Дата документу Справа № 333/8749/13-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1236/15
Єдиний унікальний № 333/8749/13-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 198 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003709 відносно
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, який має середню освіту, не одружений, перебуває на обліку як безробітний в Запорізькому міському центру зайнятості, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий:

- 07.06.1990 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 81, ч. 2 ст.140 КК України (в ред. 1960 р.) умовно, з обов`язковим притягненням до праці. 18.09.1990 року ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя направлений до виправної колонії на 1 рік 4 місяці 10 днів. Ухвалою Запорізького обласного суду від 14.11.1990 року ухвала Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.1990 року скасована, справа направлена на новий розгляд. 20.05.1991 року ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя на підставі ст. 409 КПК України (в ред. 1960 р.) звільнений з-під варти у залі суду та засуджений умовно до позбавлення волі з обов`язковим залученням до праці відповідно до ст. 25-1 КК України (в ред. 1960 р.);

- 20.03.1992 року Запорізьким обласним судом за ч. 2 ст. 17, ст. 86-1 КК України (в ред. 1960 р.) до 10 років 3 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 04.11.2002 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;

- 20.09.2010 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнився за відбуттям покарання 22.03.2013 року,

обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у провадженні, на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у провадженні, посилається на незаконність вироку через невідповідність викладених у ньому висновків, фактичним обставинам кримінального провадження, та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. При цьому зазначає, що суд:

- дійшовши висновку про відсутність фактичних даних про те, що вказане в обвинувальному акті майно здобуте злочинним шляхом, не звернув уваги на те, що 08.10.2013 року до ЄРДР було внесено відомості про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, стосовно викраденого у ОСОБА_9 майна, що зокрема підтверджено і фактом впізнання його останнім;

- не надав належної уваги показанням обвинуваченого, який неодноразово вказував на те, що він усвідомлював походження цього майна, а саме те, що опинитися за місцем його проживання та належати комусь на законних підставах воно не могло, але конкретно про це дізнався у райвідділку, а також показанням допитаних у судовому засіданні свідків сторони обвинувачення, які підтвердили факт перебування викрадених речей у обвинуваченого, що свідчить про наявність у останнього умислу на вчинення вказаного кримінального правопорушення;

- посилаючись у мотивувальній частині виправдувального вироку, зокрема на відсутність події кримінального правопорушення, між тим у резолютивній частині вироку у якості підстави для виправдування ОСОБА_6 вказав на відсутність в діях останнього складу кримінального правопорушення;

- зафіксував показання свідка ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 нечітко, оскільки вони погано прослуховуються, а деякі відповіді зафіксовано уривками, що тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України, та призначити покарання у виді 3 місяців 12 днів арешту, тобто зарахувавши строк попереднього ув`язнення відповідно до ст. ст. 72, 73 КК України.

У запереченнях обвинувачений ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, захисника, обвинуваченого, зокрема в останньому слові, які просили вирок залишити без змін; перевіривши матеріали провадження та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора, який брав участь у провадженні, задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2015 року ОСОБА_6 виправдано за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу зазначеного правопорушення. Вирішена доля речових доказів.
Згідно з вироком, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що 09.10.2013 року, у ранковий час, знаходячись у приміщенні будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел на заздалегідь не обіцяне зберігання майна, завідомо одержаного злочинним шляхом невстановленою по кримінальному провадженню особою, діючи з корисливих мотивів, завідомо та достовірно знаючи про те, що невстановлена особа, злочинним шляхом заволоділа телевізором «Sony KV-25T1R», вартістю 1 500 гривень, DVD-програвачем «Okster w-306», вартістю 500 гривень, біноклем, який матеріальної цінності для власника не представляє, подовжувачем електричним, довжиною 2,5 м., вартістю 35 гривень, подовжувачем електричним, довжиною 3,5 м., вартістю 40 гривень, подовжувачем електричним довжиною 5 м., вартістю 60 гривень, кишеньковим ліхтарем в металевому корпусі, вартістю 55 гривень, кишеньковим ліхтарем чорно-жовтого кольору, вартістю 60 гривень, тонометром, вартістю 430 гривень, які вона викрала з будинку АДРЕСА_2 , шляхом безоплатної передачі отримав на зберігання від вказаної особи вищевказані речі.

