Апеляційний суд Рівненської області
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
08 лютого 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000215 відносно:

- неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Здолбунів, Рівненської обл., проживаючого по АДРЕСА_1 , раніше судимого вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 червня 2014 року за ч.3 ст.185 КК України до трьох років шести місяців позбавлення волі з іспитовим строком тривалістю два роки та вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 серпня 2014 року за ч.2 ст.185 КК України до чотирьох років позбавлення волі з іспитовим строком тривалістю два роки,

- неповнолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Здолбунів, Рівненської обл., проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше судимого вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області 19 червня 2014 року за ч.3 ст.185 КК України до трьох років позбавлення волі з іспитовим строком тривалістю один рік,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК Ураїни,

За участі:
секретаря с/з ОСОБА_6

прокурора - ОСОБА_7

обвинувачених: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

законних представників обвинувачених: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

захисників-адвокатів: ОСОБА_10 , ОСОБА_11

за апеляційною скаргою законного представника обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_8 на вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:
У поданій апеляційній скарзі законний представник ОСОБА_8 просить вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року відносно неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 змінити та пом`якшити неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у відповідності до вимог ст.69 КК України.
Вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року:

- неповнолітнього ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі. Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано невідбуте покарання за вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 серпня 2014 року і за сукупністю вироків визначено ОСОБА_4 остаточне покарання у виді чотирьох років трьох місяців позбавлення волі.

- неповнолітнього ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді у виді штрафу в розмірі 60 (шістдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1020 (одна тисяча двадцять) грн. 00 коп.. Згідно ч.3 ст.72 КК України, призначене ОСОБА_5 покарання складанню з вироком Здолбунівського районного суду Рівненської області від 19 червня 2014 року, яким його засуджено за ч.3 ст.185 КК України не підлягає, і покарання за цими вироками вирішено виконувати самостійно.

Судом також було вирішено питання щодо речових доказів.

У поданій апеляційній скарзі законний представник ОСОБА_8 не оспорюючи доведеності вини та правильної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 зазначає, що суд першої інстанції при призначенні неповнолітньому ОСОБА_4 покарання, не в повній мірі врахував пом`якшуючі його обставини, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого останнім злочину через суворість. Зокрема вказує, що на досудовому розслідуванні та у ході судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнавав свою вину та надавав правдиві показання з приводу інкримінованого йому злочину та всіляко сприяв у встановленні дійсних обставин його вчинення, що судом при призначенні покарання, на її думку було не враховано. Крім того, стверджує, що судом не було враховано, що обвинуваченим у повному обсязі було відшкодовано завдану потерпілим матеріальну шкоду, той факт, що обвинувачений виховується у неповній сім`ї, однак має позитивну характеристику за місцем проживання та навчання, а тому вважає, що призначене судом покарання ОСОБА_4 у виді чотирьох років трьох місяців позбавлення волі є несправедливим.

За вироком суду, неповнолітній ОСОБА_4 , 07 квітня 2015 року, в нічний час доби, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, повторно, за попередньою змовою із неповнолітнім ОСОБА_5 , шляхом пошкодження вхідних дверей, незаконно проникли до приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_3 », який знаходиться в АДРЕСА_1 , звідки таємно викрали гроші (готівку) в сумі 535 грн. 00 коп., три пляшки коньяку «Одеський 3 зірки» ємністю 0,5 л кожна, вартістю 48 грн. 92 коп. за одну пляшку, на загальну суму 146 грн. 76 коп., три пляшки горілки «Мороша Джерельна» ємністю 0,5 л кожна, вартістю 38 грн. 40 коп. за одну пляшку, загальною вартістю 115 грн. 20 коп., які належать фізичним особам-підприємцям ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , чим спричинили останнім майнову шкоду на загальну суму 796 грн. 96 коп..

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення законного представника ОСОБА_8 на підтримання поданої апеляційної скарги, думку обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , законного представника обвинуваченого ОСОБА_5 ОСОБА_9 та законного представника обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_8 , захисників ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які також підтримали подану законним представником ОСОБА_8 апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку прокурора про відмову в її задоволенні та залишення вироку суду першої інстанції в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_4 покарання без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.

