АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , старшого прокурора прокуратури Подільського району м. Києва ОСОБА_8 , та заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 р. у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000931, за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 р. ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.
Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, враховуючи, що кримінальне правопорушення ОСОБА_7 було вчинене до постановлення вироку Дніпровським районним судом м. Києва від 23 жовтня 2014 р., яким він був визнаний винуватим та засуджений до 2 років позбавлення волі з іспитовим строком один рік, шляхом поглинення більш суворого покарання менш суворим, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів у виді

2 (двох) років позбавлення волі.
Відповідно до ст. 72 КК України, враховуючи, що покарання призначене за правилами ч. 4 ст. 70 КК України, зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_7 строк попереднього ув`язнення, починаючи з 31 липня 2015 року.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_7 у виді тримання під вартою залишено без змін.
Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено рахувати з моменту затримання, а саме з 31 липня 2015 року.
У кримінальному провадженні судом першої інстанції вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.
Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнаний винуватим у незаконному придбанні, зберіганні та перевезенні наркотичних засобів без мети збуту.
Як визнав установленим у вироку суд першої інстанції, кримінальне правопорушення вчинене за таких обставин.
17 травня 2014 р. приблизно о 22 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи на зупинці громадського транспорту біля станції метро «Деміївська» КП «Київський метрополітен» знайшов та підібрав поліетиленовий пакет з наркотичним засобом метадон, який поклав до правої кишені джинсових штанів, в які був одягений, та став його незаконно зберігати при собі для особистого вживаня, без мети збуту. Після цього, ОСОБА_7 , незаконно зберігаючи при собі зазначений наркотичний засіб, переніс його до гаражів, розташованих неподалік станції метро «Деміївська» КП «Київський метрополітен», де 18 травня 2014 р. приблизно о 10 год. 20 хв. у вестибюлі станції був запрошений працівником міліції до кімнати міліції, де у присутності двох понятих, під час поверхневого огляду та речей, у ОСОБА_7 було виявлено та вилучено поліетиленовий пакет з порошкоподібною речовиною білого кольору, а саме метадон массою 0, 068 г.

Згідно висновку експерта №1011 х від 05 червня 2014 р. у наданій на дослідження порошкоподібній речовині білого кольору массою 0, 085 г виявлено метадон (фенадон), відсотковим вмістом 80%, масса метадону в речовині становить 0, 068 г. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 р. №770 «Про затвердження переліку наркотичних засобів, психотропних речовин та прекурсорів», «Таблиця ІІ», «Список №1» метадон віднесений до особливо небезпечних наркотичних засобів, обіг яких обмежено.
Обвинувачений ОСОБА_7 подав на зазначений вирок апеляційну скаргу, в якій,не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просив вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити максимально м`яку міру покарання.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений зазначав, що призначаючи покарання, суд першої інстанції не в повному обсязі дотримався
загальних засад призначення покарання та не врахував всі обставини, що його пом`якшують. Зокрема, суд першої інстанції залишив поза увагою ті обставини, що він має сім`ю: матір та трьох неповнолітніх братів, яким, перебуваючи вдома, мав змогу допомагати. При призначенні покарання суд не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, молодий вік обвинуваченого, відсутність заподіяної шкоди, його щире каяття у вчиненому, те, що він не перебуває на обліку у лікаря-нарколога чи психіатра, має постійне проживання, посередні характеристики, міцні соціальні зв`язки, утримуючись в приміщенні Київського слідчого ізолятору, дотримується режиму, не має доган та стягнень, залучається до безоплатної праці. Крім того, апелянт зазначав, що суд першої інстанції, призначивши покарання за сукупністю злочинів, мав правові підстави для застосування ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням.
Зазначений вирок оскаржив у апеляційному порядку також прокурор, який приймав участь у кримінальному провадженні - старший прокурор прокуратури Подільського району м. Києва ОСОБА_8 , який у поданій апеляційній скарзі просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначити йому покарання у виді двох років позбавлення волі. На підставі пункту 2 частини 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2013 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі постанови Пленуму) вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2014 р., за яким ОСОБА_7 призначено покарання за ч. 1 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 2 роки з іспитовим строком 1 рік, виконувати самостійно. У решті вирок суду першої інстанції просив залишити без змін.
Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи фактичних обставин кримінального правопорушення, зазначив, що при призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність та не врахував роз`яснень, які містяться у п. 23 вищезазначеної постанови Пленуму, у відповідності до яких якщо особа, щодо якої було застосовано звільнення, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
На вирок суду першої інстанції також надійшла апеляційна скарга заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 , в якій він, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, та призначити йому покарання у виді двох років позбавлення волі. На підставі п. 4 ст. 70, ст. 72 КК України вирок

Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2014 р. стосовно ОСОБА_7 виконувати самостійно. У решті вирок залишити без змін.
Не оспорюючи фактичні обставини вчиненого кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікацію його дій, у поданій апеляційній скарзі прокурор зазначав, що відповідно до п. 23 постанови Пленуму застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань, що належить відбувати реально, та покарань, від відбування яких особу звільнено з випробуванням, не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
17 травня 2014 року ОСОБА_7 вчинив злочин за ч. 1 ст. 309 КК України до постановления вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 р., тому покарання за сукупністю злочинів необхідно призначати згідно з вимогами ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України.
Призначене ОСОБА_7 реальне покарання за ч. 1 ст. 309 КК України за вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 р. та покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 р., призначене із застосуванням ст. 75 КК України, не можуть поглинати одне одного чи складатися.
Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційних скаргах обвинуваченого та прокурорів, вислухавши доводи прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційні скарги прокурорів за наведених у них обставин, у задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого просив відмовити, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу та заперечував відносно задоволення апеляційних скарг прокурорів, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому ОСОБА_7 останнє слово, вивчивши і перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянтів, колегія суддів апеляційної інстанції вважає апеляційні скарги такими, що підлягають задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 у незаконному придбанні, зберіганні та перевезенні наркотичних засобів без мети збуту, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені представленими в справі доказами в їх сукупності, які не заперечувались також і обвинуваченим, досліджувались судом за його згодою та згодою інших учасників судового процесу в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України.
При цьому, суд першої інстанції, з`ясувавши правильне розуміння ОСОБА_7 та іншими учасниками кримінального провадження змісту фактичних обставин справи за відсутністю сумнівів у добровільності та
істинності їх позиції, в тому числі і обвинуваченого, який повністю визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, роз`яснив всім учасникам судового розгляду, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні цього питання колегією суддів не встановлено. Будь-яких заперечень щодо правильності встановлення такого порядку розгляду справи судом першої інстанції не надано і у суді апеляційної інстанції, а тому доведеність винуватості обвинуваченого та юридична оцінка його злочинних дій відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом апеляційного розгляду.
Отже, на підставі встановлених судом першої інстанції фактичних обставин учинених кримінальних правопорушень, доведеності винуватості, правову кваліфікацію діянь обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України, колегія суддів апеляційної інстанції вважає правильною.
Згідно пункту 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.
Відповідно до пункту 1, пункту 4 частини 1 статті 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі: пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.
Колегія суддів за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченого підлягає частковому задоволенню, оскільки призначене судом першої інстанції обвинуваченому покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 24 жовтня 2003 р. №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» надав роз`яснення, відповідно до яких звернув увагу судів на те, що висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Коли санкція закону, за яким особу визнано винною, нарівні з позбавленням волі на певний строк передбачає більш м`які види покарання, при постановленні вироку потрібно обговорювати питання про призначення покарання, не пов`язаного з позбавленням волі. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення повинно бути вмотивовано у вироку.
Колегією суддів встановлено, що при призначенні покарання, суд першої інстанції належним чином не умотивував у вироку висновки про необхідність застосування обвинуваченому покарання у межах двох третин розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 309 КК, з реальним його відбуванням, зважаючи на те, що санкція ч. 1 ст. 309 КК України, нарівні з позбавленням волі на певний строк (до трьох років) передбачає більш м`які види покарання, зокрема, штраф, виправні роботи, арешт та обмеження волі на певний строк.
Згідно ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчиненню нею нових злочинів.
При призначенні покарання, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що злочин у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, який у відповідності до ч. 3 ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, обвинувачений вчинив вперше, на час його вчинення не був судимий у розумінні статті 88 КК України, щиро розкаявся у вчиненому. При цьому, незаконне придбання, зберігання та перевезення наркотичних засобів було вчинено обвинуваченим без мети збуту, та за відсутності інших кваліфікуючих ознак, передбачених диспозицією ст. 309 КК України.
Призначаючи найбільш суворий вид покарання, передбачений санкцією ч. 1 ст. 309 КК України, з реальним його відбуванням, суд першої інстанції у повній мірі не врахував дані про особу обвинуваченого, який не одружений, на обліку і лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, проживає по АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_10 , 1975 року народження, та трьома неповнолітніми братами, родина є багатодітною та знаходиться під постійним наглядом виконавчого комітету Іванківської сільської ради та під супроводом Бориспільського районного ЦСССДМ.

