УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Справа №283/699/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.186 ч.3 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі: ОСОБА_5
за участю: прокурора ОСОБА_8
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_6
встановила:
цим вироком
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Горький, Росія, громадянина України, освіта 9 класів, не одруженого, не працюючого, без постійного місця проживання, судимого:
-вироком Любарського районного суду Житомирської області від 15 травня 2001 року за ст. 94 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з відбуттям покарання у виправно - трудовій колонії посиленого режиму. Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 22 квітня 2010 року звільнений від подальшого відбуття покарання умовно - достроково на строк 9 місяців 30 днів,
-вироком Любарського районного суду Житомирської області від 20 травня 2011 року за ст.ст.71,72, ч.1 ст.296 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців,-
визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк - 6 років.
Строк відбуття покарання засудженому обчислено з моменту його затримання - з 10 лютого 2014 року.
Запобіжний захід до вступу вироку в законну силу залишено засудженому - тримання під вартою.
Речові докази по справі:
-мобільний телефон марки «Нокиа - 101», ліхтарик - електрошокер та пневматичний пістолет з кобурою, що знаходяться в кімнаті речових доказів Радомишльського РВ конфіскувати;
-упаковку на мобільний телефон марки « Нокиа -1202 », що знаходиться в кімнаті речових доказів Радомишльського РВ знищити;
-CD - диск, що знаходиться в матеріалах кримінального провадження - залишено при кримінальному провадженні.
Згідно вироку суду обвинувачений, якому достовірно було відомо про те, що в будинку АДРЕСА_1 , проживає одинока жінка похилого віку, вирішив проникнути в будинок з метою викрадення грошей.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 8 лютого 2014 року близько 06.30 год. підійшов до будинку ОСОБА_9 , який знаходиться по АДРЕСА_2 , де витягнув скло у вікні веранди, після чого просунув руку у середину та відкрив вхідні двері, які були замкнені на защібку та таким чином проник в середину будинку.
Виявивши в будинку ОСОБА_9 , обвинувачений, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я та виразилось у фізичному утриманні потерпілої руками за одяг та тулуб, а після чого завів останню в кімнату, де штовхнув на ліжко та висловив вимогу віддати гроші. ОСОБА_9 , побоюючись за своє життя та здоров`я, дістала з шухляди тумбочки столу гроші в сумі 4200 грн. та передала обвинуваченому.
Після чого ОСОБА_6 відкрито викрав з тумбочки мобільний телефон марки «Нокиа - 1202» з зарядним пристроєм вартістю 280 грн., завдавши потерпілій майнову шкоду на загальну суму 4480 грн.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду щодо нього скасувати. Зазначає, що дана кримінальна справа сфабрикована слідчим слідчого відділу Радомишльського РВ на підставі неправдивих показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та свідка ОСОБА_12 ( ОСОБА_13 ). Стверджує, що до даної кримінальної справи він немає ніякого відношення.
В доповненні до апеляційної скарги обвинуваченого, адвокат ОСОБА_7 , просить вирок щодо ОСОБА_6 скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі. Вважає, що оскаржуваний вирок ухвалений без урахування ряду обставин, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи.
При цьому захисник вказав, що у показаннях свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 є суттєві розбіжності, пред`явлення особи для впізнання органами досудового розслідування проводилося з порушенням вимог ст.ст. 228, 231 КПК України, також, зазначає апелянт, що обвинувачений ОСОБА_6 був затриманий в будинку ОСОБА_15 з порушенням вимог ст.ст. 207, 208 КПК України. І все це призвело до порушення права обвинуваченого на захист. Крім того, захисник звертає увагу на те, що слідством і судом не перевірено алібі ОСОБА_6 , який запевняє що в момент скоєння злочину по відношенню до потерпілої, він перебував у м. Києві на заробітках, не перевірено твердження обвинуваченого щодо наявності у нього власних коштів, хоча в матеріалах справи є ухвала суду про тимчасовий доступ до пенсійного рахунку ОСОБА_6 , при ухвалені вироку судом не врахована хвороба обвинуваченого.
В запереченні потерпіла ОСОБА_9 стверджує, що саме ОСОБА_6 08.02.2014 року проник до її помешкання та пограбував її. Вона добре запам`ятала його обличчя, сумнівів в тому, що це був хтось інший у неї немає. Проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого заперечує і вважає, що останній повинен понести покарання за скоєне.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника, думку прокурора, перевіривши вирок суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та доповнення до неї не підлягають задоволенню.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, при обставинах викладених у вироку, доводяться сукупністю розглянутих у судовому засіданні доказів.