Зазначені дії ОСОБА_6 слідчим кваліфіковані за ст. 198 КК України за ознаками заздалегідь не обіцяного зберігання майна, завідомо одержаного злочинним шляхом, за відсутності ознак легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Приймаючи рішення про виправдання ОСОБА_6 за обвинуваченням у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, суд зазначив, що:

- уматеріалах кримінального провадження відсутні дані про внесення до ЄРДР відомостей про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України;

- прокурором не доведено факт того, що зазначене в обвинувальному акті майно здобуте злочинним шляхом, оскільки по заяві ОСОБА_9 щодо скоєння у нього крадіжки органом досудового розслідування жодного рішення не прийнято;

- стороною обвинувачення не доведено факт передачі невстановленою особою ОСОБА_6 викрадених у ОСОБА_9 речей, оскільки з аналізу показань обвинуваченого, та зокрема свідка ОСОБА_10 , речі, вказані вобвинувальному акті, були виявлені на першому поверсі будинку АДРЕСА_2 , де ніхто не мешкав;

- прокурором не доведено умисел ОСОБА_6 на вчинення кримінального правопорушення, оскільки не представлені докази того, що обвинувачений був обізнаний та усвідомлював, що майно здобуте злочинним шляхом.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється, якщо не буде доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.
Колегія суддів вважає, що місцевий суд виконав всі вимоги закону, а тому відсутні будь-які правові підстави для скасування виправдувального вироку.
Доводи прокурора про те, що суд, дійшовши висновку про відсутність в матеріалах кримінального провадження даних про внесення до ЄРДР відомостей про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України, не звернув уваги на те, що 08.10.2013 року до ЄРДР було внесено відомості про скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України стосовно викраденого у ОСОБА_9 майна, що зокрема підтверджено і фактом впізнання його останнім, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно з вимогами ч.ч. 1-3 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що злочини, передбачені статтями 185 та 198 КК України, відносно одного і того предмету злочину, є різними видами одиничних злочинів, які в силу їх юридичної природи не можуть бути вчиненні однією й тією ж особою, колегія суддів вважає, що слідчий повинен був внести відповідні відомості відносно кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України, до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування і тільки після цього проводити досудове розслідування відносно обвинуваченого ОСОБА_6 по цьому обвинуваченню.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується з висновками районного суду, зокрема про те, що аналіз матеріалів кримінального провадження №0003709 від 08.10.2013 року свідчить про те, що слідчий після того, як отримав обвинувальний акт для належного його складання, повторно 16.10.2014 року повідомив ОСОБА_6 про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, а 29.10.2014 року останньому повідомив про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ст.198 КК України. Таким чином, судом встановлено, що на цей час у матеріалах кримінального провадження №0003709 від 08.10.2013 року відсутній витяг з даного кримінального провадження, який свідчить про внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про скоєння злочину, передбаченого ст.198 КК України, а також, що по заяві ОСОБА_9 щодо скоєння у нього крадіжки органом досудового розслідування не прийнято жодного рішення. За відсутності постанови слідчого про виділення в окреме провадження матеріалів щодо крадіжки майна у ОСОБА_9 , про що свідчить реєстр матеріалів досудового розслідування, суд взагалі вважає не доведеним стороною обвинувачення факт викрадення майна, зазначеного в обвинувальному акті, так як кримінального провадження щодо факту крадіжки майна ОСОБА_9 на цей час не існує. Крім того, прокурором під час судового розгляду навіть не заявлялося клопотання про допит ОСОБА_9 з метою підтвердження факту викрадення у нього майна, вказаного в обвинувальному акті (т. 2 а.п. 209).

