Справа № 583/3102/15-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" вересня 2015 р. м. Охтирка Сумської області
16.09.2015 року до Охтирського міськрайонного суду Сумської області за погодженням з прокурором звернувся слідчий з клопотанням від 16.09.2015 року про арешт майна.
Під час досудового розслідування було встановлено, що 13.07.2015 року до Охтирського МВ УМВС України в Сумській області надійшло повідомлення від ОСОБА_4 про те, що в с. Бугрувате Охтирського району Сумської області, було виявлено несанкціоноване врізання до нафтозабірного колектору ГЗУ № 3 та № 4 Бугруватівського родовища. Під час огляду місця події місця врізання виявлено сліди розливу нафтопродуктів.
В ході проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні було встановлено, що в місці врізання, де стався розлив нафтопродуктів, було виявлено відвід, а саме, гумовий шланг, який веде до приміщення сараю у нежитловому домоволодінні АДРЕСА_1 , звідки невстановленими особами здійснювався відбір нафтопродуктів з метою крадіжки.
На підставі ухвали Охтирського міськрайонного суду від 13.08.2015 року по справ № 583/2659/15-к, провадження 1-кс/583/515/15 був проведений обшук за адресою: АДРЕСА_2 , в домоволодінні, яке на праві власності належить ОСОБА_5 . В ході проведення обшуку було вилучено зазначені в ухвалі засоби зв`язку, а саме: мобільний телефон Nokia N9, ІМЕІ: НОМЕР_1 , чорного кольору в гумовому чохлі разом із вставленою в нього сім карткою «МТС», мобільний номер НОМЕР_2 ; мобільний телефон Nokia N9, ІМЕІ: НОМЕР_3 , чорного кольору в гумовому чохлі, які належать ОСОБА_5 .
Слідчий зазначав, що вказані вище мобільні телефони знаходяться в Охтирському МВ УМВС України в Сумській області та визнані речовими доказами, так як вони можуть мати значення для розслідування кримінального провадження, а саме дані мобільні телефони могли використовуватися при вчинення кримінального правопорушення та містити с собі інформацію, яка може служити доказом обставин, які встановлюються, та засобами для розкриття інших кримінальних правопорушень.
Посилаючись на те, що вказані мобільні телефони, що були вилучені в ході обшуку, можуть мати значення для розслідування кримінального провадження в якості речових доказів та в ухвалі слідчого судді дані мобільні телефони, їх назви та технічні характеристики прямо не зазначені, слідчий вважав, що на них необхідно накласти арешт.
Слідчий вказував, що після вилучення вказаного майна, слідчий у даному провадження із клопотанням про арешт майна у встановлені строки не звернувся з поважних причин через службову завантаженість та не повідомив прокурора про факт вилучення даного майна в ході огляду місця.
Посилаючись на викладене слідчий просив поновити строки для подання клопотання про накладення арешту майна та накласти арешт на майно вилучене 09.009.2015 року в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , в домоволодінні, яке на праві власності належить ОСОБА_5 , а саме: мобільний телефон Nokia N9, ІМЕІ: НОМЕР_1 , чорного кольору в гумовому чохлі разом із вставленою в нього сім карткою «МТС», мобільний номер НОМЕР_2 ; мобільний телефон Nokia N9, ІМЕІ: НОМЕР_3 , чорного кольору в гумовому чохлі.
Дослідивши доводи за клопотанням слідчого та надані докази, суд виходить з наступного:
Згідно ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Стаття 85 КПК України визначає, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
За приписами ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.
Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.
Отримання (збирання) доказів або перевірка вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні здійснюється шляхом проведення слідчих (розшукових) дій (ч. 1 ст. 223 КПК України), перелік яких містить глава 20 розділу ІІ КПК України, куди відносяться в тому числі обшук, огляд тощо.
Статтею 131 КПК України передбачено, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є в тому числі арешт майна.
Стаття 132 КПК України визначає загальні правила застосування заходів забезпечення кримінального провадження, які застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Стаття 167 КПК України визначає, що тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.
Статтею 168 ч. 2 КПК України передбачено, що тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
Відповідно до ст. 170 ч. 1 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.
Відповідно до ст. 170 ч. 2 КПК України слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу.
Згідно вимог ст. 170 ч. 4 КПК України заборона на використання майна, а також заборона розпоряджатися таким майном можуть бути застосовані лише у випадках, коли їх незастосування може призвести до зникнення, втрати або пошкодження відповідного майна або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.
Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України у клопотанні про арешт майна також повинні бути зазначені підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна, перелік і види майна, що належить арештувати, документи, що підтверджують право власності на мана, що належить арештувати. До клопотання також можуть бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання.
Проте, всупереч ч. 1 ст. 172 КПК України до клопотання не надано жодних документів, що підтверджують право власності на майно, що належить арештувати. Клопотання не містить адреси проживання власника, що позбавляє слідчого суддю можливості розглянути клопотання за участю власника майна.
З наданого слідчим протоколу обшуку від 09.09.2015 року вбачається, що в ході проведення обшуку було вилучено засоби зв`язку, не зазначені конкретно в ухвалі суду про дозвіл на обшук, а саме: мобільний телефон Nokia N9, ІМЕІ: НОМЕР_1 , чорного кольору в гумовому чохлі разом із вставленою в нього сім карткою «МТС», мобільний номер НОМЕР_2 ; мобільний телефон Nokia N9, ІМЕІ: НОМЕР_3 , чорного кольору в гумовому чохлі.
Зважаючи на те, що вказані засоби зв`язку були вилучені в домоволодінні особи без ухвали слідчого судді в порядку, передбаченому ч. 7 ст. 237 КПК України, слідчий має діяти для закріплення речових доказів в кримінальному провадженні за правилами ст.ст. 233-234 КПК України, тобто, звернутися до слідчого судді за дозволом на обшук, в іншому випадку в силу п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України зазначені речові докази будуть визнані зібраними з істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод.
З наданих до клопотання доказів суд встановив, що слідчий, порушуючи питання про забезпечення кримінального провадження, не вирішив питання про законність підстав здобуття речових доказів, щодо яких порушується питання про забезпечення (накладення арешту).
Слідчим не враховано, що вилучення майна без ухвали судді, яке «може служити доказом обставин, які встановлюються, та засобами для розкриття інших кримінальних правопорушень», не передбачено.
Чинним КПК України не передбачено збирання доказів слідчим суддею для розгляду клопотання слідчого про арешт майна, а, натомість, визначено скорочений строк для розгляду такого клопотання не пізніше двох днів з дня надходження його до суду.
За приписами ч. 3 ст. 172 КПК України слідчий суддя, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, повертає його прокурору та встановлює строк в сімдесят дві години для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 84-87, 131, 132, 167-173, 233, 234, 237, 167-172 КПК України, суд,-
Роз`яснити, що у такому разі тимчасово вилучене в особи майно підлягає негайному поверненню після спливу встановленого суддею строку, а у разі звернення в межах встановленого суддею строку з клопотанням після усунення недоліків після розгляду клопотання та відмови в його задоволенні.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя слідчий Охтирського міськрайонного суду
Сумської області ОСОБА_6