Винуватість ОСОБА_6 підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_9 , показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та іншими, дослідженими в судовому засіданні, які є послідовними і узгоджуються з іншими доказами по справі.
Так, потерпіла ОСОБА_9 суду показала, що 08.02.2014 року, невідомий чоловік, проник до неї у будинок та погрожуючи їй, забрав у неї гроші і мобільний телефон марки Нокія 1202. Згодом вона дізналася, що прізвище цього грабіжника - ОСОБА_6 .
Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання від 10.02.2014 року (а.с.17 т.1), що досліджувався судом, потерпіла у присутності понятих, серед пред`явлених осіб для впізнання, чітко вказала на обвинуваченого, як на особу, яка 08.02.2014 року проникла в її будинок та пограбувала її. При цьому в даному протоколі зазначено, що потерпіла впізнала ОСОБА_6 по рисах обличчя, тому доводи захисника в апеляції про те, що впізнання особи було проведено з порушенням вимог ст.ст. 228, 231 КПК України, оскільки у протоколі не зазначено за якими рисами та ознаками було впізнано ОСОБА_6 , є безпідставними і суд першої інстанції правомірно визнав його допустимим доказом.
Свідки ОСОБА_10 , ОСОБА_12 суду показали, що 08.02.2014 року спілкувалися з обвинуваченим, розпивали з ним спиртні напої. Обвинуваченого забрали з м. Радомишля, останній був при грошах, розплачувався за продукти харчування та горілку, показував їм електрошокер, пневматичний пістолет та мобільний телефон Нокія 101, пояснив, що ці речі придбав у м. Києві. Також ці свідки показали суду, що тоді ж, в ході бесіди, обвинувачений подарував Паламарчуку 500 грн., а Градінару подарував мобільний телефон марки Нокія 1202, який Градінар, в подальшому передав ОСОБА_10 .
Згідно аналітичної довідки (а.с.115, т.1) сім-карта ОСОБА_10 в період з 17.02.2014 року по 01.03.2014 року працювала у мобільному телефоні, який належав потерпілій ОСОБА_9 .
Свідок ОСОБА_11 також показала, що 08.02.2014 року ОСОБА_6 дзвонив до неї, повідомив, що в нього багато грошей і він купить їй подарунок.
Таким чином, показання даних свідків підтверджують наявність грошей в обвинуваченого після скоєння ним злочину та мобільного телефону, який був викрадений у потерпілої.
Доводи в апеляції обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що показання вищеперерахованих свідків є неправдивими, нічим не обґрунтовуються. Також, вказуючи в доповненні до апеляційної скарги на те, що у показаннях цих свідків є суттєві розбіжності, захисник обвинуваченого не зазначає які саме. Тобто обвинуваченим та його захисником суду не надано доказів, які б підтвердили неправдивість показань даних свідків та спростували б їх.
Колегія суддів також вважає, що є безпідставним твердження захисника ОСОБА_7 про те, що було порушено право ОСОБА_6 на захист.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_6 був затриманий 10.02.2014 року (а.с.18 т.1) в порядку ст. 208 КПК України. Тоді ж, 10.02.2014 року, затриманому ОСОБА_6 , для здійснення його захисту, був призначений адвокат ОСОБА_18 (а.с.20 т.1). В подальшому всі слідчі дії з обвинуваченим проводилися у присутності захисника, скарги від обвинуваченого про порушення його права на захист відсутні.
Крім того, в доповненні до апеляційної скарги захисник зазначаючи, що ні судом, ні слідством не вжито заходів щодо перевірки алібі обвинуваченого, а також те, що не виконана ухвала суду про тимчасовий доступ до пенсійного рахунку обвинуваченого з метою перевірки наявності у нього коштів, разом з тим, не просить виправдати обвинуваченого ОСОБА_6 , а лише просить скасувати оскаржуваний вирок в частині призначення покарання і ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання у виді обмеження волі, незважаючи на те, що обвинувачений є інвалідом другої групи дитинства і якому відповідно до положень ст.61 КК України не може бути призначений такий вид покарання.
Колегія суддів вважає, що покарання ОСОБА_6 призначене відповідно до вимог ст. 65 КК України, в межах санкції ч.3 ст. 186 КК України, з урахуванням ступеню суспільної небезпечності вчиненого ним злочину, даних про його особу, з урахуванням усіх обставин справи і є необхідним та достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
З огляду на викладене, підстави для задоволення апеляційної скарги та доповнення до апеляційної скарги відсутні.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів судової палати у кримінальних справах,-
постановила:
апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 та доповнення до апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Малинського районного суду Житомирської області від 7 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той самий строк, з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді: