Справа № 591/4768/13-к Провадження № 1-кс/591/643/13
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2013 року слідчий суддя Зарічного районного суду м. Суми Міліціанов Р.В., за участю секретаря Бузової Т.І., слідчого Півень Р.В., скаржника ОСОБА_1, володільця ОСОБА_2, розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми клопотання захисника ОСОБА_1 про скасування арешту квартири, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, діючи в інтересах ОСОБА_2, звернувся в рамках кримінального провадження № 0002635 до суду з клопотанням, в якому просить скасувати накладений Ухвалою слідчого судді Зарічного райсуду м. Суми від 30 квітня 2013року у справі № 591/3818/13-к на квартиру АДРЕСА_1, оскільки такий арешт накладено необґрунтовано.

В судове засідання зявились ОСОБА_1, ОСОБА_2 та слідчий.

На підставі ст.107 КПК України, за відсутності клопотань фіксування процесу технічними засобами не здійснюється.

Скаржник та володілець майна клопотання підтримали, пояснили, що майно є особистою приватною власністю ОСОБА_2, тому арешт накладено не обґрунтовано, не враховано спів розмірність завданої кримінальним правопорушенням шкоди з вартістю арештованого майна.

Слідчий проти задоволення клопотання заперечував.

Слідчий суддя, вислухавши пояснення учасників провадження, дослідивши копії матеріалів кримінального провадження №0002635, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Судом встановлено, що в провадженні Старшого слідчого Прокуратури м. Суми ОСОБА_3 перебуває кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002635 від 04.04.2013, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Слідчим встановлено, що працівники Сумського регіонального відділення АТ Брокбізнесбанк ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6, діючи за попередньою змовою у групі осіб із начальником відділу державної виконавчої служби Сумського МУЮ ОСОБА_7 вимагали та 05.04.2013р. вказані працівники банку отримали від потерпілого ОСОБА_8 грошові кошти у сумі 22500 гривень у якості хабара, з яких 11 000 гривень ОСОБА_9 передав начальнику відділу державної виконавчої служби Сумського МУЮ ОСОБА_7 у якості хабара за вирішення питання щодо закриття виконавчого провадження і відповідного зняття арешту з нежитлового приміщення за адресою м. Суми, вул. Металургів 7, приміщення №2.

05.04.2013р. ОСОБА_10 вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України.

30.04.2013р. Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми у справі № 591/3818/13-к накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2, яка є дружиною підозрюваного ОСОБА_7.

Право власності ОСОБА_2 на майно, що належить арештувати, підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно за №2861973 від 24.04.2013р.

29.09.2001р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено шлюб, згідно актового запису про шлюб №1204 від 29.09.2001р.

Дружиною підозрюваного ОСОБА_2 з 28.10.2009 року, тобто під час перебування в шлюбі з підозрюваним, на підставі Договору купівлі продажу квартири від 17.10.2009 року, зареєстроване право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Виходячи з правил ст. 60, 61 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування (до яких, згідно ст. 57 Сімейного кодексу України, належать, зокрема, коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя) є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, придбання майна, навіть за особисті грошові кошти не свідчить про позбавлення іншого з подружжя права спільної власності на таке майно.

В силу ст.64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

Отже, належним доказом відчуження одним з подружжя своєї частки може бути договір посвідчений у визначеному законом порядку, однак ОСОБА_7 та ОСОБА_2 такого договору укладено не було.

Нотаріальна згода ОСОБА_7 від 17.10.2009р. на укладення договору купівлі продажу надавалась до моменту реєстрації права власності, є одностороннім правочином, а не договором про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності, тому не може братись до уваги судом в якості доказу переходу права власності на квартиру в особисту приватну власність ОСОБА_7

Згідно ч.3 ст. 170 КПК України арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, i перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.

Санкція ст.368 ч.3 КК України (в редакції станом на дату вчинення злочину) передбачала обовязкову конфіскацію майна, частка в квартирі АДРЕСА_1 єдине майно, яке перебуває у власності ОСОБА_7, тому суд вважає обґрунтованим накладення арешту на зазначене нерухоме майно.

Обмеження конфіскації певним майно положеннями ст.368 ч.3 КК України не визначено, тому суд вважає, що накладення арешту на майно вартість якого перевищує розмір завданої кримінальним правопорушенням шкоди відповідає принципам розумності та співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження (п.5 ч.2 ст.173 КПК України).

Суд також критично оцінює посилання скаржника на порушення інтересів іншого співвласника, оскільки захист майнових прав ОСОБА_2 гарантовано ст.364, 366 ЦК України, зокрема, звернення стягнення на майно допускається у випадку неможливості задовольнити вимоги іншим способом, задоволення прав кредитора здійснюється шляхом виділу, що жодним чином не впливає на розмір частки ОСОБА_2 в нерухомому майні.

На підставі ч.2 ст.321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тому, суд вважає, що норми КПК України, які надають право обмежити користування майном особи в інтересах кримінального провадження є спеціальними по відношенню до норм ст.321 ЦК України та власне і є визначеним законом випадком обмеження права власності.

Тобто, слідчий суддя вважає, що арешт накладено обґрунтовано, підстави для його скасування відсутні.

Отже, з контексту ч.1 ст.174 КПК України, скаржником не доведено наявність підстав для скасування арешту, тому клопотання не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.170- 175 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання ОСОБА_1, діючої в інтересах ОСОБА_2 у кримінальному провадженні № 0002635, про скасування накладеного Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду від 30.04.2013р. арешту на квартиру АДРЕСА_1 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає, заперечення проти неї можуть бути подані в підготовчому судовому засіданні.

Слідчий суддя Р.В. Міліціанов