Необґрунтованими є доводи прокурора і про те, що суд порушив вимоги кримінального процесуального законодавства України, так як, посилаючись у мотивувальній частині виправдувального вироку, зокрема на відсутність події кримінального правопорушення, між тим у резолютивній частині вироку в якості підстави для виправдування ОСОБА_6 , вказав на відсутність в діях останнього складу кримінального правопорушення, оскільки аналіз мотивувальної частини вироку свідчить про те, що в цій частині вироку районний суд правильно дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ст. 198 КК України, зокрема її суб`єктивної сторони (т. 2 а.п. 210-211).

Не заслуговують на увагу доводи прокурора і про те, що суд не надав належної уваги показанням обвинуваченого, який неодноразово вказував на те, що він усвідомлював походження цього майна, а саме те, що опинитися за місцем його проживання та належати будь-кому на законних підставах воно не могло, але конкретно про це дізнався у райвідділку, а також показанням допитаних у судовому засіданні свідків сторони обвинувачення, які підтвердили факт перебування викрадених речей в обвинуваченого, що свідчить про наявність у останнього умислу на вчинення вказаного кримінального правопорушення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Згідно з вимогами ч.ч. 2, 4 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Згідно з вимогами ч.ч. 2, 4 ст. 17 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Враховуючи вищевказані вимоги законів, а також проаналізувавши показання обвинуваченого ОСОБА_6 та свідків обвинувачення ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у судовому засіданні, колегія суддів вважає, по-перше, що обвинувачений ОСОБА_6 показань про те, що він усвідомлював, що зберігає майно, набуте злочинним шляхом, і бажав цього, у судовому засіданні не давав (т. 2 а.п. 206), а тому посилання прокурора про те, що обвинувачений неодноразово вказував на те, що він усвідомлював походження цього майна, а саме те, що опинитися за місцем його проживання та належати будь-кому на законних підставах воно не могло, є голослівними, по-друге, аналіз показань свідків обвинувачення ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які вони давали у судовому засіданні (т. 2 а.п. 206-207), свідчить про те, що неможливо на підставі цих показань зробити висновок про наявність у обвинуваченого ОСОБА_6 прямого умислу на вчинення вказаного кримінального правопорушення.

У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується повністю з висновками районного суду, зокрема про те, що усвідомлення того, що майно здобуте злочинним шляхом, є обов`язковою ознакою інтелектуального моменту умислу винного. При цьому точна обізнаність про характер та конкретні обставини вчиненого так званого предикатного злочину не вимагається. За наявності сумніву особи щодо законності походження придбаного нею майна описані у диспозиції ст. 198 КК дії не утворюють складу цього злочину. Відповідно до цивільного законодавства така особа є недобросовісним набувачем майна і може нести цивільно-правову відповідальність (ст. 400 ЦК України «Обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності чи інше право або яка є добросовісним володільцем»). Аналіз показань обвинуваченого свідчить саме про наявність сумніву у обвинуваченого ОСОБА_6 щодо законності походження майна, зазначеного в обвинувальному акті. Враховуючи, що під час судового розгляду прокурором жодним доказом не було доведено про достовірну обізнаність ОСОБА_6 та усвідомлення останнім того, що майно здобуте злочинним шляхом, суд вважає, що в діях обвинуваченого була відсутня і суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.198 КК України. Аналізуючи показання допитаних судом свідків сторони обвинувачення, на які посилався прокурор як на достовірні та достатні докази вини ОСОБА_6 , суд дійшов висновку, що їх свідчення не доводять вину останнього у скоєнні злочину, передбаченого ст.198 КК України, оскільки жоден із них безпосередньо не вказує, що йому було відомо про те, що ОСОБА_6 достовірно знав про факт здобуття майна, вказаного в обвинувальному акті, злочинним шляхом та останні не були свідками передачі ОСОБА_6 невстановленою особою речей, тому вказані показання свідків, суд не бере до уваги (т. 2 а.п. 210).

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає голослівним довід прокурора про те, що районний суд взагалі не взяв до уваги показання свідків обвинувачення, зокрема про те, що вони підтверджували факт наявності речей у обвинуваченого ОСОБА_6 .

