АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
з участю прокурора ОСОБА_10 ,
потерпілої ОСОБА_11 ,
представника потерпілої ОСОБА_12 ,
захисника ОСОБА_13 ,
обвинуваченого ОСОБА_14 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0000197 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_14 та його захисника ОСОБА_13 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року відносно

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року ОСОБА_14 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 гривень.

_________________________________________________________________
Справа №11-кп/796/826/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_15
Категорія: ч. 1 ст. 125 КК України Доповідач ОСОБА_1 .
Як встановив суд у вироку, ОСОБА_14 27 березня 2013 року близько 15 год., знаходячись в коридорі квартири АДРЕСА_3 , під час конфлікту з ОСОБА_11 , який виник на ґрунті неприязних відносин, застосувавши фізичну силу, схопив останню обома руками за її руки та сильно стиснув, утримуючи на протязі хвилини, тим самим спричинив ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження у виді синців овальної форми, синьо-фіолетового кольору з зеленуватим забарвленням по периферії на внутрішній поверхні правого плеча у верхній та середній третині і на заднє-внутрішній поверхні правого плеча у нижній третині.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_14 та його захисник ОСОБА_13 , вважаючи вирок суду незаконним, постановленим з грубим порушенням норм кримінального процесуального закону, просять його скасувати, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_14 закрити.
В обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що, незважаючи на вимоги ст. 477 КПК України, що кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення може бути розпочате лише за заявою потерпілого, кримінальне провадження, за яким постановлено обвинувальний вирок відносно ОСОБА_14 , розпочате 12 липня 2013 року при відсутності заяви (усної чи письмової) потерпілої особи.

Про відсутність такої заяви свідчать і матеріали кримінального провадження №0005734, які були досліджені в судовому засіданні, та з яких вбачається, що 05 травня 2013 року Бельська звернулася в установленому порядку із заявою щодо інциденту з онуком ОСОБА_16 , в якій зазначалось дослівно, що «між мною та онуком виникла сварка і він мене штовхнув…», проте жодного слова з приводу заподіяння тілесних ушкоджень, фізичного болю і т.п. в заяві не вказувалось.

Тому, даючи оцінку факту закриття зазначеного кримінального провадження, як щодо іншого діяння, суд першої інстанції дійшов необ`єктивного та суперечливого висновку, оскільки в судовому засіданні безспірно встановлено, що конфлікт між обвинуваченим ОСОБА_16 і потерпілою ОСОБА_17 був лише один, і що цей випадок мав місце саме 27 березня 2013 року о 15 год., а посилання в заяві на те, що онук її лише штовхнув і, що спір з ним вона буде вирішувати в судовому порядку, спростовує факт заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень з механізмом стискання руками рук.

Крім цього, апелянти посилаються на неправильну оцінку у вироку показань потерпілої та свідків, що вплинуло на неправильне встановлення судом мотиву кримінального правопорушення; упередженість головуючого в судовому засіданні, якому з цих підстав заявлявся відвід; на те, що суд взагалі не піддав розумному сумніву можливість отримання потерпілою тілесних ушкоджень саме 27 березня 2013 року через тривалий розрив у часі між інцидентом та часом звернення до експертного закладу, а також не надав належної оцінки іншим доказам по справі.

Тому, на думку апелянтів, суд обравши завідомо обвинувальний напрямок розгляду справи, всупереч вимогам закону щодо презумпції невинуватості, не дав належної оцінки обставинам, що при належному їх дослідженні та оцінці спростовують не лише наявність умислу у Перишева на заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, а й взагалі заподіяння тілесних ушкоджень, виявлених у потерпілої, саме ним, та постановив вирок на підставі суперечливих доказів, які не доводять вину обвинуваченого поза розумним сумнівом.

На апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_14 та його захисника ОСОБА_13 представник потерпілої ОСОБА_12 подав заперечення, в яких вважає вину обвинуваченого доведеною, а вирок суду законним та таким, що відповідає обставинам кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_14 та його захисника ОСОБА_13 на підтримку доводів апеляційної скарги, які при цьому, уточнивши свої вимоги, просили скасувати вирок суду, а кримінальне провадження закрити у зв`язку з невстановленням події кримінального правопорушення, а також заперечення сторони обвинувачення проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга непідлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 477 КПК України кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого.

