ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

22 жовтня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ

у складі колегії:

головуючого ОСОБА_4,

суддів ОСОБА_5, ОСОБА_6,

при секретарі ОСОБА_7,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000071, за касаційною скаргою із доповненням до неї представника ОСОБА_1 в інтересах потерпілої ОСОБА_2 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 червня 2015 року щодо

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Івано-Франківська, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, раніше судимого 07 червня 2013 року за ч. 3 ст. 368-4 КК України до покарання у виді штрафу на суму 85000 грн з позбавленням права обіймати посади та здійснювати професійну діяльність, пов'язану з наданням публічних послуг на підприємствах, установах, організаціях усіх форм власності на строк 2 роки, звільненого від призначеного покарання на підставі ч. 4 ст. 74 КК України,

якого визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні та виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_8,

потерпілої ОСОБА_2,

представника потерпілої ОСОБА_1,

в с т а н о в и в:

до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернувся представник потерпілої ОСОБА_2 - ОСОБА_1 із касаційною скаргою на судові рішення щодо ОСОБА_3

У касаційній скарзі представник потерпілої порушує питання про їх сксування та призначення нового розгляду у суді першої інстанції у зв'язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. За змістом скарги, з урахуванням доповнень до неї, посилається на те, що судом не наведено докладних мотивів для виправдання підсудного у вчиненні кримінального правопорушення, а вирок суду містить суперечливі висновки, що ставлять під сумнів невинність виправданого, оскільки з одного боку встановлено, що ОСОБА_3 отримав бланки суворої звітності, про що розписався у книзі обліку та втратив їх, про що не повідомив, що ставилось йому у вину відповідно до обвинувального акту, однак з іншого боку судом зазначено про те, що йому не ставилось у вину, що він відповідно до його службових обов'язків повинен був належно зберігати ці бланки і що саме порушення конкретних посадових обов'язків призвело до тяжких наслідків. Зазначає, що оскільки факти, викладені у обвинувальному акті знайшли своє підтвердження, тому висновок суду про виправдання обвинуваченого у вчиненні злочину із вказівкою на обставини, що не зазначені в обвинувальному акті свідчить про неправильну правову оцінку дій ОСОБА_3, що є неправильним застосуванням кримінального закону.

За вищевказаним вироком ОСОБА_3 визнано невинуватим у пред'явленому обвинуваченні та виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України за недоведеністю у його діях складу кримінального правопорушення.

Ухвалою суду апеляційної інстанції зазначений вирок залишено без змін.

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачувався у тому, що він із 31 травня 2007 року обіймаючи посаду юриста-реєстратора прав на нерухоме майно 1 категорії, будучи службовою особою комунального підприємства, наділеною адміністративно-розпорядчими функціями, пов'язаними з прийняттям рішень про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, 22 жовтня 2008 року отримав під підпис бланк свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 та 10 листопада 2008 року - бланк для витягу з реєстрації права власності серії НОМЕР_2, які в подальшому у службовій діяльності не використав і при невстановлених слідством обставинах втратив, але у порушення вимог п. 4.2 Положення «Про порядок замовлення, зберігання та витрачення спеціальних бланків для видачі витягів з Реєстру прав власності на нерухоме майно та свідоцтв про право власності», затвердженого наказом начальника БТІ № 127 від 19 листопада 2008 року, не повідомив начальника про втрату даних бланків документів як негайно, так і під час звільнення з роботи 20 червня 2013 року. У зв'язку із втратою вказаних вище бланків та невжиття заходів щодо повідомлення про цей факт, ОСОБА_3 вчинив службову недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, що заподіяло тяжкі наслідки охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, оскільки втрачені бланки були використанні 23 березня 2013 року невстановленою слідством особою для відчуження квартири АДРЕСА_1, ринкова вартість якої становила 255 029 грн, чим потерпілій ОСОБА_2 було заподіяно матеріальну шкоду на вказану суму.

Виправдовуючи ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України, місцевий суд дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 не ставиться у вину, що він, відповідно до тих чи інших своїх службових обов'язків, повинен був належно зберігати ці бланки та нести відповідальність за їх збереження чи втрату і, що саме порушення конкретних службових обов'язків призвело до зазначених наслідків, обов'язку щодо зберігання яких чи відповідальності за їх збереження у його посадовій інструкції передбачено не було. Судом установлено, що ОСОБА_3 22 жовтня 2008 року було отримано під підпис бланк свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 та 10 листопада 2008 року - бланк для витягу з реєстрації права власності серії НОМЕР_2, на той час отримані бланки зберігались на робочих столах реєстраторів, згідно посадової інструкції обвинувачений не був зобов'язаний забезпечувати схоронність бланків і не ніс відповідальності за їх збереження, відповідальність за їх видачу, рух, використання, збереження, несли начальники виробничих відділів. У березні 2009 року вказані бланки були заповнені невстановленими на даний час досудовим розслідуванням особами, хоч у той же час достовірно встановлено, що підписували їх особисто начальник БТІ та міський голова й на їх підставі було проведено відчуження квартири, належної потерпілій ОСОБА_2 При цьому указано, що втрата бланків у всякому випадку не тягне за собою таких наслідків як вибуття із власності потерпілої нерухомого майна та завдання їй матеріальної шкоди, і не може стати підставою для притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 367 КК України ОСОБА_3, оскільки ці наслідки настали внаслідок інших діянь. У зв'язку з наведеним судом зроблено висновок, що стороною обвинувачення не доведено наявність у діянні обвинуваченого складу кримінального правопорушення, що ставиться йому у вину, що є підставою для його виправдання у вчиненні злочину.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілої ОСОБА_2, її представника ОСОБА_1 та прокурора, які підтримали касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є, зокрема, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги, які фактично стосуються невідповідності висновків суду обставинам провадження, неповноти судового розгляду перегляду у касаційному порядку не підлягають.