Як під час судового розгляду судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, обвинувачений надав критичну оцінку своєї протиправної поведінки, визнав провину та виявив жаль з приводу вчиненого, що обґрунтовано визнано судом першої інстанції обставиною, яка пом`якшує покарання, з чим і погоджується колегія суддів.
Наявність вищенаведених обставин у їх сукупності дають колегії суддів підстави для висновку про необхідність пом`якшення призначеного
обвинуваченому покарання, оскільки під час апеляційного розгляду встановлено, що призначене судом першої інстанції покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Відповідно до змісту положень ст. 50 КК України, покарання за вироком суду, з-поміж інших завдань, має на меті не тільки кару, а повинно досягти мети виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так й іншими особами.
У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, зокрема, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, колегія суддів апеляційного суду враховує ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ч. 3 ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, та дані про особу обвинуваченого, який не одружений, не працює, на обліку і лікарів нарколога та психіатра не перебуває /т. 2 а.с. 27, 28/, за місцем проживання характеризується посередньо /т. 2 а.с. 29/, на час вчинення даного злочину не був судимий /т. 2 а.с. 30/. Відповідно до наявної у матеріалах кримінального провадження характеристики за місцем проживання, обвинувачений проживає по АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_10 , 1975 року народження, та трьома неповнолітніми братами, родина є багатодітною та знаходиться під постійним наглядом виконавчого комітету Іванківської сільської ради та під супроводом Бориспільського районного ЦСССДМ.
Обставиною, яка пом`якшує покарання, колегія суддів визнає щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання, колегією суддів не встановлено.
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому більш м`якого покарання, визначеного санкцією ч. 1 ст. 309 КК України, а саме арешту, який полягає в триманні обвинуваченого в умовах ізоляції, на строк до чотирьох місяців.
Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Підстав для призначення обвинуваченому більш м`яких видів покарань, визначених санкцією ч. 1 ст. 309 КК України, колегія суддів не вбачає, оскільки їх застосування не сприятиме виправленню обвинуваченого.
Колегія суддів вважає частково обґрунтованими доводи прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції вимог ч. 4 ст. 70 КК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій-третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в
іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі визнання особи винною у вчиненні кількох злочинів рішення про її звільнення від відбування покарання з випробуванням приймається тільки після визначення на підставі частини 1 статті 70 КК остаточного покарання, виходячи з його виду й розміру.
Коли особа, щодо якої було застосоване таке звільнення,

вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за

який вона засуджується до покарання, що належить відбувати

реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного

складання призначених покарань не допускається. За таких умов

кожний вирок виконується самостійно.

Як убачається із матеріалів кримінального провадження, даний злочин, за який йому суд першої інстанції призначив покарання, що належить відбувати реально, обвинувачений вчинив до постановлення вироку у першій справі, яким він був звільнений від відбування призначеного покарання у виді 2 років позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік на підставі ст.ст. 75, 76 КК України.
Ухвалюючи рішення про визначення остаточного покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, суд першої інстанції без законних на те підстав застосував принцип поглинення призначеного за першим вироком покарання, від відбування якого обвинувачений був звільнений на підставі ст.ст. 75, 76 КК України, покаранням за даним вироком, яке належить відбувати реально, що є недопустимим.

За вищенаведених умов кожний вирок підлягав би виконанню самостійно.
За правилами ч. 1 ст. 70 КК України остаточне покарання за сукупністю злочинів може визначатися шляхом: а) поглинення менш суворого покарання більш суворим; б) часткового складання призначених покарань; в) повного їх складання.
У кожному випадку це питання вирішується за розсудом суду, який обирає той чи інший принцип визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів з урахуванням обставин справи і даних про особу винного.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 21 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні питання, який із передбачених ст. 70 КК України принципів необхідно застосовувати при призначенні покарання за сукупністю злочинів (поглинення менш суворого покарання більш суворим або повного чи часткового складання покарань, призначених за окремі злочини), суд повинен враховувати крім даних про особу винного й обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, також кількість злочинів, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, тяжкість їх наслідків, вид сукупності (реальна чи ідеальна тощо).
Суд вправі визначити остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим при призначенні за окремі злочини, що входять у сукупність, покарання як одного виду, так і різних. Однакові за видом та розміром покарання поглиненню не підлягають, крім випадку, коли вони призначені у максимальних межах санкцій статей (санкцій частин статей) КК. Застосовуючи принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд повинен зазначити у вироку, про яке саме покарання йдеться основне чи додаткове.
Як встановлено колегією суддів під час апеляційного розгляду, призначаючи обвинуваченому покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, суд першої інстанції в порушення вимог ч. 1 ст. 70 КК України застосував принцип поглинення більш суворого покарання менш суворим, який не передбачений нормами чинного Кримінального Кодексу України.

Крім того, за першим вироком суду обвинуваченому було призначено основне покарання за ч. 1 ст. 185 КК України у виді 2 років позбавлення волі із застосуванням статей 75, 76 КК України, та за даним вироком суд призначив обвинуваченому основне покарання у виді 2 років позбавлення волі.
Ухвалюючи рішення про визначення остаточного покарання за сукупністю злочинів, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що за першим вироком та за даним вироком покарання є однаковими за видом та розміром, а тому поглиненню не підлягають.
Наведене дає колегії суддів підстави для висновку, що під час ухвалення вироку, суд першої інстанції допустив порушення вимог абзацу 6 пункту 2 частини 3 та абзацу 2 пункту 2 частини 4 ст. 374 КПК України, що потягло за собою неправильне визначення остаточної міри покарання.
Згідно частин 5, 6 ст. 72 КК України попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті. При призначенні покарань, не зазначених в частині першій цієї статті, суд, враховуючи попереднє ув`язнення, може пом`якшити покарання або повністю звільнити засудженого від його відбування.
Встановлені в частині першій цієї статті правила співвідношення видів покарань можуть застосовуватись і в інших випадках, передбачених Загальною частиною цього Кодексу.
За правилами підпункту «а» п. 1 ч. 1 ст. 71 КК України при складанні покарань за сукупністю злочинів та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту.
На час апеляційного розгляду призначене колегією суддів покарання обвинувачений реально відбув (утримується в місцях попереднього ув`язнення з 31 липня 2015 р.), у зв`язку з чим у відповідності до вимог ст. 377 КПК України обвинувачений підлягає звільненню з-під варти в залі судового засідання по відбуттю строку покарання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , старшого прокурора прокуратури Подільського району м. Києва ОСОБА_8 , та заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року стосовно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання змінити.
Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 309 КК України у виді 4 (чотирьох) місяців арешту.
На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, визначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) місяців арешту за цим вироком та 2 (двох) років позбавлення волі із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України за вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2014 р., які відповідно до ст. 72 КК України виконувати самостійно.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання у виді арешту попереднє ув`язнення з 31 липня 2015 р. по 30 листопада 2015 р. включно, із співвідношення, що одному дню арешту відповідає один день позбавлення волі.
Звільнити ОСОБА_7 з під-варти у залі судового засідання по відбуттю строку покарання.
В решті вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 15 вересня 2015 року залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

_________________ ___________________ _____________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3