Вина неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України за обставин, викладених у вироку суду, самим неповнолітнім обвинуваченим, його захисником, законним представником ОСОБА_8 в поданій апеляційній скарзі, а також іншими учасниками судового процесу не заперечується і підтверджується матеріалами кримінального провадження. Дії неповнолітнього ОСОБА_4 правильно кваліфіковані за ч.3 ст.185 КК України.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Таким є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за який його засуджено, суд першої інстанції послався на докази, що містяться в матеріалах справи, які зібрані у встановленому законом порядку, досліджені та належно оцінені в судовому засіданні. Висновок суду є обґрунтованим.

Згідно з ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини КК України та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Як роз`яснено у п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання » (з подальшими змінами) згідно зі ст.69 КК призначення основного покарання, нижче від найнижчої межі, передбаченої законом за вчинений злочин, може мати місце лише за наявності кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості цього злочину, з урахуванням особи винного.

Суд першої інстанції при призначенні неповнолітньому ОСОБА_4 покарання повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону. Призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до статті 12 КК України є тяжким, обставину, що пом`якшує покарання відповідно до ст.66 КК України, а саме вчинення злочину у неповнолітньому віці та відсутність обставин, що його обтяжують.

Також, судом були досліджені та враховані: дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , який позитивно характеризується за місцем проживання, за місцем навчання - посередньо; задовільні матеріально-побутові умови життя та виховання; відомості про попередні судимості останнього, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини, злочин вчинив під час встановленого судом іспитового строку та була врахована думка потерпілих, які просили його суворо не карати.

Доводи апеляційної скарги законного представника ОСОБА_8 про неврахування неповнолітньому ОСОБА_4 при призначенні покарання таких пом`якшуючих обставин, як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, є безпідставні, оскільки при постановленні вироку суд першої інстанції врахував зазначені обставини.

Таким чином, судом першої інстанції при призначенні покарання неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_4 були враховані всі обставини, передбачені ст.ст.50, 65, 66 КК України, щодо загальних засад та мети призначення покарання.

Крім того, при призначенні неповнолітньому ОСОБА_4 покарання, суд дотримався і вимог ч.3 ст.78; ст.ст.71, 72 КК України та роз`яснень вищезгаданої Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з подальшими змінами та доповненнями) щодо порядку призначення покарання особам, які вчинили злочин в період іспитового строку.

Колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про можливість виправлення та перевиховання неповнолітнього ОСОБА_4 лише в умовах ізоляції його від суспільства.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_4 за правилами ч.1 ст.71 КК України, остаточне покарання у виді чотирьох років шести місяців позбавлення волі визначене з урахуванням вироку Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 серпня 2014 року (а.с.176-178), яким останнього було засудженого до чотирьох років позбавлення волі з іспитовим строком тривалістю два роки, відповідає вимогам ст.65 КК України, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення неповнолітнього ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів.

З огляду на наведене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги законного представника ОСОБА_8 , оскільки наведені в ній обставини враховані судом першої інстанції при постановленні вироку, а тому її слід залишити без задоволення.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок, апеляційному суду надано право залишити вирок суду першої інстанції без змін.

Законом України „Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього увязнення у строк покарання від 26.11.2015 року внесені зміни до ст.72 КК України, згідно яких строк попереднього увязнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє увязнення, провадиться з розрахунку один день попереднього увязнення за два дні позбавлення волі.

У ч.1 ст.1 Закону України „Про попереднє увязнення ( із змінами і доповненнями) зазначено, що попереднє увязнення відповідно до кримінально- процесуального законодавства України є запобіжним заходом щодо обвинуваченого, підсудного, підозрюваного у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Із вироку Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року вбачається, що неповнолітньому обвинуваченому ОСОБА_4 у кримінальному провадженні № 0000215 до вступу вироку в законну силу обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, під варту його взято в залі судового засідання (т.2, а.с. 75) .

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Здолбунівського районного суду Рівненської області від 26 жовтня 2015 року відносно неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині призначення покарання неповнолітньому ОСОБА_4 залишити без змін, а апеляційну скаргу законного представника неповнолітнього обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_8 без задоволення.

На підставі ч.5 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_4 строк його попереднього ув`язнення з 26 жовтня 2015 по 08 лютого 2016 року включно з такого розрахунку одному дню попереднього ув`язнення відповідає два дні позбавлення волі.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими ОСОБА_14 та ОСОБА_5 в той самий строк з дня вручення їм копії ухвали.

Суддя-доповідач - ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3