При перевірці матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції установлено, що суд апеляційної інстанції допустив істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Так, не погоджуючись із постановленим щодо ОСОБА_3 вироком, на нього було подано апеляційні скарги прокурором, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, а також представником потерпілої ОСОБА_1

Перевіряючи матеріали кримінального провадження за вказаними апеляційними скаргами апеляційний суд дійшов висновку про те, що виправдувальний вирок місцевого суду є законним і обґрунтованим.

Разом із цим, відповідно до положень ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду повинні зазначатись мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Тобто, в своїй ухвалі суд апеляційної інстанції повинен був проаналізувати усі доводи, зазначені в апеляційних скаргах, зіставити їх з наявними у справі доказами та дати на кожен із них вичерпну відповідь.

Переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_3, апеляційний суд повною мірою не дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, оспорюючи вирок щодо ОСОБА_3 представник потерпілої та прокурор наводили аналогічні за змістом доводи, зокрема, про те, що вирок суду містить істотні суперечності щодо мотивів виправдання обвинуваченого, до вироку включено формулювання, що ставлять під сумнів невинність виправданого, суд безпідставно послався на відсутність причинного зв'язку між діянням ОСОБА_3, що виявилось у втраті спеціальних бланків та неповідомленні про це керівництва, із наслідками, що настали; представник потерпілої зазначав про незаконність вироку, обґрунтовуючи це також тим, що саме у зв'язку з бездіяльністю ОСОБА_3 - втратою бланків та неповідомленням про це керівництва, що було підтверджено у судовому засіданні, настали тяжкі наслідки для потерпілої, оскільки без цього неможливим було б незаконне відчуження її майна.

Проте, суд апеляційної інстанції висновки місцевого суду про наявність підстав для виправдання ОСОБА_3 фактично не перевіряв із наведенням докладних мотивів для визнання їх обґрунтованими та не зазначив у своїй ухвалі обґрунтованих підстав, через які вважає доводи апеляційних скарг необґрунтованими, формально розглянувши кримінальне провадження.

Указуючи про відсутність причинного зв'язку між діянням та наслідками - незаконним відчуженням квартири потерпілої та матеріальних збитків внаслідок цього, апеляційним судом не було наведено докладних мотивів для цього висновку та допущено суперечності, оскільки суд фактично виходив із того, що діяння, передбачене диспозицією статті, мало місце, однак воно не може визнаватись злочинним через відсутність причинного зв'язку між діянням та наслідками, що, на думку суду, свідчило про відсутність складу злочину, тоді як місцевий суд у вироку дійшов висновку про те, що до кола службових обов'язків ОСОБА_3 не входило зберігання спеціальних бланків документів, у зв'язку з чим, на думку суду, він не міг нести відповідальність за їх втрату.

При цьому, суд апеляційної інстанції не надав оцінки вказаному висновку місцевого суду щодо відсутності елементу об'єктивної сторони складу злочину - суспільного небезпечного діяння (дії або бездіяльності), водночас взагалі не перевіряв правильність висновків суду першої інстанції щодо компетенції ОСОБА_3 як службової особи, кола його службових обов'язків.

Указуючи про відсутність причинного зв'язку між діянням та наслідками, суд апеляційної інстанції у повному обсязі ці обставини не перевіряв, свої висновки щодо застосування норм кримінального закону в цій частині належним чином не обґрунтував, а лише послався на ті ж висновки, що й суд першої інстанції.

У зв'язку з наведеним, касаційна скарга представника потерпілої ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а ухвала Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 червня 2015 року щодо ОСОБА_3 - скасуванню із призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

При новому розгляді у суді апеляційної інстанції суду необхідно врахувати викладене, вжити всіх передбачених законом заходів до повного, всебічного й об'єктивного розгляду кримінального провадження, дати висновкам суду першої інстанції належну оцінку, ретельно перевірити доводи, наведені в апеляційних скаргах (з урахуванням доводів у касаційній скарзі), та прийняти законне й обґрунтоване рішення, виклавши його у відповідному процесуальному документі згідно з вимогами закону.

З урахуванням наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_2 - ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 04 червня 2015 року щодо ОСОБА_3 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6