ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-1243кМ15 У х в а л а
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю прокурора ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 , його захисника адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 листопада 2014 року, ?
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 грудня 2011 року

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, раніше судимого:
1) 05 січня 1999 року Свердловським міськрайонним судом Луганської області за ч. 3 ст. 140 КК України (1960 року), із застосуванням ст. 44 КК України (1960 року), до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з відстрочкою виконання вироку на 2 роки;
2) 30 березня 2000 року Луганським апеляційним судом за п. «а», «е» ст. 93; ч. 3 ст. 142; ч. 2 ст. 140; ч. 2 ст. 145 КК України (1960 року), із застосуванням ст. 43 КК України (1960 року), до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна,

засуджено:
- за п. п. 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;
- за ч. 2 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;
- за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;
- за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_5 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_7 1400 гривень у рахунок відшкодування матеріальної шкоди.
Вироком вирішено питання про судові витрати і речові докази.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він, маючи не зняту і не погашену у встановленому законом порядку судимість за вчинення умисного вбивства і розбою, вчинив нові аналогічні злочини за наступних обставин.
28 квітня 2011 року засуджений виконував роботи по господарству у ОСОБА_8 , 1921 року народження, за що остання обіцяла заплатити йому 100 гривень.
Однак у процесі роботи на території її домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , ОСОБА_8 відмовилася її оплачувати через невдоволення якістю. Розуміючи, що він втрачає заробіток, бажаючи одержати його у будь-який спосіб, ОСОБА_5 вирішив заволодіти майном ОСОБА_8 шляхом нападу з застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров?я, та її вбивства.
Реалізуючи свій злочинний умисел, засуджений цього ж дня близько 15 години, у стані алкогольного сп`яніння, пройшов за потерпілою у будинок і з метою позбавлення життя наніс їй один удар рукою в обличчя, два удари скляною пляшкою з-під шампанського по голові та кілька ударів ногами по тулубу, від яких ОСОБА_8 померла на місці події.
Переконавшись, що потерпіла не подає ознак життя, ОСОБА_5 у пошуках матеріальних цінностей обшукав будинок і заволодів її майном загальною вартістю 261 гривню 46 копійок.
У подальшому засуджений, з метою приховування слідів злочинів, у спальній кімнаті будинку підпалив папір у кількох місцях, внаслідок чого сталася пожежа і було знищено частину майна ОСОБА_8 загальною вартістю 1400 гривень. Таким чином, ОСОБА_5 вчинив усі дії, які вважав необхідними для знищення шляхом підпалу будинку потерпілої ринковою вартістю 48124 гривні, однак свій умисел не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки через деякий час полум`я погасло.
Ухвалою колегії суддів Судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області від 05 листопада 2014 року вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 грудня 2011 року щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, порушує питання про скасування судових рішень і направлення справи на новий судовий розгляд. В обґрунтування наведеного посилається на застосування щодо нього недозволених методів слідства, неточність і суперечливість показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо особи, яку вони бачили з викраденими у ОСОБА_8 речами, незаконність пред`явлень його особи для впізнання свідкам ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , з огляду на незаконне втручання в цю процесуальну дію слідчого, який надавав цим свідкам підказки. Як на істотні порушення кримінально-процесуального закону засуджений також вказує, що зразки його крові направлялися для експертного дослідження не упакованими та не опечатаними, а суд не з`ясував походження слідів крові на речових доказах шляхом проведення молекулярно-генетичної експертизи. Також, не розкриваючи змісту та не наводячи доводів, засуджений посилається на порушення, під час проведення досудового слідства, його права на захист.

Заслухавши доповідь судді, думку засудженого та його захисника, які підтримали касаційну скаргу і вважали за необхідне її задовольнити, прокурора, яка висловила думку про безпідставність касаційної скарги засудженого, проте вказала на необхідність змінити судові рішення і виключити з вироку суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції рішення про кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч.2 ст.187 КК України, як зайвої, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає .

Як убачається з оскаржуваного вироку, він ухвалений із дотриманням вимог ст. ст. 323-324, 334 КПК України (1960 року), є законним і обґрунтованим. Крім іншого, в ньому належним чином викладено формулювання обвинувачення за п. п. 6, 13 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187; ч. 2 ст. 15. ч. 2 ст. 194 КК України, і визнаного судом доведеним. Висновки суду про винуватість засудженого у вчинені цих злочинів вмотивовано на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку.
В обґрунтування своїх висновків суд послався на показання засудженого ОСОБА_5 у судовому засіданні, а також у ході відтворення обстановки і обставин події 21 липня 2011 року, про те, що після висловлення ОСОБА_8 невдоволення його роботою він пройшов за нею у будинок, наніс два удари у потилицю пляшкою з-під шампанського, обшукав помешкання, викрав ордени, медалі, банки з фарбою і продукти харчування та підпалив будинок (т. 2, а. с. 112-116, т. 4, а. с. 49-51).
Такі свідчення узгоджувалися з показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , з яких убачалося, що ОСОБА_5 на пропозицію ОСОБА_11 відвідував ОСОБА_8 , за грошову винагороду допомагав їй прибирати могилу матері на кладовищі, мав обробити присадибну ділянку і домовлявся про вартість вказаної роботи. Окрім наведеного, ОСОБА_12 зазначав, що на кладовищі потерпіла у присутності ОСОБА_5 пропонувала провести на могилі реставраційні роботи, вказуючи, що назбирала для цього грошей (т. 1, а. с. 152-153, 162-163, 171, т. 4, а. с. 52, 55, 57-58, 87, 89).
Згідно з висновками судово-медичних експертиз № 152-ЛЗт/11 від 21 липня 2011 року та № 378-ЛЗт/2011, показання ОСОБА_5 про спосіб вбивства не суперечили об`єктивним судово-медичним даним щодо механізму заподіяння виявлених при дослідженні трупа ОСОБА_8 тілесних ушкоджень у виді тупої травми голови з переломами кісток черепа і крововиливами під мозкові оболонки, які стали безпосередньою причиною смерті (т. 2, а. с. 3-10, 179-181).

