Апеляційний суд міста Києва
В И Р О К

І м е н е м У к р а ї н и

24 вересня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0007745 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 ,

судимого вироком Подільського районного суду м. Києва

від 05.08.2014 року за ч.1 с.185 КК України на 1 рік позбавлення волі,

на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 1 рік,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,

проживає за адресою: АДРЕСА_3 ,

згідно ст.89 КК України не судимого,

які обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України,

за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року,

у с т а н о в и л а :
_______________________________

Справа № 11-кп/796/1039/2015
Категорія: ч.2 ст.186 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_9
Доповідач: ОСОБА_1 .
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 09.04.2015 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом поглинення призначеним покаранням невідбутого покарання за вироком Подільського районного суду м. Києва від 05.08.2014 року ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Цим же вироком ОСОБА_8 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.186 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки і на нього покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Заступник прокурора міста Києва ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинувачених та правильність кваліфікації їхніх дій, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити покарання: ОСОБА_7 за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки і на підставі ч.4 ст.70 КК України самостійно виконувати вирок Подільського районного суду м. Києва від 05.08.2014 року; ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Вимоги апеляційної скарги прокурор обґрунтовує тим, що суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме, ст.75 КК України, яка не підлягає застосуванню, що потягло за собою безпідставне звільнення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, а тому вважає, що призначене обвинуваченим покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та їхнім особам через м`якість.

На переконання прокурора, суд не врахував положення правових норм, що гарантують непорушність права власності, яке було об`єктом злочинного посягання, не в достатній мірі врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вчинили на ґрунті пияцтва, і не відшкодували потерпілому завдану шкоду. Крім того, прокурор звертає увагу на те, що судом при призначенні ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів неправильно застосовано положення ч.4 ст.70 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, доводи обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора і просили залишити вирок суду першої інстанції без змін; провівши судові дебати, надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає її такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 і ОСОБА_8 відкрито викрали майно потерпілого ОСОБА_11 за таких обставин.

25 липня 2014 року близько 10 години 30 хвилин ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , знаходячись на вул. Туполєва, 16 в м. Києві, зустрілися із знайомим ОСОБА_11 , з яким стали вживати алкогольні напої. Помітивши, що ОСОБА_11 , має при собі грошові кошти в сумі 1 000 гривень, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 вступили між собою в злочинну змову з метою відкритого викрадення вказаних грошових коштів. Реалізовуючи злочинний умисел, діючи за попередньою змовою між собою згідно розподілених ролей, ОСОБА_7 під приводом розмови відвів ОСОБА_11 вбік від місця розпивання алкогольних напоїв, а ОСОБА_8 підійшов до потерпілого ззаду, схопив його за руки та, застосувавши фізичну силу, заламав їх за спину, чим позбавив останнього можливості чинити опір. В цей час ОСОБА_7 дістав з нагрудної кишені футболки ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 1 000 гривень. Після цього ОСОБА_7 і ОСОБА_8 залишили місце вчинення кримінального правопорушення, а викраденим майном розпорядилися на власний розсуд, чим завдали ОСОБА_11 матеріальної шкоди на суму 1 000 гривень.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 і ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються наявними в ньому доказами, які досліджувалися в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України, і ніким з учасників судового провадження не оспорюються. Тому колегія суддів не переглядає їх відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

За встановлених судом фактичних обставин кваліфікація дій кожного з обвинувачених за ч.2 ст.186 КК України відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоровя потерпілого, вчинене за попередньою змовою групою осіб, є вірною.

Істотних порушень кримінального процесуального закону колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його конкретні обставини, форму й ступінь вини, мотивацію, дані про особи винних, а так само обставину, що пом`якшує покарання, щире каяття і обставину, що його обтяжує, вчинення злочину особами, що перебувають у стані алкогольного сп`яніння, і правильно призначив ОСОБА_7 і ОСОБА_8 покарання у виді позбавленні волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Разом з тим, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.75 КК України, без достатніх підстав, звільнив ОСОБА_7 і ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, на що обґрунтовано послався в апеляційній скарзі прокурор.

Так, згідно з ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Цих вимог закону суд першої інстанції не дотримав і, звільняючи ОСОБА_7 і ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість їх виправлення без відбування покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 згідно з ст.89 КК України судимості не має, однак раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, в тому числі за вчинення такого самого злочину, не працює. ОСОБА_7 також неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності і має одну непогашену судимість за вчинення злочину проти власності. З часу вчинення кримінального правопорушення на ґрунті пияцтва обвинувачені не вжили жодних заходів до відшкодування потерпілому шкоди, завданої їхніми діями.

А тому колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для звільнення ОСОБА_7 і ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

На переконання колегії суддів, саме покарання у виді позбавлення волі, яке полягає в триманні в умовах ізоляції, буде відповідати вимогам ст.65 КК України за своїм видом та буде необхідним для досягнення його мети, тобто буде необхідним й достатнім для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів як ними, так і іншими особами.

Крім того, враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення до постановлення вироку Подільського районного суду м. Києва від 05.08.2014 року, яким він звільнений від відбування покарання з випробуванням, а покарання за даний злочин належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається, і кожен вирок має виконуватися самостійно.

Згідно з ст.409 КПК України підставою для скасування вироку при розгляді справи в апеляційному суді є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Тому в даному випадку відповідно до вимог ст.ст.413, 420 КПК України неправильне застосування кримінального закону, тобто застосування кримінального закону, який не підлягає застосуванню, що призвело до неправильного звільнення обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 від відбування покарання, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченим покарання, ухвалення нового вироку апеляційним судом і задоволення таким чином апеляційної скарги прокурора.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 9 квітня 2015 року щодо ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в частині призначеного покарання та звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст.75 КК України скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 /чотири/ роки.

На підставі ч.4 ст.70 КК України вирок Подільського районного суду м. Києва від 05.08.2014 року, яким ОСОБА_7 призначено покарання за ч.1 с.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 рік і на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, виконувати самостійно.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 /чотири/ роки.

Змінити ОСОБА_7 і ОСОБА_8 запобіжний захід з особистого зобов`язання на тримання під вартою, взявши їх під варту в залі суду.

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 і ОСОБА_8 обчислювати з дня затримання.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

На вирок може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3