АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/2448/15-к Номер провадження 11-кп/786/52/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.2 ст.185 КК України С.Т.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 січня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретарі ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві кримінальне провадження за апеляціями прокурора Миргородської міжрайонної прокуратури,обвинуваченого ОСОБА_7 - на вирок Миргородського міськрайонного суду від 07 жовтня 2015 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Попівка Миргородського району, гр. України, освіта середня, неодруженого, не працює, зареєстрованого у АДРЕСА_1 ,мешкає у АДРЕСА_2 , раніше судимого Миргородським міськрайонним судом:

-23.04.1998 р. за ч.2ст.140,ст.44 КК України ( в редак.1960 року) до виправних робіт строком на 2 р. з відрахуванням 20 відсотків із заробітку в дохід держави;

-26.04.1999 р. за ч.3 ст81 КК України ( в редак.1960 року) до 3 р. позбавлення волі із відстрочкою виконання покарання на підставі ст.46-1 КК України строком на 2 р. і штрафом у сумі 680 грн.;

-14.09.2001 р. за ч.3 ст.185 та ч.1 ст.15,ч.3 ст.185, ч.2 ст.185 та ч.1 ст.15,ч.1 ст. 229-6,ст. 42,ст.43 КК України на 6 р. позбавлення волі;

-11.03.2009 р. за ч.1 ст.296, ч.2 ст.186, ст.69,ст.70 КК України на 1 р. 6 міс. позбавлення волі;

- 01.03.2011 р. за ч.2 ст. 309 КК України на 3 р. позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням на строк 2 р. ;

- 16.02.2012 р. за ч.3 ст.296, ч.1 ст.162,ст.70,ст.71 КК України на 3 р.6 міс. позбавлення волі і звільнено з місць позбавлення волі строком на 11 міс. 9 днів;

засуджено:

- за ч.2 ст.185 КК України на 2 р. 6 міс. позбавлення волі;

- за ч.1 ст. 122 КК України на 3 р. позбавлення волі;

- на підставі ст.70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань на 3 р.7 міс. позбавлення волі;

- на підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Миргородського міськрайонного суду від 16.02.2012 р. остаточно визначено 4 р. позбавлення волі.

Постановлено стягнути із обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 2 311 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 4 000 грн. моральної шкоди.

Вирішено питання із речовими доказами та судовими витратами.

ОСОБА_7 визнано винним у злочинах вчинених за таких обставин.

11 липня 2015 року, приблизно о 15 год., ОСОБА_7 із гр. ОСОБА_9 , перебуваючи на подвір`ї будинку АДРЕСА_3 потерпілого ОСОБА_8 по АДРЕСА_4 , ласували порічкою.

Потерпілий ОСОБА_8 , помітивши ОСОБА_9 , котра вживала порічку та намагаючись припинити ці дії,ухопив її за руку та одяг.

ОСОБА_7 з метою допомоги ОСОБА_9 покинути вказане подвір`я, відрізком металевої труби, яка лежала на подвір`ї, умисно штовхнув цією трубою потерпілого у спину, наніс один удар по спині, один удар в область лівого передпліччя та кисті правої руки, а потім по удару в ті ж частини тулуба та кінцівок.

Потерпілий ОСОБА_8 відпустив гр. ОСОБА_9 , але ОСОБА_7 , продовжуючи злочинні дії, наніс ще один удар стопою правої ноги в нижню частину живота потерпілого та побіг з місця злочину.

Залишаючи подвір`я потерпілого, ОСОБА_7 ,помітивши змотані відрізки кабелів з мідною серцевиною,вирішив вчинити таємне викрадення чужого майна. Знайшовши тут же мішок склав до нього виявлені ним кабелі і таким чином завдавши потерпілому матеріальної шкоди на суму 329 грн.40 коп.

Крім того, органом досудового слідства ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення за ст.289 ч.2 КК України - незаконне заволодіння транспортним засобом - скутером, марки "Defiant", повторно, котре він вчинив на думку органу досудового слідства узимку 2015 року із підвалу будинку по АДРЕСА_1 і належного потерпілому ОСОБА_10 , розібравши його на частини і за два рази переніс за місцем свого проживання.

Ці дії судом першої інстанції було перекваліфіковано з ч.2 ст.289 КК України на ч.2 ст.185 КК України.

Перекваліфіковуючи такі дії ОСОБА_7 суд послався на відсутність об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, а також на п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті"

У поданих апеляційних скаргах:

- прокурора, котрий пропонує вирок Миргородського міськрайонного суду від 07.10.2015 року в частині перекваліфікації дій ОСОБА_7 з ч.2 ст.289 КК України на ч.2 ст.185 КК України скасувати, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та також невідповідністю призначеного судом покарання ОСОБА_7 за ч.1 ст.122,ч.2 ст.185 КК України ступеню тяжкості кримінального провадження та особі обвинуваченого.

Постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі за ч.2 ст.289 КК України на 5 років, за ч.1 ст.122 КК України на 2 роки, за ч.2 ст.185 КК України на 2 роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Миргородського міськрайонного суду від 16 лютого 2012 року до останнього вироку, остаточно визначити покарання 5 років 1 міс. позбавлення волі.

- засуджений ОСОБА_7 не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій просить покарання за вироком місцевого суду пом`якшити, з урахуванням визнання вини та каяття, наміру чесно трудитися та відшкодувати збитки, застосувавши положення ст.69 КК України.

Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_7 на підтримання апеляційної скарги, прокурора, котрий наполягав на своїх апеляційних вимогах, перевіривши матеріали справи та обговоривши викладені у скаргах доводи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Висновки суду першої інстанції щодо винності ОСОБА_7 у вчиненні крадіжки майна потерпілого ОСОБА_8 та нанесення йому середньої тяжкості тілесних ушкоджень,як і правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.185 КК України та за ч.1 ст.122 КК України,ніким не оспорюється і є вірним.

У апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_7 також не ставить під сумнів об`єм і доведеність його вини по всім епізодам крадіжок чужого майна, спричинення тілесних ушкоджень середньої тяжкості,визнаючи свою провину повністю.

У той же час, щодо епізоду по незаконну заволодінні транспортним засобом - скутером, колегія суддів знаходить,що висновки суду за цим обвинуваченням ОСОБА_7 та про юридичну кваліфікацію його дій узгоджується з фактичними обставинами провадження.

Районним судом вказаний епізод перекваліфікований з ч. 2 ст.289 КК України на ч.2 ст.185 КК України.

Органами досудового слідства указаний епізод кваліфікований за ч.2 ст.289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчиненому повторно.

Даний злочин відноситься до злочинів проти безпеку руху та експлуатації транспорту, а його об`єктом є відносини, які забезпечують безпеку руху та експлуатації механічного транспортного засобу,а предметом - транспортні засоби,які згідно з чинним законодавством визнаються джерелом підвищеної небезпеки.

Порівняльний аналіз ознак кримінально караного угону та схожих за змістом злочинів, таких як самоуправство,чи злочинів проти власності засвідчує, що їх відмежування повинно проводитися за об`єктом посягання та за характером небезпечності дій, які утворюють об`єктивну сторону вказаних злочинів.

За змістом ст.289 КК України під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти протиправне вилучення його у власника і поїздка на ньому, тобто використання в режимі руху.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року « Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також адміністративні правопорушення на транспорті» цей злочин визнають закінченим з моменту, коли транспортний засіб почав рухатися унаслідок запуску двигуна чи буксирування, а якщо заволодіння відбувається під час руху транспортного засобу,- з моменту встановлення контролю над ним.

В судовому засіданні ОСОБА_7 не заперечував факту незаконного заволодіння транспортним засобом скутером,але стверджуючи, що йому було відомо про відсутність запчастин, угнати якого по суті неможливо,ставили під сумнів юридичну кваліфікацію цих дій ОСОБА_7 органами досудового слідства за ч.2 ст.289 КК України.

За змістом показань засудженого ОСОБА_7 під час досудового та судового слідства, скориставшись відсутністю власника транспортного засобу скутера ОСОБА_10 та інших осіб, розібрав скутер марки "Defiant" вартістю 5 886 грн. на запчастини та переніс за місцем свого проживання на АДРЕСА_2 .

Ці фактичні дані, що наведені як у процесуальних документах досудового слідства,так і вироку суду,вказують на те, що засуджений ОСОБА_7 ,скориставшись відсутністю власника скутера та інших осіб, розібрав його на частини і за 2 рази переніс за місцем проживання.

Таким чином,у матеріалах справи відсутні об`єктивні дані про те, що в процесі вилучення та обернення чужого майна на свою користь дії засудженого ОСОБА_7 посягали на суспільні відносини,які забезпечують безпеку руху та експлуатацію транспортних засобів.

На переконання колегії суддів є очевидним,що такі дії ОСОБА_7 за своїм характером посягали виключно на відносини власності,а отже він учинив таємне викрадення чужого майна.

З наведених мотивів у зв`язку перекваліфікацією дій засудженого ОСОБА_7 на менш тяжкий злочин,доводи апеляції прокурора про необхідність обрання йому більш суворого покарання не заслуговують на увагу,як не заслуговують на увагу доводи апеляції засудженого на пом`якшення покарання.

Дії засудженого ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України та за ч.1 ст.122 КК України кваліфіковано правильно.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає,що призначене ОСОБА_7 покарання є справедливим,необхідним та достатнім,тому підстав для його пом`якшення або посилення,про що йде мова у принесених апеляціях прокурора та засудженого, не знаходить.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.405,407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Вирок Миргородського міськрайонного суду від 07.10.2015 року стосовно ОСОБА_7 залишити без змін,а апеляційні скарги прокурора та засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції до Вищого Спеціалізованого Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ,а засудженим в той же строк з часу вручення копії ухвали.

С У Д Д І :

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3
(підпис) (підпис) (підпис)

Згідно з оригіналом
Суддя: ОСОБА_2 .