Справа № 599/804/14-к
ПОСТАНОВА
про направлення справи на додаткове розслідування
"27" січня 2016 р. Суддя Зборівського районного суду Тернопільської області ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4

представника потерпілих ОСОБА_5

провівши у відкритому засіданні в залі суду попередній розгляд кримінальної справи про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.4 ст.190, ч.2 ст.364-1, ч.5 ст. 191, ч.2 ст.366 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Дана кримінальна справа підсудна Зборівському районному суду Тернопільської області. Підстав для її закриття чи зупинення в даний час немає.

Однак, обвинувальний висновок складений з порушенням вимог ст.223 КПК України (в редакції 1960 р.).

Зокрема, обвинувальний висновок складається з описової і резолютивної частини.

В резолютивній частині наводяться відомості про особу кожного з обвинувачених, коротко викладається суть пред`явленого обвинувачення з зазначенням статті кримінального закону, яка передбачає даний злочин.

В описовій частині постанови про притягнення в якості обвинуваченого від 04 травня 2012 року, якою притягнуто ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якості обвинуваченого та пред`явлено йому обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.364-1, ч.5 ст. 191, ч.2 ст.366 КК України (а.с.148-161 т.7) та у резолютивній частині обвинувального висновку від 24 травня 2012 року (а.с.193-243 т.9), яким ОСОБА_6 обвинувачується за ч.4 ст.190, ч.2 ст.364-1, ч.5 ст. 191, ч.2 ст.366 КК України не вказано у тексті постанови та обвинувальному висновку, редакції норми статті 366 КК України, застосованої в даній справі, оскільки початкова редакція статті 366 КК України кілька разів змінювалась.

Крім цього, постанова про притягнення ОСОБА_6 як обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.190, ч.2 ст.364-1, ч.5 ст. 191, ч.2 ст.366 КК України від 04 травня 2012 року, є суперечливою і неконкретною за змістом. Пред`явлення органами досудового слідства ОСОБА_6 неконкретного обвинувачення, є порушенням його права на захист.
Коли обвинувачений притягається до відповідальності за вчинення декількох злочинів, що підпадають під ознаки різних статей кримінального закону, в постанові про притягнення як обвинуваченого повинно бути вказано, які саме дії ставляться обвинуваченому у вину, по кожній з цих статей.
Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 24 жовтня 2003 року Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист обвинувачений має право знати в чому він обвинувачується. Суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб постанова про притягнення як обвинуваченого була конкретною за змістом. Зокрема, в описовій її частині зазначаються: злочин, у вчиненні якого обвинувачується особа; час місце та інші обставини його вчинення, наскільки вони відомі слідчому; стаття (частина, пункт статті) кримінального закону, якою передбачений цей злочин. Недодержання органами досудового слідства вимог статей 132, 142 КПК України (в редакції 1960 р.) може бути підставою для повернення справи на додаткове розслідування.
Обвинувальний висновок має відповідати вимогам ст. 223 КПК України (в редакції 1960 р.)

Невідповідність обвинувального висновку положенням цієї статті може бути підставою для повернення справи прокурору для складення нового обвинувального висновку (ст. 249-1 КПК України (в редакції 1960 р.)

Аналогічні положення викладено в ст. 246 КПК України (в редакції 1960 р.) та п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства, що регулює повернення кримінальних справ на додаткове розслідування» №2 від 11 лютого 2005 року суддя при попередньому розгляді кримінальної справи вправі з власної ініціативи повернути її на додаткове розслідування лише у випадках, коли під час порушення справи, провадження дізнання або досудового слідства були допущені такі порушення вимог КПК України (в редакції 1960 р.), без усунення яких вона не може бути призначена до судового розгляду.