Зазначені вимоги закону під час провадження у формі приватного обвинувачення ОСОБА_14 за ч. 1 ст. 125 КК України, як вважає колегія суддів, були дотримані слідчим та прокурором, оскільки з матеріалів цього провадження, зокрема, висновку щодо результатів розгляду матеріалів перевірки за рапортом ІРПС Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_18 , зареєстрованого в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події за №10690 від 27.03.2013 року, який складений дільничним інспектором Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_19 та затверджений 09 квітня 2013 року начальником РУ ОСОБА_20 , вбачається, що ОСОБА_11 27.03.2013 року працівникам міліції, котрі отримали відповідне телефонне повідомлення та прибули за місцем проживання потерпілої, зробила усну заяву про злочин, вказавши, що її онук ОСОБА_14 вчинив сварку, ображав, хапав за руки, чим спричинив фізичний біль.
Між тим, кримінальний процесуальний закон не вимагає фіксування усної заяви громадянина про злочин виключно шляхом складання протоколу прийняття відповідного повідомлення, потерпіла в даному випадку таку заяву усно зробила працівникам міліції, що підтверджується вищевказаним висновком, а тому твердження сторони захисту про те, що не була дотримана спеціальна процедура початку досудового розслідування кримінального провадження у формі приватного обвинувачення, не заслуговують на увагу.

При цьому наявність постанови слідчого Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_21 від 31.10.2013 року про закриття кримінального провадження №0005734 від 01.05.2013 року за ч. 1 ст. 125 КК України, не є перешкодою для проведення досудового розслідування за заявою ОСОБА_11 про завдання їй тілесних ушкоджень ОСОБА_14 27.03.2013 року, оскільки органи досудового розслідування, як встановила колегія суддів, замість виконання вимог ст.ст. 91, 92 КПК України, штучно розділили повідомлення потерпілої ОСОБА_11 щодо завдання їй обвинуваченим тілесних ушкоджень на дві події, а в подальшому прийняли рішення про закриття кримінального провадження та в той же час продовжили досудове розслідування в межах іншого провадження.

До того ж з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_11 як під час досудового розслідування, так і протягом судового розгляду, в тому числі і в суді апеляційної інстанції, наполягала на притягненні ОСОБА_14 до кримінальної відповідальності за умисне спричинення їй легкого тілесного ушкодження і від цього обвинувачення не відмовлялась.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що під час досудового розслідування слідчим та прокурором не були допущені такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду ухвалити щодо ОСОБА_14 обвинувальний вирок.

Що стосується висновків суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_14 в умисному заподіянні ОСОБА_11 легкого тілесного ушкодження, то вони, всупереч тверджень апелянтів, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні та наведених у вироку доказах в їх сукупності, які оцінені судом відповідно до положень ст. 94 КПК України.

Такі висновки суду обґрунтовуються даними, що містяться зокрема у:

- показаннях потерпілої ОСОБА_11 про характер дій обвинуваченого під час його конфлікту з потерпілою та про його поведінку після припинення цих дій.

Так, відповідно до звукозапису судового засіданнявід 20.03.2014 року, потерпіла ОСОБА_11 в суді вказала, що 27 березня 2013 року приблизно о 15 год., знаходячись в квартирі АДРЕСА_3 , ОСОБА_14 , після її повідомлення йому про те, що вона вийшла заміж, розізлився, почав її ображати, а потім схопив за руки і почав штовхати грудьми. Після чого, вона зателефонувала своєму чоловіку ОСОБА_22 , який зайшов до квартири з працівниками міліції, котрі забрали ОСОБА_14 , при цьому ОСОБА_14 став прохати дати йому ключі від квартири, а вже наступного дня вона виявила у себе на руці синці. ОСОБА_22 же під час цих подій її за плечі не брав і силою не виводив.
- висновку судово - медичної експертизи №1365/е від 19.08.2013 року, відповідно до якого під час проведення 30.03.2013 року судово-медичного огляду у ОСОБА_11 були виявлені такі тілесні ушкодження: - синці овальної форми, синьо-фіолетового кольору з зеленуватим забарвленням по периферії на внутрішній поверхні правого плеча у верхній та середній третині і на заднє-внутрішній поверхні правого плеча у нижній третині, кожне з яких, за ступенем тяжкості, відноситься до легкого тілесного ушкодження. Ці ушкодження утворились від ударної дії тупих предметів, деякі з яких мали овальні контактні поверхні, у строк, вказаний у описовій частині постанови, тобто 27.03.2013 (т. 1 а.п. 139-140).

Про такі обставини події потерпіла ОСОБА_11 послідовно повідомляла працівникам міліції, зокрема дільничному інспектору міліції Солом`янського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_19 , своєму чоловіку - ОСОБА_22 та іншим знайомим - ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та бабусі ОСОБА_25 , що вказані особи підтвердили, будучи допитаними в суді.

При цьому показання потерпілої, в т.ч. і щодо характеру та локалізації заподіяних їй тілесних ушкоджень, узгоджуються з висновками судово-медичної експертизи, а певні неточності у показаннях свідків ОСОБА_22 та ОСОБА_24 щодо локалізації тілесних ушкоджень у потерпілої не свідчать про їх відсутність взагалі.