Крім того, колегія суддів вважає також необґрунтованими доводи прокурора і про те, що на компакт-дисках показання свідка ОСОБА_10 та обвинуваченого ОСОБА_6 зафіксовані нечітко, оскільки вони погано прослуховуються, а деякі відповіді зафіксовано уривками, що тягне за собою недійсність відповідної процесуальної дії, так як згідно з вимогами п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК України, судове рішення підлягає скасуванню, якщо тільки в матеріалах провадження відсутній технічний носій інформації, на якому зафіксовано судове провадження в суді першої інстанції, чого в даному випадку немає.

При цьому колегія суддів вважає, що органами досудового розслідування обвинуваченому ОСОБА_6 було пред`явлено неконкретне обвинувачення, з огляду на наступне.

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що 09.10.2013 року, у ранковий час, знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , отримав на зберігання від невстановленої по справі особи речі, викрадені з будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2 а.п. 60).

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 198 КК України, полягає у заздалегідь не обіцяних діях з майном, завідомо здобутим злочинним шляхом, у формі: 1) придбання; 2) зберігання; 3) збуту. Зберігання полягає в тимчасовому перебуванні вказаного майна у володінні особи або у певному місці (сховищі), що має винний, для наступної реалізації чи повернення особі, яка передала на зберігання майно, здобуте злочинним шляхом.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що у формулюванні обвинувачення слідчий не вказує, впродовж якого саме часу ОСОБА_6 зберігав викрадені речі, хоча виклад фактичних обставин злочину, до яких беззаперечно входить і час його скоєння, передбачено ч.2 ст. 291 КПК України, тобто слідчий належним чином не розкриває у діях об`єктивну сторону злочину, передбаченого ст.198 КК України. Крім того, стороною обвинувачення не доведений сам факт передачі невстановленою особою ОСОБА_6 викрадених у ОСОБА_9 речей. Аналіз показань обвинуваченого та свідка ОСОБА_10 , навпаки свідчить про те, що речі, вказані в обвинувальному акті, були виявлені останнім на першому поверсі будинку АДРЕСА_2 , де ніхто не мешкав. Допитані судом інші свідки також не підтвердили факт безпосередньої передачі невстановленою особою ОСОБА_6 майна, вказаного в обвинувальному акті.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що слідчий не мав права вказувати в обвинувальному акті про те, що ці речі були викрадені у громадянина ОСОБА_9 , оскільки на даний час відсутній обвинувальний вирок про це відносно будь-якої особи, а згідно з вимогами ч. 1 ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Згідно з вимогами чинного кримінального процесуального законодавства обвинувачений має право знати у чому він обвинувачується, а обвинувальний акт повинен бути конкретним за своїм змістом. Неконкретність такого обвинувачення порушує право особи на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, але колегія суддів, враховуючи вимоги ч. 3 ст. 409 КПК України про те, що суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого, вважає, що підстави у даному випадку для скасування виправдувального вироку районного суду, відсутні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційний суд також позбавлений процесуальних можливостей скасувати виправдувальний вирок та постановити обвинувальний вирок, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За правилами ст. 23 зазначеного Кодексу суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених КПК.

Враховуючи вимоги закону, зокрема те, що апеляційний суд не вправі за власною ініціативою дослідити докази та дати іншу оцінку доказам у провадженні, ніж суд першої інстанції, не досліджуючи їх безпосередньо в судовому засіданні, а також те, що прокурор не заявляв клопотання про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, колегія суддів не може задовольнити апеляційну скаргу прокурора, виходячи також із цих правових підстав.

Таким чином, всі доводи скарги прокурора про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України, є необґрунтованими, а висновки місцевого суду про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_6 складу злочину, передбаченого ст. 198 КК України, колегія суддів вважає законними, обґрунтованими та вмотивованими.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні, залишити без задоволення, а вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 07 квітня 2015 року відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , без зміни.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4