ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-2147км15 У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,,
з участю прокурора ОСОБА_5 , захисника засудженої адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №5-2147КМ15 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 на вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 листопада 2014 року та на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 03 березня 2015 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , ?
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 листопада 2014 року

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянку України, уродженку села Потіївка Радомишльського району Житомирської області, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
раніше не судиму,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено за вказаною нормою кримінального закону покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років і 6 місяців.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 1094 гривні 49 копійок у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 4000 гривень відшкодування моральної шкоди.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення за наступних обставин.
06 серпня 2014 року, близько 01 години, на подвір`ї будинку АДРЕСА_2 , між ОСОБА_7 та її співмешканцем ОСОБА_9 після спільного вживання алкогольних напоїв виникла сварка. У ході конфлікту засуджена, будучи у стані алкогольного сп`яніння, умисно, з метою позбавлення життя ОСОБА_9 з мотивів особистої неприязні, нанесла йому удар косою у грудні клітину. Зазначеними діями ОСОБА_7 заподіяла потерпілому тяжке тілесне ушкодження у виді колото-різаного поранення грудної клітини з ушкодженням підкрильцевої артерії та вени, що ускладнилося гострою масивною крововтратою, від якого настала смерть ОСОБА_9 на місці події.
Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 03 березня 2015 року вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 листопада 2014 року щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції. При цьому вважає необґрунтованими висновки суду про спрямованість умислу ОСОБА_7 на позбавлення потерпілого життя, вказуючи, що засуджена вчинила вбивство при перевищенні меж необхідної оборони та її дії підлягають кваліфікації за ст. 118 КК України. Мотивуючи наведене, захисник зазначає, що ОСОБА_9 , який зловживав спиртними напоями, у нічний час вчинив сварку з ОСОБА_7 , бив її та погрожував ножем, що засуджена сприйняла як реальну небезпеку для свого життя і здоров`я. Як стверджує автор скарги, у відповідь на такі дії ОСОБА_7 , лише з метою самозахисту, нанесла потерпілому один удар косою, помилково прийнявши її за палицю та не усвідомлюючи можливості тяжкого поранення ОСОБА_9 . Суд апеляційної інстанції, на думку захисника, не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, викладених в апеляційних скаргах захисту, і помилку місцевого суду не виправив.
Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника на підтримання касаційної скарги, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_7 у заподіянні смерті потерпілому зазначеним у вироку способом у касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи захисника про відсутність у засудженої умислу на настання таких наслідків і вчинення нею вбивства при перевищенні меж необхідної оборони не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність і матеріалах кримінального провадження.
Як вбачається з оскаржуваного вироку, аналогічні доводи захисту були ретельно перевірені судом і спростовані на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. При цьому суд зробив детальний аналіз поданих сторонами і досліджених у судовому засіданні доказів в їх сукупності і взаємозв`язку, на підставі чого дійшов обґрунтованих висновків про винуватість ОСОБА_7 в умисному вбивстві.

Виходячи з положень ст. 36 КК України, п. п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», стан необхідної оборони виникає лише у разі вчинення суспільно небезпечного посягання на життя, здоров`я, інші охоронювані законом права, інтереси особи, що захищається, чи іншої особи, інтереси держави або суспільства, яке б викликало об`єктивну необхідність у негайному захисті шляхом заподіяння фізичної шкоди у визначених законом межах. Однією з умов виникнення такого стану є неможливість відвернути чи припинити посягання іншими засобами.
На підставі поданих сторонами і досліджених у судовому засіданні доказів не підтверджено вчинення ОСОБА_9 такого посягання на життя і здоров`я засудженої, яке б не могло бути відвернено чи припинено без заподіяння йому фізичної шкоди.
Натомість, як встановлено судом, між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 виникла сварка на ґрунті спільного вживання спиртних напоїв.
Свідчення засудженої про погрозу їй ОСОБА_9 під час даного конфлікту ножем не узгоджувалися з іншими зібраними у кримінальному провадженні доказами.
Відповідно до висновку судової дактилоскопічної експертизи від 20 серпня 2014 року № 542 на поверхні ножа, вилученого у ході огляду місця події менш як через добу після вбивства, слідів рук не виявлено (а. с. 39-50, 123-125).
Суд слушно зауважив, що показання обвинуваченої і свідків її синів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які прибули на місце злочину разом з ОСОБА_7 до приїзду працівників міліції, містили істотні розбіжності щодо місцезнаходження вказаного ножа на момент виявлення ними трупа потерпілого.
