Ухвала

іменем україни

23 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_8,

суддів: ОСОБА_7, ОСОБА_9,

при секретарі ОСОБА_10,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005280, щодо

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

уродженця смт. Першотравенськ Баранівського

району Житомирської області, який проживає за

адресою: АДРЕСА_1,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

за касаційною скаргою захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_1 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року,

за участю прокурора ОСОБА_11,

захисника ОСОБА_2,

засудженого ОСОБА_1,

в с т а н о в и л а:

У касаційній скарзі з уточненнями до неї захисник ОСОБА_2, не погоджуючись із ухваленими щодо ОСОБА_1 судовими рішеннями через невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить їх скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі ст. 284 КПК України. Свої вимоги захисник мотивує тим, що висновки суду ґрунтуються на недопустимих доказах, в їх основу покладені суперечливі показання потерпілого. Суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. 419 КПК України, формально розглянув його апеляційну скаргу та не зазначив підстав, з яких визнав її необґрунтованою.

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року ОСОБА_1 визнано винуватим за ч. 2 ст. 186 КК України та призначено йому за цим законом покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

Відповідно до вимог статей 71, 72 КК України приєднано до покарання, призначеного за даним вироком, невідбуту частину покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 05 вересня 2013 року й остаточно визначено ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року вирок місцевого суду змінено, виключено з його мотивувальної частини посилання на наявність обставини, яка обтяжує покарання - рецидиву злочинів.

У порядку ч. 2 ст. 404 КПК України, ОСОБА_1 пом'якшено остаточне покарання до 4 років 1 місяця позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

У решті вирок суду залишений без зміни.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винуватим та засуджено за те, що він 02 травня 2014 року, перебуваючи в кафе «Бістро», що біля будинку № 66 по вул. Бальзака в м. Києві, відкрито, повторно викрав чуже майно - мобільний телефон «Самсунг» вартістю 700 грн, заподіявши потерпілому ОСОБА_3 матеріальної шкоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та засудженого на підтримання поданої скарги, пояснення прокурора, який заперечував проти скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 438 КПК України неповнота судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, про що порушує питання захисник, перегляду в касаційному порядку не підлягають, а отже, при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв'язку.

При перевірці матеріалів кримінального провадження касаційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та кваліфікацію його дій за даною нормою кримінального закону судами першої та апеляційної інстанцій зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, про що у судових рішеннях наведено докладні мотиви.

Той факт, що засуджений ОСОБА_1 вчинив відкрите, повторне викрадення майна ОСОБА_4, підтверджується показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, даними, що містяться в протоколі пред'явлення особи для впізнання.

На думку колегії суддів, висновки суду першої та апеляційної інстанцій щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_1 у вчиненні інкримінованого йому злочину належним чином обґрунтовані та вмотивовані.

Порушень процесуального порядку збирання наведених у вироку доказів за матеріалами кримінального провадження не встановлено, та судом правильно вирішено питання про їх допустимість.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги захисника про відсутність у діях засудженого складу злочину та необхідність закриття кримінального провадження, колегія суддів уважає безпідставними.

Обґрунтовуючи висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення волі, суд, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин, що пом'якшують та обтяжують покарання, а також дані про його особу.

Таким чином, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_1 покарання, дотримався вимог статей 65-67 КК України.

Крім того, доводи захисника, аналогічні наведеним у його касаційній скарзі, були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який, розглядаючи його апеляційну скаргу на вирок суду першої інстанції, проаналізував її, дав на неї вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав її необґрунтованою.

Суд апеляційної інстанції, як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час перегляду вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_1 за апеляційними скаргами прокурора, захисника та засудженого дотримався положень статей 404, 405, 407, 414 КПК України, а ухвала відповідає вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_2 залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_8 ОСОБА_7 ОСОБА_9