Провадження № 1-в/761/274/2015
У Х В А Л А
Іменем України
12 серпня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду клопотання захисника ОСОБА_4 про вирішення питання щодо застосування покарання за наявності кількох вироків у відношенні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, освіти середньої, неодруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого та засудженого останній раз вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року за ч. 1 ст. 309 КК України до арешту на строк 6 місяців, -

В С Т А Н О В И В:
07 серпня 2013 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання захисника ОСОБА_4 про вирішення питання щодо застосування покарання за наявності кількох вироків у відношенні засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Клопотання захисник ОСОБА_4 мотивує наступним:
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним за ч. 1 ст. 309 КК України і призначено покарання у виді арешту на строк 6 місяців. Термін відбуття покарання ОСОБА_5 за цим вироком рахується з 02 березня 2015 року та закінчується 02 вересня 2015 року.

Максимальне покарання за ч.1 ст. 309 КК України у вигляді арешту складає 6 місяців.

Також, вироком Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним за ч.2 ст.15, ч.2. ст.185 КК України і призначено покарання у виді арешту на строк 4 місяці. Термін відбуття покарання ОСОБА_5 за цим вироком рахується з 13 лютого 2015 року та закінчився 13 червня 2015 року.

Максимальне покарання за ч.2 ст.15, ч.2. ст. 185 КК у вигляді арешту складає 6 місяців.

При цьому ОСОБА_4 зазначає, що фактично ОСОБА_5 відбуває покарання з 13 лютого 2015 року, проте у відповідності до вироку Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року, вимушений буде відбувати покарання у вигляді арешту до 02 вересня 2015 року, що в свою чергу призведе до відбування покарання засудженим ОСОБА_5 понад межі строку покарання у виді арешту, встановлених санкцією ч. 1. ст. 309 та ч. 2 ст. 185 КК України, тобто термін арешту у сукупності понад 6 місяців суперечить приписам ч.2 ст. 70 КК України, у зв`язку з чим ОСОБА_4 і просить суд привести зазначені вироки в частині виконання призначеного ОСОБА_5 покарання до відповідності вимогам закону.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_5 клопотання підтримали та просили суд його задовольнити з підстав у ньому наведених.

Прокурор ОСОБА_3 не заперечував щодо задоволення клопотання.

Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали клопотання, надані матеріали особової справи ОСОБА_5 , суд вважає, що заявлене клопотання підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до ст. 1, 3 Конституції України - Україна є соціальною, правовою державою; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії.

Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року N 15-рп/2004 у справі про призначення судом більш м`якого покарання зауважив, що "верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.

Право кожного на свободу та особисту недоторканність закріплено також і в чинних міжнародних договорах України. Згідно зі статтею 3 Загальної декларації прав людини 1948 року, пунктом 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, реченням першим пункту 1 статті 9 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути підданий свавільному арешту чи утриманню під вартою.

Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність є одним з визначальних та фундаментальних конституційних прав людини.

Відповідно до частини першої статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Згідно з частиною другою статті 29 Основного Закону України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2003 року N 12-рп/2003 у справі про гарантії депутатської недоторканності зазначив, що стаття 29 Конституції України "передбачає затримання, арешт і тримання під вартою як примусові заходи, що обмежують право на свободу та особисту недоторканність особи і можуть застосовуватись на підставах і в порядку, встановлених законом".

У Загальній декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання (стаття 9); відповідно до Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не повинен бути позбавлений волі інакше, як на таких підставах і відповідно до такої процедури, які встановлені законом (пункт 1 статті 9); згідно з положеннями пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року нікого не може бути позбавлено свободи інакше ніж відповідно до процедури, встановленої законом, і в таких випадках як: законне ув`язнення особи після її засудження компетентним судом (підпункт а); законний арешт або затримання особи за невиконання законної вимоги суду або для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, передбаченого законом; законний арешт або затримання особи, здійснені з метою припровадження її до встановленого законом компетентного органу на підставі обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо є розумні підстави вважати за необхідне запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою припровадження його до встановленого законом компетентного органу; законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; законний арешт або затримання особи, здійснені з метою запобігання її незаконному в`їзду в країну, чи особи, щодо якої вживаються заходи з метою депортації або екстрадиції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 лютого 2010 року у справі "Гарькавий проти України" зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Цей перелік винятків є вичерпним і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи.

Отже, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

У відповідності до ч.4 ст.70 КК України, за правилами, передбаченими в ч. 1 та ч. 2 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами передбаченими в статті 72 КК.

Згідно ч.2 ст. 70 КК України, при складанні покарань остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається в межах, встановлених санкцією статті Особливої частини цього Кодексу, яка передбачає більш суворе покарання.

В судовому засіданні встановлено, що вироком Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним за ч.2 ст.15, ч.2. ст.185 КК України та засуджено до покарання у виді арешту на строк 4 місяці. Термін відбуття покарання ОСОБА_5 за цим вироком рахується з 13 лютого 2015 року та закінчився 13 червня 2015 року.

Крім того вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним за ч. 1 ст. 309 КК України та засуджено до покарання у виді арешту на строк 6 місяців. Термін відбуття покарання ОСОБА_5 за цим вироком рахується з 02 березня 2015 року та закінчується 02 вересня 2015 року.

Санкціями за кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2. ст. 185 та ч.1 ст. 309 КК України, встановлено максимальний строк арешту, який становить 6 місяців.

Таким чином суд вважає, що відбування покарання засудженим ОСОБА_5 у виді арешту понад шість місяців є порушенням вимог закону, встановлених ч. 2 ст. 70 КК України, за якою при складанні покарань остаточне покарання за сукупністю злочинів визначається в межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК, яка передбачає більш суворе покарання, та за таких обставин приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання захисника ОСОБА_4 .

На підставі викладеного, керуючись ч.ч. 2, 4 ст. 70, ст. 72 КК України, ст.ст. 376, 537, 539 КПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Клопотання захисника ОСОБА_4 про вирішення питання щодо застосування покарання за наявності кількох вироків у відношенні ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, освіти середньої, неодруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого та засудженого останній раз вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року за ч. 1 ст. 309 КК України до арешту на строк 6 місяців - задовольнити.

На підставі ч.ч. 2, 4 ст. 70 КК України, з урахуванням наявності кількох вироків, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року у виді арешту на строк 4 місяці, більш суворим покаранням, призначеним вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року у виді арешту на строк 6 місяців, призначити щодо ОСОБА_5 остаточне покарання у виді арешту на строк 6 місяців.
У відповідності до вимог ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_5 до терміну відбуття остаточного покарання, визначеного зазначеною ухвалою суду, строк відбутого ним покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року у виді арешту, відраховуючи при цьому початок остаточно визначеного 6-ти місячного терміну відбуття покарання у виді арешту саме з 13 лютого 2015 року.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом 7 днів з дня її оголошення.

Суддя Шевченківського районного
суду м. Києва ОСОБА_1