м. Маріуполя, надавши до суду акти ЖЄУ № 3 з недостовірною інформацією та в подальшому, використовуючи рішення суду, ввів в оману службових осіб Управління міського майна Маріупольської міської ради та МКП «Маріупольске бюро технічної інвентаризації», в наслідок чого отримав право власності на квартиру потерпілого, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вказані службові особи не є власниками квартири АДРЕСА_3 та потерпілими по справі. Крім того, ці дії ОСОБА_12 кваліфіковані слідством за ст.358 ч.4 КК України, а не за ст. 190 ч.3 КК України.
Приймаючи рішення за апеляційними вимогами прокурора в частині обвинувачення ОСОБА_12 за ст. 27 ч.4 ст. 366 ч.2 КК України за фактом підбурювання до складання, видачі службовою особою ОСОБА_13 завідомо неправдивих офіційних документів, що спричинило тяжкі наслідки, колегія суддів виходить з того, що вироком Жовтневого райсуду м. Маріуполя від 16 жовтня 2015 року, ОСОБА_13 виправдана за ст.364 ч.2 , 366 ч.2 КК України. За вироком Апеляційного суду Донецької області від 18 серпня 2015 року, який набрав законної сили, рішення суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_13 за ст.366 ч.2 КК України, залишено без зміни.
Враховуючи наведене, проаналізувавши висновки суду, наведені у вироку, щодо виправдання ОСОБА_12 за ст. 27 ч.4 ст. 366 ч.2 КК України колегія погоджується з ними, враховує, що сукупністю доказів досліджених як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду встановлено, що акти від 21.10.11 року про проживання в квартирі ОСОБА_12 без реєстрації та виконання ним в квартирі ремонтних робіт були складені ОСОБА_13 , підписані нею в тому числі і від імені інших працівників ЖЄУ № 3 ЖКП Жовтневого району м. Маріуполя, обставини, викладені в актах, нею не перевірялися, що в суді нею не заперечувалося, участь ОСОБА_12 у складанні, оформленні або підбуренні ОСОБА_13 до їх складання слідством не встановлена та в суді не доведена. Інших обставин, крім того, що вони були знайомі та ОСОБА_12 приходив до ОСОБА_13 за місцем роботи, що вбачається з пояснень свідка ОСОБА_17 , слідством не здобуто. Крім того, акти від 21.10.11 року, складені ОСОБА_13 за висновками, викладеними у вироку Апеляційного суду Донецької області від 18 серпня 2015 року, не можна вважати офіційними документами.
За наведених обставин, колегія суддів погоджується з висновками та мотивами, викладеними у вироку, в частині виправдання ОСОБА_12 за ст. 27 ч.4 ст. 366 ч.2 КК України за фактом підбурювання до складання, видачі службовою особою ОСОБА_13 завідомо неправдивих офіційних документів. Інших обставин, які б не були предметом дослідження та аналізу судом першої інстанції в цій частині обвинувачення, апеляція прокурора не містить, тому на висновки апеляційного суду не впливає.
Аналізуючи апеляційні вимоги прокурора за обвинуваченням ОСОБА_12 у використанні завідомо підробленого документа за ст. 358 ч. 4 КК України за фактом звернення ОСОБА_12 з позовом до Іллічівського райсуду м. Маріуполя про визнання права користування квартирою АДРЕСА_3 з використанням актів від 21.10.11 року, складених ОСОБА_13 про його проживання у квартирі без реєстрації та проведення ремонту, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Позовна заява, яка надійшла до Іллічівського райсуду м. Маріуполя з порушенням правил територіальної підсудності справи, з невизначеною датою реєстрації 13.12 ( т.1 а/с 102-103) не являється офіційним документом у розумінні ст.358 КК України, який підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру.
Не являються такими офіційними документами і акти ( а/с 81 т.1) від 21.10.11 року, складені ОСОБА_13 , як начальником ЖЄУ № 3 ЖКП Жовтневого району м. Маріуполя про проживання ОСОБА_12 у квартирі АДРЕСА_3 без реєстрації з січня 2009 року та проведення в квартирі ремонту, оскільки самі по собі ці документи хоча формально і посвідчують певні події або факти, але не спричинили і не здатні спричинити наслідки правового характеру, у даному випадку отримання ОСОБА_12 права власності на квартиру.
Колегія суддів вважає, що ці акти не можна вважати і документами, які можливо використовувати у правозастосовчій діяльності, оскільки вони не були видані повноваженою (компетентною) особою органів державної влади чи місцевого самоврядування, тому, що ОСОБА_13 не мала таких повноважень. Аналогічний за змістом висновок міститься і у вироку Апеляційного суду Донецької області від 18 серпня 2015 року в частині виправдання ОСОБА_13 за ст.366 ч.2 КК України.

Офіційним документом, який підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру є рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 27.12.11 року ( а/с 76 т.1), яке і було використане ОСОБА_12 в Управлінні міського майна Маріупольської міської ради та МКП «Маріупольске бюро технічної інвентаризації» з метою отримання права власності на квартиру АДРЕСА_3 .
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що в обвинуваченні, висунутому ОСОБА_12 за ст. 358 ч.4 КК України відсутній предмет цього кримінального правопорушення , а відповідно і його склад.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновками, викладеними у вироку про те, що слідством не зібрано доказів у підтвердження того, що саме ОСОБА_12 звертався до суду з позовом про визнання за ним права користування квартирою, приймав участь у справі як позивач, отримував судове рішення від 27.12.11 року ( а/с 76 т.1), оскільки ці обставини обвинувачений в суді заперечує.
Більш того, ці обставини, викладені в обвинуваченні ОСОБА_12 за ст. 358 ч.4 КК України, спростовуються дослідженими в суді доказами, а саме висновком почеркознавчої експертизи № 5 від 10.01.14 року, за якою не встановлено, що підпис на позові виконаний обвинуваченим, даних про реєстрацію позову обвинуваченим ОСОБА_12 в Іллічівському суді м. Маріуполя в журналі реєстрації або в автоматизованій системі розподілу справ слідством не надано, свідки ОСОБА_25 та ОСОБА_24 присутність ОСОБА_12 в суді 27.12.11 року, як і проведення самого судового засідання заперечують, журнал судового засідання та звукозапис судового процесу в матеріалах кримінального провадження та в досліджених судом матеріалах цивільної справи № 2-3786/11, витребуваної з Іллічівського райсуду м. Маріуполя відсутній, даних про отримання ОСОБА_12 рішення судді Іллічівського райсуду ОСОБА_28 від 27.12.11 року матеріали справи не містять.
Виходячи зі змісту ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом та на припущеннях. Всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Досліджена судом під час судового слідства сукупність доказів, зібраних слідством, свідчить про відсутність складу кримінальних правопорушень, інкримінованих ОСОБА_12 , підтверджує переконливість, наведених судом висновків, покладених в основу виправдувального вироку, з якими погоджується колегія суддів. Інших підстав для зміни або скасування вироку, передбачених ст. 408,409 КПК України, апеляційна скарга прокурора не містить та колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись стст.404,405,407 КПК України, колегія суддів, -
Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення.
Вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 04 лютого 2015 року, постановлений щодо ОСОБА_12 - залишити без зміни.
Ухвала суду може бути оскаржена протягом трьох місяців з дня її проголошення безпосередньо до Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ.
Судді: