Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_10,
суддів ОСОБА_11, ОСОБА_12,
при секретарі за участю прокурора засудженого ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_6,
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 17 вересня 2015 року кримінальні провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004123 та № 0002036, за обвинуваченням

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця

м. Бердянська Запорізької області, жителя АДРЕСА_1, неодноразово судимого, останнього разу - за вироком від 23 січня

2014 року Франківського районного суду м. Львова за ч. 1 ст. 259 КК України із застосуванням ст. 71 цього ж Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 1 місяць,

за касаційною скаргою засудженого на вирок Апеляційного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року щодо нього.

Вироком Галицького районного суду м. Львова від 04 листопада

2014 року ОСОБА_6 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 259 КК України - на строк 4 роки, за ч. 3 ст. 358 КК України - на строк 1 рік, а також засуджено до покарання у виді обмеження волі за ч. 3 ст. 357 КК України на строк 1 рік.

На підставі ст. 70 зазначеного Кодексу за сукупністю злочинів

ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Згідно з вимогами ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного ОСОБА_6 покарання приєднано невідбуте покарання, призначене вироком Франківського районного суду м. Львова від 23 січня 2014 року, і призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 1 місяць.

Оскаржуваним вироком апеляційного суду від 02 лютого 2015 року вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасовано й постановлено призначити ОСОБА_6 покарання за ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік, за ч. 3 ст. 358 КК України - у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів

ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 цього ж Кодексу за сукупністю злочинів шляхом часткового складання призначених покарань за ч. 3 ст. 357, ч. 3

ст. 358 КК України з урахуванням вимог ст. 70 зазначеного Кодексу та покарання, призначеного за вироком Франківського районного суду

м. Львова від 23 січня 2014 року, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки 6 місяців.

Крім того, вироком апеляційного суду ОСОБА_6 призначено покарання за ч. 2 ст. 259 КК України у виді позбавлення волі на строк

4 роки.

Згідно з вимогами ст. 71 цього Кодексу за сукупністю вироків до призначеного ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 259 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Франківського районного суду м. Львова від 23 січня 2014 року з урахуванням застосування ч. 4 ст. 70 зазначеного Кодексу і визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

У решті вирок залишено без зміни.

Згідно з вироком районного суду ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень за таких обставин.

У серпні 2013 року ОСОБА_6 у центральній частині м. Львова незаконно заволодів пенсійним посвідченням НОМЕР_1 від

23 листопада 2012 року, виданим на ім'я ОСОБА_7, яке привласнив для використання в особистих цілях.

Крім того, ОСОБА_6 у серпні 2013 року у квартирі за місцем свого проживання у АДРЕСА_1 підробив пенсійне посвідчення НОМЕР_1 від 23 листопада 2012 року, на ім'я ОСОБА_7 шляхом вклеювання своєї фотокартки з метою подальшого використання для безкоштовного проїзду в громадському транспорті.

07 листопада 2013 року на Залізничному вокзалі у м. Києві, розташованому на вул. Вокзальній, 1, із метою подальшого використання для першочергового обслуговування в касах Укрзалізниці ОСОБА_6 повторно підробив посвідчення НОМЕР_2 від 18 вересня 2013 року на прізвище

ОСОБА_6, зазначивши недостовірні відомості про те, що він перебуває на посаді заступника начальника контрольно-ревізійного відділу Львівської залізниці, й підробив підписи посадових осіб Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця», що не відповідало дійсності.

Також ОСОБА_6 23 травня 2014 року приблизно о 12.00 год. на

просп. Свободи, 24 у м. Львові повторно, достовірно знаючи й усвідомлюючи, що поширена ним інформація є неправдивою, з таксофону зателефонував на лінію «102» і повідомив працівникам міліції завідомо неправдиву інформацію про загрозу вибуху через замінування кафе-бару «Мадлен», розташованого на пл. Різні у м. Львові, що призвело до дезорганізації функціонування закладу й безпідставного відволікання сил та засобів спеціальних служб для перевірки вказаного повідомлення.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 стверджує про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо нього, а також зазначає про невідповідність призначеного покарання за ч. 3 ст. 358 КК України тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. При цьому він просить виправдати його за ч. 2 ст. 259, ч. 3 ст. 357 КК України у зв'язку з відсутністю в його діях указаних кримінальних правопорушень і застосувати до нього Закон України «Про амністію у 2014 році».

Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого, який підтримав свою касаційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який наполягав на скасуванні оскаржуваних судових рішень, вказуючи на порушення права засудженого на захист в суді першої інстанції, що на його думку полягало у проведенні судового розгляду за відсутності захисника, у той час як

ОСОБА_6 відповідно до висновків судово-психіатричної експертизи має психічні відхилення, а також зазначаючи про порушення ст. 349 КПК України, оскільки обвинувачений визнав свою вину у інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, унаслідок чого було встановлено певний порядок та обсяг дослідження доказів у справі, однак відповідно до його показань у його діях відсутні об'єктивні ознаки правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України за епізодом від 07 листопада

2013 року, що залишилось поза увагою суду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково з огляду на наступне.

Твердження засудженого про порушення в суді першої інстанції його права на захист, а також про порушення порядку встановлення обсягу доказів кримінального провадження підтверджуються матеріалами провадження.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто його має бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених зазначеним Кодексом, на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими згідно зі ст. 94 цього Кодексу.

Так, ч. 3 ст. 349 КПК України встановлено, що суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з'ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз'яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому цією ж нормою процесуального закону передбачено, що обсяг доказів, які будуть досліджуватися, та порядок їх дослідження визначаються ухвалою суду і в разі необхідності можуть бути змінені.

Однак як видно з матеріалів кримінального провадження суд першої інстанції проігнорував ці вимоги процесуального закону.

Під час прослуховування технічного носія інформації, долученого до матеріалів кримінального провадження, у тому числі звукозапису судового процесу від 03 листопада 2014 року колегія суддів встановила, що під час судового розгляду провадження був встановлений порядок та обсяг, дослідження доказів у справі, передбачений ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки проти цього не заперечували учасники провадження, а засуджений повністю визнавав свою винуватість в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях.

У подальшому ОСОБА_6 у своїх показаннях по епізоду кримінального правопорушення від 07 листопада 2013 року, зазначив, що підроблене посвідчення працівника Львівської залізниці придбав у невстановленої слідством особи та використовував для придбання залізничних квитків, у той час як стороною обвинувачення йому інкримінувалося підроблення цього посвідчення.

Проте, ці суперечності щодо правильності кваліфікації дій обвинуваченого, визнання ним своєї винуватості у повному обсязі, а також фактичного розуміння останнім пред'явленого йому обвинувачення, залишилися поза увагою суду, який проігнорував своє право зміни порядку дослідження доказів у справі, чим порушив вимоги ст. 359 КПК України, а також принцип законності кримінального провадження.

Крім того, суд першої інстанції також порушив право засудженого на захист.

Згідно з ст. 52 КПК України у кримінальному провадженні участь захисника обов'язкова щодо осіб, які унаслідок психічних чи фізичних вад не здатні повною мірою реалізовувати свої права - з моменту встановлення цих вад.

Відповідно до матеріалів провадження під час розгляду справи судом першої інстанції за клопотанням засудженого, яке підтримав захисник ОСОБА_8 була призначена стаціонарна судово-психіатрична експертиза з метою встановлення осудності останнього.

Після проведення такої експертизи та отримання акту судово-психіатричного експерта № 164 щодо ОСОБА_6, судовий розгляд провадження було продовжено, але за відсутності захисника

ОСОБА_9, проти чого не заперечував сам обвинувачений.

Однак, згідно з висновками Акту судово-психіатричного експерта

№ 164 ОСОБА_6 хоч і не страждає психічним захворюванням, але виявляє органічний розлад особистості та поведінки унаслідок ураження головного мозку змішаного генезу із нерізко вираженим психоорганічним синдромом.

Наведені висновки свідчать про наявність у ОСОБА_6 психічних вад, унаслідок чого участь захисника у кримінальному провадженні щодо останнього, відповідно до вимог ст. 52 КПК України, є обов'язковою.

Однак суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини й усупереч вимогам ст. 52 КПК України, продовжив розгляді кримінального провадження за відсутності захисника, унаслідок чого порушив право ОСОБА_6 на захист.

Суд апеляційної інстанції, здійснюючи провадження в апеляційному порядку на такі порушення уваги не звернув та не вжив жодних мір для їх усунення.

Оскільки наведені порушення процесуального закону є істотними, та судові рішення щодо ОСОБА_6 підлягають безумовному скасуванню, а у кримінальному провадженні слід призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції, під час якого суд повинен урахувати наведене в цій ухвалі, провести судовий розгляд відповідно до вимог процесуального закону, , оцінити кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - із точки зору достатності та взаємозв'язку, після чого ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення відповідно до вимог процесуального та матеріального законів.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вироки Галицького районного суду м. Львова від 04 листопада

2014 року та Апеляційного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_________________ ОСОБА_10 _______________ ОСОБА_11_________________ ОСОБА_12