АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/109/16 Справа № 706/124/15-к Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 січня 2016 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Монастирище, Черкаської області, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, раніше не судимий,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки;

на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з іспитовим строком на три роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього судом обов`язки;

вирішено цивільний позов, стягнуто процесуальні витрати та вирішено долю речових доказів,-

в с т а н о в и л а :
Вироком Христинівського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2015 року ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 13 червня 2014 року близько 01 год. 00 хв., працюючи на посаді заступника начальника - начальника кримінальної міліції Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській області згідно наказу начальника УМВС України в Черкаській області № 292 о/с від 11 грудня 2012 року, керуючи службовим автомобілем ВАЗ 2107, д.н.з. НОМЕР_1 , закріпленим за ним відповідно до наказу начальника Монастирищенського РВ УМВС України в Черкаській області № 20 від 20 січня 2014 року та належить вказаному райвідділу міліції, що знаходився у технічно справному стані, та рухаючись по вул. Леніна у м. Монастирище, Черкаської області, в напрямку від вул. Івана Богуна до виїзду за його межі в сторону м. Христинівка, у момент виникнення перешкоди для його руху, яку ОСОБА_7 об`єктивно спроможний був виявити, у вигляді пішохода ОСОБА_8 1994 року народження, що рухався попереду по правому краю проїзної частини вулиці Леніна у попутному напрямку, з власної необережності вчасно не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, продовжив рух прямо та напроти будинку № 70 вказаної вулиці скоїв наїзд на останнього, після чого з місця події зник, чим порушив Правила дорожнього руху України, а саме: п. 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», п. 13.1 «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу» та п. 13.3 «Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху».

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 згідно висновку судово-медичного експерта № 1471 від 21 липня 2014 року отримав тілесні ушкодження, у вигляді: травми голови з переломом потиличної кістки, крововиливами над та під тверду мозкову оболонку в правій скронево-тім`яній ділянці мозку (епідуральна та субдуральна гематоми), забою головного мозку тяжкого ступеня, крововиливу під м`які мозкові оболонки (субарахноїдальний крововилив), крововиливами потиличної ділянки голови, що відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень та закритого перелому лівої стегнової кістки, які відноситься до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

У даній дорожній обстановці, відповідно до висновку автотехнічної експертизи № 1207/14-23 від 11 серпня 2014 року, дії водія автомобіля ВАЗ 2107 державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_7 не відповідали вимогам п.п. 12.3, 13.1 та 13.3 Правил дорожнього руху України, що з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу.

В поданій апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на три роки.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, прокурор вказує, що судом при ухваленні вироку не враховані рекомендації та роз`яснення, викладені в п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 „Про практику призначення судами кримінального покарання, де вказано, що, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. Прокурор посилається на те, що суд вірно встановив фактичні обставини справи та кваліфікував дії обвинуваченого, але при призначенні останньому покарання не в достатній мірі врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та безпідставно врахував як обставину, що пом`якшує вину та покарання визнання вини обвинуваченим у вчиненні злочину та активне сприяння розкриттю злочину.

На думку прокурора, суд має врахувати, той факт, що ОСОБА_7 після вчинення наїзду на потерпілого з місця вчинення злочину зник, а його твердження, що він бачив як до потерпілого їхала швидка допомога було спростовано під час судового розгляду в ході допиту свідка.

Заслухавши доповідача, думки обвинуваченого, який заперечив проти апеляції прокурора, міркування прокурора, який апеляційну скаргу прокуратури підтримав та просив її задовольнити, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом і викладених у вироку, кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло ОСОБА_8 тяжкі тілесні ушкодження, відповідають фактичним обставинам справи і ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні доказах, яким суд дав належну оцінку. Тому ці висновки суду колегія суддів вважає обґрунтованими.

Ні обставини справи, ні доведеність вини та кваліфікація дій обвинуваченого ніким із учасників процесу не оспорюються.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд вимоги закону виконав належним чином та в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, встановлена інвалідність 2 групи захворювання пов`язаного з проходженням служби ОВС, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також обставини, що пом`якшують покарання, такі як щире каяття у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне часткове відшкодування матеріальних збитків потерпілим та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

На думку колегії суддів, призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання в даному випадку призначене в межах санкції, передбаченої ч. 2 ст. 286 КК України, у вигляді позбавлення волі строком на 5 років із додатковим покаранням у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на два роки, що цілком відповідає тяжкості та обставинам вчиненого кримінального правопорушення, а також особі обвинуваченого є необхідним та достатнім для його виправлення, перевиховання та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Разом з тим, суд мотивував своє рішення і про звільнення від відбування покарання з випробуванням обвинуваченого на підставіст.75 КК України.

Зокрема, суд, врахувавши наведені вище обставини, а також позиції потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 які просили суд не позбавляти ОСОБА_7 волі, та обставин, що пом`якшують покарання, особи обвинуваченого, який критично оцінює свої дії, що свідчить про намір стати на шлях виправлення та перевиховання і дає підстави вважати, що можливість соціальної реабілітації не втрачена та прийшов до обґрунтованого висновку, що його виправлення можливе без реального відбування покарання, але в умовах належного контролю за його поведінкою та виконанням покладених на нього судом обов`язків.

Тому, врахувавши всі обставини по кримінальному провадженню, в тому числі й ті, на які посилається прокурор в своїй апеляції, суд, реалізувавши принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст.75 КК України, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів і не є надто м`яким.

Законних підстав для скасування вироку в частині призначеного ОСОБА_7 покарання та ухвалення нового вироку з призначенням обвинуваченому покарання з ізоляцією від суспільства апеляційний суд не вбачає.

Таким чином, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

Керуючись ч. 2 ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а вирок Христинівського районного суду Черкаської області від 29 жовтня 2015 року, відносно ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня оголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий :

Судді :