Так формулюючи обвинувачення за ч.4 ст.190 КК України, в обвинувальному висновку не конкретизовано в який саме спосіб відбулося заволодіння майном: чи шляхом обману, чи шляхом зловживання довірою, зазначивши при цьому обидва цих способи заволодіння майном не мотивувавши належним чином своїх висновків.
Також не зазначено коли у ОСОБА_6 виник злочинний умисел на заволодіння та привласнення коштів ТзОВ Радана, вчинене в період з 08.12.2005 року по 25.12.2007 року в особливо великих розмірах в сумі 179581, 23 грн., а також відсутнє обґрунтування того, чому ці дії охоплюються одним умислом, що також вказує на неконкретність обвинувачення.
Крім цього, ОСОБА_6 обвинувачується в заволодіння 19 та 20 грудня 2006 року грошима потерпілого ОСОБА_4 в сумі 20 000 грн. Разом з цим, ці дії засудженого кваліфіковано одночасно, як за ч.4 ст.190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом шахрайства так і за ч.5 ст.191 КК України, як заволодіння майном шляхом зловживання службовою особою службовим становищем, що вказує на неконкретність зазначеного обвинувачення.
Вищенаведене випливає з ухвали апеляційного суду Тернопільської області від 16 листопада 2011 року (т.7 а.с.438-460), вказівки якої є обов`язковими до виконання судом першої інстанції, відповідно до вимог ч.7 ст.374 КПК України (в редакції 1960), що стало однією з підстав для скасування вироку Бережанського районного суду Тернопільської області відносно ОСОБА_6 від 04 серпня 2011 року, окрім іншого, стала неконкретність обвинувачення визнаного судом доведеним в частині погодження судом першої інстанції з кваліфікацією дій ОСОБА_6 по епізоду заволодіння грошима ОСОБА_4 в сумі 20 000 грн. як за ст.190 так і за ст.191 КК України. Аналогічно в цій же ухвалі зазначалося про неконкретність обвинувачення ОСОБА_6 за ч.4 ст.190 КК України щодо визначення способу вчинення шахрайства.
Зазначені порушення не усунуті, чим не виконані обов`язкові для виконання вказівки суду апеляційної інстанції, що є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону, про що зазначено в ухвалі апеляційного суду Тернопільської області від 15 листопада 2015 року.
Не можна визнати конкретним і обвинувачення ОСОБА_6 за ч.2 ст.364-1 КК України.
Зокрема залишається незрозумілим в чому саме полягає зловживання ОСОБА_6 наданими йому повноваженнями чи в тому, що він всупереч вимогам п.11.4 Статуту ТзОВ Радана підписав договори з потерпілими на суми, що перевищували 100 000 грн. кожен, при тому, що йому директору товариства згідно Статуту дозволялося укладати угоди без переднього погодження з товариством на суми не більше 100 000 грн., чи внаслідок використання цих коштів, після внесення їх потерпілими, не за цільовим призначенням, з метою особистого збагачення.
Орган досудового розслідування, кваліфікуючи дії ОСОБА_6 за частиною другою статті 366 КК України, не вказав у тексті обвинувального висновку, редакції норми, застосованої в даній кримінальній справі.

Тому, суду прийшов до висновку, що формулювання обвинувачення кримінальних правопорушень є не чітким та неконкретизованим та недоліки обвинувального висновку стосовно ОСОБА_6 є суттєвими та перешкоджають призначенню кримінальної справи до судового розгляду.

Даний факт не дає суду змоги винести законне і справедливе рішення.

Під час провадження досудового слідства було допущено порушення вимог КПК України (в редакції 1960 р.), без усунення яких справа не може бути призначена до судового розгляду, а ці порушення, відповідно, не можуть бути усунуті в ході судового слідства у справі.

На підставі ст.ст. 237,240,241,244,246 КПК України (в редакції 1960 р.), суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_6 за ч.4 ст.190, ч.2 ст.364-1, ч.5 ст. 191, ч.2 ст.366 КК України повернути керівнику Теребовлянської місцевої прокуратури Тернопільської області для організації проведення додаткового розслідування.

На постанову протягом 7 діб з дня її винесення сторони можуть подати апеляції до апеляційного суду Тернопільської області.

Суддя підпис Копія вірно

Суддя Зборівського
районного суду ОСОБА_1