АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ВИРОК
20 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, не одруженого, з середньою освітою, який не працює, проживає та зареєстрований в АДРЕСА_1 , не судимий, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.186, ч.2 ст.186, ч.1 ст. 304 КК України,
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такого, що народився у м. Києві, українця, громадянина України, який має неповну середню освіту, є учнем 7-а класу школи № 9, раніше не судимий, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.186 КК України, за участю:
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_9 ,
законного представника ОСОБА_10 ,

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст. 186, ч.2 ст. 186, ч.1 ст. 304 КК України та призначено йому покарання: за ч.1 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, за ч.2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, за ч.1 ст. 304 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 3 (три) місяці. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, визначене остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки

Справа № 11-кп/796/457/2015
Категорія: ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 304 КК України
Головуючий у суді першої інстанції ОСОБА_11
Доповідач ОСОБА_1

3 (три) місяці. Відповідно до ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки. У відповідності до п. п. 3,4 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_6 в період іспитового строку повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію,

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки. Відповідно до ст.ст.75, 104 КК України звільнено ОСОБА_7 , від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком тривалістю 1 (один) рік 3 (три) місяці.У відповідності до п. п. 3,4 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 в період іспитового строку повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання та періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Задоволено цивільний позов представника потерпілого ОСОБА_12 та стягнуто на її користь з ОСОБА_6 699 грн. матеріальної шкоди.

Не погодившись з вироком суду, заступник прокурор м. Києва ОСОБА_5 подав на нього апеляційну скаргу в якій оскаржує вирок в частині призначеного ОСОБА_6 покарання. Не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та правову кваліфікацію дій цього обвинуваченого, прокурор вважає, що вирок суду є незаконним та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. На його думку, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, незаконно призначив йому невиправдано м`яке покарання у виді позбавлення волі та звільнив від його відбування з випробовуванням. Також не було враховано обставини вчинення ОСОБА_13 кримінальних правопорушень стосовно неповнолітніх та їх наслідки, що вказує на підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого. Просить вирок Оболонского районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року скасувати в частині призначеного ОСОБА_6 покарання та ухвалити новий вирок. яким призначити йому покарання за ч. 1 ст. 186 КК України у виді 2 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 186 КК України у виді 4 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 304 КК України у виді 4 років 3 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити остаточне покарання у виді 4 років 3 місяців позбавлення волі. В іншій частині вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, доводи обвинувачених, захисника та законного представника котрі заперечували проти задоволення поданої апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів, приходить до наступного.
Згідно з вироком суду, 03 квітня 2014 року, біля 14 години, у ОСОБА_6 , який перебував за адресою м. Київ, вул. Бережанська, 24, виник умисел на відкрите викрадення чужого майна, реалізуючи який він, побачивши неповнолітнього ОСОБА_14 , 2004 року народження, який направлявся в сторону будинку № 24 по вул. Бережанській, в м. Києві та розмовляв по телефону, підбіг ззаду до останнього, вихопив мобільний телефоном марки «Prestigio PAP 3350 DUO», вартістю 699 гривень, яким відкрито заволодів. Після цього ОСОБА_6 з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд. Внаслідок вчиненого злочину матері неповнолітнього ОСОБА_14 . ОСОБА_12 завдано матеріальну шкоду на загальну суму 699 гривень.
Крім того, 10.04.2014 року, біля 15-ї години, ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_2 , разом з неповнолітнім ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помітив неповнолітню ОСОБА_15 , 2001 року народження, яка розмовляла по телефону. В цей час у ОСОБА_6 виник намір, спрямований на повторне відкрите викрадення чужого майна, і він запропонував своєму брату, неповнолітньому ОСОБА_7 вчинити спільно злочин, а саме відкрито викрасти майно ОСОБА_15 , на що останній відповів згодою.
Реалізуючи свій, вказаний вище намір, спрямований на повторне, відкрите викрадення чужого майна, діючи за попередньою змовою групою осіб, 10.04.2014 р., приблизно о 15 годині, перебуваючи за вищевказаною адресою, ОСОБА_6 підбіг ззаду до неповнолітньої ОСОБА_15 , вихопивши мобільний телефон марки Nokia 200, вартістю 850 гривень, яким відкрито заволодів, а неповнолітній ОСОБА_7 в цей час спостерігав за діями ОСОБА_6 та за відсутністю осіб, які б могли викрити їх злочинні наміри. Після цього ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зникли, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд. Внаслідок вчиненого злочину потерпілому ОСОБА_15 завдано матеріальну шкоду на загальну суму 850 гривень.
Також, 10.04.2014 р., близько 15-ї години, ОСОБА_6 разом неповнолітнім ОСОБА_7 , 2000 року народження, перебували за адресою АДРЕСА_2 де помітили неповнолітню ОСОБА_15 , 2001 року народження. В той же час у ОСОБА_6 , який перебував за вище вказаною адресою виникло бажання, спрямоване на втягнення свого брата неповнолітнього ОСОБА_7 , 2000 року народження у злочинну діяльність.
З цією метою, а також з метою заручитись підтримкою ОСОБА_7 запропонував останньому вчинити спільно злочин, а саме відкрито викрасти майно ОСОБА_15 за попередньою змовою групою осіб, на що ОСОБА_7 відповів згодою.
Діючи з вказаною вище метою, ОСОБА_6 , в цей день, час та місці, достовірно знаючи що ОСОБА_7 є неповнолітнім, порушуючи визначені суспільством принципи суспільної моральності у сфері належного інтелектуального, морального та фізичного розвитку і виховання неповнолітніх, розуміючи, що його дії згубно впливають на молоде покоління, спричиняють шкоду інтелектуальному і фізичному розвитку неповнолітніх, деформують в їхній свідомості моральні цінності, прищеплюють їм асоціальні ідеї, аморальні погляди, навички, шляхом переконання, висловив пропозицію неповнолітньому ОСОБА_7 , 2000 року народження, залучитися до вчинення кримінального правопорушення, і останній на пропозицію ОСОБА_6 погодився.
Продовжуючи реалізацію свого, вказаного вище наміру, того ж дня, в той же час, перебуваючи за вищевказаною адресою, ОСОБА_6 підбіг ззаду до неповнолітньої ОСОБА_15 , яка розмовляла по телефону та вихопивши мобільний телефон марки Nokia 200, вартістю 850 гривень, яким відкрито заволодів, а неповнолітній ОСОБА_7 в цей час спостерігав за діями ОСОБА_6 та за відсутністю осіб, які б могли викрити їх злочинні наміри. Після цього ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з місця вчинення злочину зникли, а викраденим майном розпорядились на власний розсуд. Внаслідок вчиненого злочину потерпілому ОСОБА_15 завдано матеріальну шкоду на загальну суму 850 гривень.
Крім того, 29.04.2014 року, приблизно о 13 годині 30 хвилин, під час перебування за адресою АДРЕСА_3 у неповнолітнього ОСОБА_7 , 2000 року народження, виник намір, спрямований на повторне, відкрите викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій, вказаний вище намір, 29.04.2014 р., у вказаний час, перебуваючи за адресою м. Київ, вул. Дубровицька, 7 ОСОБА_7 побачив неповнолітнього ОСОБА_16 , 2004 року народження, та підійшовши до нього, повторно відкрито заволодів мобільним телефоном марки Samsung GT - Е 2121, вартістю 350 гривень. Після цього обвинувачений з місця вчинення злочину зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд. Внаслідок вчиненого злочину потерпілому ОСОБА_17 завдано матеріальну шкоду на загальну суму 350 гривень.

Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції визнав обвинуваченого ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених: ч.1 ст. 186 КК України відкритому викраденні чужого майна (грабежу); ч. 2 ст. ст. 186 КК України відкритому викраденні чужого майна (грабежу), вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб; ч.1 ст. 304 КК України втягненню неповнолітнього ОСОБА_7 , 2000 року народження, у злочинну діяльність, а обвинуваченого ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 2 ст. ст. 186 КК України відкритому викраденні чужого майна (грабежу), вчиненому за попередньою змовою групою осіб та повторно.

При цьому вирок щодо неповнолітнього ОСОБА_7 в апеляційному порядку ніким не оскаржується.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчинені інкримінованих йому кримінальних правопорушень, при встановлених обставинах, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені доказами, дослідженими судом в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. Як встановлено колегією суддів, при вирішенні питання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, суд першої інстанції повністю дотримався вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним, за пропозицією прокурора, дослідження доказів щодо тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють обвинувачені та інші учасники судового розгляду зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини справи в апеляційному порядку.

Фактичні обставини кримінальних правопорушень, вчинених ОСОБА_6 в апеляції прокурора під сумнів не ставляться і його доводи про м`якість покарання, призначеного обвинуваченому із застосуванням ст. 75 КК України, стосуються виключно оцінки ступеня тяжкості та обставин вчинення злочинів і особи обвинуваченого.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, ступеню їх тяжкості та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Призначаючи покарання ОСОБА_6 за кожен злочин окремо та за сукупністю злочинів, судом першої інстанції враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до середньої тяжкості та тяжких, їх характер, його ставлення до вчиненого, особу цього обвинуваченого, його незадовільний матеріальний стан, те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, формально позитивно характеризується за місцем проживання.

Згідно ст. 66 КК України, обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_6 судом визнано щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Як зазначено в ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, не навів переконливих доводів на підтвердження прийнятого рішення про можливість його виправлення без реального відбування покарання, не врахував дані про кількість, характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, два з яких відносяться до тяжких, які скоєні щодо неповнолітніх, а один з них пов`язаний з втягненням у злочинну діяльність брата, якому на той час виповнилось 14 років. Судом також не враховано, що ОСОБА_6 ніде не працює, а за місцем мешкання лише формально позитивно характеризується .

За наведених обставин, вирок щодо ОСОБА_6 підлягає скасуванню в частині призначеного покарання, внаслідок неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, а саме ст. 75 КК України.

При постановленні нового вироку щодо ОСОБА_6 , колегія суддів, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, вищенаведені дані про особу обвинуваченого, встановлену судом першої інстанції обставину, яка пом`якшує покарання, і вважає за необхідне обрати йому покарання за кожен із злочинів та за їх сукупністю, у виді позбавлення волі на певний строк, яке обвинувачений повинен відбувати реально.

На підставі викладеного та керуючись ст. 405, 407, 420 КПК України, колегія суддів,
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року щодо ОСОБА_6 скасувати в частині призначеного йому покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок та призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки, за ч.2 ст. 186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, за ч.1 ст. 304 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки. На підставі ст. 70 КК України визначити ОСОБА_6 остаточне покарання за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Строк покарання ОСОБА_6 обраховувати з 8 вересня 2015 року, з моменту його затримання та взяття під варту у даному кримінальному провадженні.

В іншій частині вирок Оболонського районного суду м. Києва від 25 грудня 2014 року залишити без змін.

Вирок колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва набирає законної сили з моменту його проголошення. Касаційна скарга на вирок може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді:

_______________ _______________ _______________

ОСОБА_1 ОСОБА_18 ОСОБА_3