Також, як вбачається з висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 30.03.2013 року, саме того дня 30.03.2013 року ОСОБА_11 звернулася із заявою про визначення наявності та ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, які, як встановив спеціаліст у галузі судово-медичної експертизи, могли утворитися у вказану нею дату 27 березня 2013 року, і підстав вважати можливим їх утворення іншою датою 28 чи 29 березня 2013 року, а також невстановленим час їх виявлення та звернення ОСОБА_11 до спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи, як наголошують апелянти, немає.

А тому підстав ставити під сумнів показання потерпілої ОСОБА_11 щодо причин виникнення конфлікту і обставин спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_14 та вважати їх неправдивими, як про те вказують в апеляційній скарзі ОСОБА_14 та його захисник ОСОБА_13 , вважаючи їх такими, що спрямовані на шантаж ОСОБА_14 з метою примусового досягнення його згоди на виписку з квартири, не було у суду першої інстанції, як немає і у колегії суддів.

При цьому судом першої інстанції перевірялись твердження ОСОБА_14 , які опосередковано вказували на можливе спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_22 , який за показаннями ОСОБА_14 , прибувши разом з працівниками міліції, під час розмови в квартирі брав потерпілу за плечі та відводив в сторону, проте до них суд обґрунтовано поставився критично, оскільки такий факт категорично заперечували в суді потерпіла ОСОБА_11 та свідок ОСОБА_22 , вказавши, що жодного фізичного контакту між ними не було, а ОСОБА_22 лише запропонував потерпілій піти в кімнату, на що вона погодилась та пішла, і іншими доказами в справі такі твердження ОСОБА_14 не підтверджуються.

Виходячи ж з вищенаведених показань потерпілої щодо обставин події, всупереч тверджень апелянтів, суд першої інстанції правильно встановив і мотив дій ОСОБА_14 по спричиненню ОСОБА_11 тілесних ушкоджень раптово виниклі неприязні відносини через повідомлення потерпілою, що вона вийшла заміж, та відповідно усвідомлення ним, що на квартиру потерпілої, в якій зареєстрований і ОСОБА_14 , буде претендувати ще й чоловік ОСОБА_11 ОСОБА_22 .

Отже, поведінка під час конфлікту обвинуваченого, який незадоволений наявністю ще одного претендента на квартиру АДРЕСА_3 та в подальшому вимагає надати йому від цієї квартири ключі, а також - потерпілої, яка не заперечувала факту заміни замків в одних з дверей квартири, звинувачувала ОСОБА_14 в тому, що він не несе витрат по утриманню квартири та не надавав їй ніякої допомоги, як правильно вказав суд у вироку, свідчать про існування між сторонами затяжного спору з приводу реалізації права проживання у вказаній квартирі.

При цьому твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_11 обмовляє ОСОБА_14 з метою в подальшому позбавити його права користування житлом, в якому він зареєстрований, не заслуговують на увагу, оскільки сукупність досліджених судом доказів, яким дана належна оцінка, доводить існування події злочину, а саме умисного завдання ОСОБА_14 легких тілесних ушкоджень потерпілій під час конфлікту, який виник між ними 27.03.2013 року, і зазначене не може бути підставою для визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України.

Посилання сторони захисту на упередженість суду під час судового провадження, починаючи зі стадії підготовчого судового засідання, є непереконливими, оскільки заява захисника про відвід судді ОСОБА_15 була розглянута з дотриманням вимог кримінального процесуального закону і відхилена з належним обґрунтуванням відсутності підстав для її задоволення, з чим погоджується і колегія суддів. А та обставина, що судом було задоволено клопотання потерпілої про допит шести свідків, котрі не були очевидцями події злочину, але їм були відомі певні обставини, які мають значення для кримінального провадження і можуть бути доказами в розумінні ст. 97 КПК України, а також щодо дослідження письмових доказів матеріалів цивільної справи про визнання обвинуваченого таким, що втратив право користування житловим приміщенням, свідчить лише про те, що судом були дотримані вимоги ст. 22 КПК України і створені умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. До того ж в матеріалах судового провадження відсутні дані про те, що стороні захисту було відмовлено в дослідженні певних доказів, які б, на думку захисника, доводили невинуватість ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконливого висновку про те, що суд першої інстанції повно, всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини кримінального правопорушення, оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку, а тому дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_14 умисно заподіяв потерпілій ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження та його дії відповідають правовій кваліфікації за ч. 1 ст. 125 КК України.

Що стосується призначеного ОСОБА_14 покарання, то судом в цій частині дотримані вимоги ст.ст. 50, 65 КК України, враховані тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обставин, які його пом`якшують та обтяжують, особа винного та обґрунтовано призначено покарання у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, яке є необхідним та достатнім для досягнення його мети, виправлення особи і попередження вчинення нових злочинів.

За викладеним вище, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги сторони захисту.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_14 та його захисника ОСОБА_13 залишити без задоволення, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 11 липня 2014 року відносно ОСОБА_14 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

____________________ ___________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3