Крім цього, навіть за умови вчинення ОСОБА_9 вказаних ОСОБА_7 дій, обстановка події і подальша поведінка засудженої не давали достатніх підстав для висновку про виникнення у неї стану необхідної оборони.
За результатами судово-медичного обстеження у ОСОБА_7 не було виявлено тілесних ушкоджень, як могли б бути заподіяні ОСОБА_9 05-06 серпня 2014 року (а. с. 78).
Як встановлено судом на підставі висновку судово-медичної експертизи № 491 від 19 вересня 2014 року, показань потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та інших доказів, потерпілий мав фізичну ваду відсутність 1-ого пальця лівої стопи та всіх пальців правої, внаслідок чого був не в змозі бігати і наздоганяти людину без таких вад (а. с. 70-72). Наведене давало ОСОБА_7 достатню можливість відвернути небезпеку з його боку шляхом безперешкодного залишення місця події, що вона і зробила одразу після поранення потерпілого.
Доводи захисту про те, що ОСОБА_7 , наносячи ОСОБА_9 удар косою у нічний час у темряві, помилково прийняла її за палицю, обґрунтовано не взяті судом до уваги, враховуючи вагу, розмір та інші конструктивні особливості коси, що не можуть залишатися непомітними при використанні цього знаряддя навіть в умовах обмеженої видимості.
Враховуючи викладене, з достатньою переконливістю спростовані і твердження ОСОБА_7 про те, що вона не усвідомлювала тяжкості нанесеного потерпілому поранення. Крім цього, згідно з показаннями самої засудженої, поведінка ОСОБА_9 до нанесення йому удару була дуже агресивною і небезпечною, однак подальші дії ОСОБА_7 на місці злочину свідчили про впевненість, що будь-яка загроза з його боку минула. За умови вказаного засудженою розвитку подій, заподіяння потерпілому незначної шкоди, що могло його лише розлютити, підстав для такої впевненості не давало б, а навпаки, мало посилити відчуття небезпеки через загрозу продовження ОСОБА_9 насильства у відповідь.
Наведені обставини у своїй сукупності свідчили про розуміння ОСОБА_7 дійсних характеру і наслідків заподіяного нею потерпілому тілесного ушкодження.
Однак, незважаючи на це, засуджена не поцікавилася його станом, не вжила жодних заходів для надання медичної допомоги, а у нічний час залишила ОСОБА_9 на місці події. Така поведінка ОСОБА_7 , яку вона у судовому засіданні пояснила розлюченістю на потерпілого, свідчила поза розумним сумнівом про спрямованість її умислу вбивство ОСОБА_9 .
У своїх показаннях у судовому засіданні та у ході слідчого експерименту засуджена постійно уникала чітких і конкретних відповідей на запитання, які стосувалися механізму заподіяння потерпілому тілесного ушкодження та можливості усвідомлення нею небезпеки для життя ОСОБА_9 у момент залишення місця злочину. Наведене давало підстави для висновку про нещирість ОСОБА_7 , зумовлену бажанням пом`якшити власну відповідальність.
Виходячи з наведеного, суд дійшов обґрунтованих висновків, що засуджена у стані необхідної оборони не перебувала, а умисно позбавила потерпілого життя з мотивів особистої неприязні.
Колегія суддів суду касаційної інстанції у ході перевірки доводів касаційної скарги захисника вважає обґрунтованими висновки суду про винуватість ОСОБА_7 в умисному вбивстві та правильною кваліфікацію її дій за ч. 1 ст. 115 КК України.
Вирішення судом питання про призначення покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.
При цьому суд урахував ступінь тяжкості, конкретні обставини злочину, поведінку потерпілого, яка передувала його вчиненню, особу ОСОБА_7 , що за місцем проживання характеризується негативно, зловживає спиртними напоями, на диспансерних наркологічному та психіатричному обліках не перебуває, а також позицію потерпілих, з яких ОСОБА_12 покладався на розсуд суду, а ОСОБА_8 просила призначити покарання у максимальних межах.
Як обставини, що пом`якшують покарання, враховано притягнення до кримінальної відповідальності вперше та часткове визнання вини, а як обставину, що його обтяжує, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
Призначене ОСОБА_7 покарання колегія суддів вважає таким, що за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для її виправлення і попередження нових злочинів.
Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи кримінальне провадження за апеляційними скаргами засудженої та її захисника на вирок суду першої інстанції, ретельно перевірила викладені у них доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі.
За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку, виклавши своє рішення в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі засудженої, касаційна скарга має бути залишена без задоволення, а судові рішення без зміни.
Керуючись ст. ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Комсомольського міського суду Полтавської області від 03 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 03 березня 2015 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3