Крім цього, свідчення засудженого підтверджені даними протоколів огляду місця події з фототаблицями, у тому числі про виявлення у проїзді між вулицями С. Лазо та Невського у місті Лозова двох пакетів з викраденими з будинку потерпілої речами; висновку судово-медичної експертизи № 543-Ц від 21 липня 2011 року про виявлення на вилученій з місця злочину пляшці з-під шампанського слідів крові, походження якої від ОСОБА_8 не виключається; протоколу огляду місця пожежі, технічного висновку за фактом останньої, висновку пожежно-технічної експертизи № 59 від 19 липня 2011 року, з яких убачалося, що найімовірнішою причиною пожежі був підпал, та іншими доказами, зміст яких докладно наведений у вироку (т. 1, а. с. 7-30, 39-40, 48, 141-144).
Доводи касаційної скарги про неточності і суперечності у показаннях свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на які суд послався в обґрунтування своїх висновків, є безпідставними. Зазначеним показанням суд дав належну оцінку та у сукупності і взаємозв`язку з іншими зібраними у справі доказами обґрунтовано поклав їх в основу вироку.
Відповідно до показань цих свідків вони 28 квітня 2011 року, близько 16-16.30 години, по вулиці С. Лазо у місті Лозова бачили молодого чоловіка з двома пакетами у руках, в одному з яких були банки фарби (т. 1, а. с. 132-135, т. 4, а. с. 52). Хоча ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не запам`ятали обличчя цього чоловіка, проте вони вказали приблизний вік, зріст, статуру та інші риси його зовнішності, що відповідали даним ОСОБА_5 . Крім цього, сам засуджений у судовому засіданні не заперечував того факту, що він після вбивства ОСОБА_8 заволодів належними їй речами, у тому числі банками з фарбою, склав їх у поліетиленові пакети і по вулиці С. Лазо переніс у схованку.
Показання свідків щодо одягу і взуття вказаної ними особи узгоджувалися з даними протоколу огляду та вилучення з місця, де переховувався ОСОБА_5 , належних йому футболки чорного кольору, бриджів бежевого кольору і капців чорного кольору (т. 1, а. с. 32-36).
На виявлених бриджах і капцях, згідно з висновками судово-імунологічних експертиз № 462-И/11 від 10 червня 2011 року та № 460-И/11 від 11 червня 2011 року, було виявлено кров людини, походження якої від ОСОБА_8 не виключається (т. 57-58, 63-65). Крім цього, капці, відповідно до висновку судово-трасологічної експертизи № 334 від 19 липня 2011 року, мають спільну родову належність із взуттям, два сліди якого виявлені у будинку потерпілої (т. 3, а. с. 149-158).
Доводи засудженого про непроведення молекулярно-генетичної експертизи для встановлення походження слідів крові на речових доказах по суті стосуються неповноти досудового та судового слідства, що, згідно з ч. 1 ст. 398 КПК України (1960 року), не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Перевірка відповідних доводів, відповідно до ч. 1 ст. 367 КПК України (1960 року), належить до повноважень апеляційного суду.
Разом з тим, виходячи з положень, зазначених у ст. 76 КПК України (1960 року), проведення молекулярно-генетичної експертизи не є обов`язковим та може здійснюватися за необхідності, яка, залежно від конкретних обставин справи, визначається на розсуд органу досудового слідства або суду. Враховуючи викладене, а також те, що у ході судового розгляду походження слідів крові на речах засудженого від ОСОБА_8 учасниками процесу не оспорювалося та клопотань про призначення такої експертизи ніким, у тому числі ОСОБА_5 та його захисником, не заявлялося, непроведення відповідного дослідження не є порушенням кримінально-процесуального закону.
Всупереч доводам касаційної скарги, суд належним чином перевірив протоколи пред`явлення особи для впізнання свідкам ОСОБА_15 , ОСОБА_11 та ОСОБА_17 , у тому числі з точки зору законності проведення відповідних слідчих дій. Порушень вимог ст. 174 КПК України (1960 року), при проведенні впізнання ОСОБА_5 вказаними свідками, колегія суддів не вбачає. Як зазначили ці свідки ОСОБА_5 вони впізнали, як особу, яка працювала у ОСОБА_8 на пропозицію ОСОБА_11 , чого не заперечував у своїх показаннях і сам засуджений.
Враховуючи викладене, дані протоколів пред`явлення свідкам особи для впізнання за фотознімками обґрунтовано покладені в основу судових рішень як допустимі і достовірні докази.
Та обставина, що зразки крові ОСОБА_5 при направленні на експертизу не були упаковані та опечатані, не впливає на законність і обґрунтованість судових рішень, оскільки результати експертного дослідження крові засудженого не були використані судом як докази його винуватості у вчиненні злочинів.
Доводи засудженого про застосування щодо нього недозволених методів слідства перевірялися апеляційним судом і не знайшли свого підтвердження.
Як убачається з матеріалів справи і протоколу судового засідання, у ході судового розгляду у суді першої інстанції ОСОБА_5 про застосування таких методів не вказував і під час досудового слідства зі скаргами на дії працівників міліції не звертався. Під час відтворення обстановки і обставин події від 21 липня 2011 року засуджений у присутності захисника зазначив, що тиску на нього не чинилося і він повідомив дійсні обставини вчинення ним злочинів (т. 2, а. с. 112-116).
Постановою прокуратури Харківської області від 05 травня 2014 року кримінальне провадження, відкрите за заявою ОСОБА_5 про застосуваннящодо нього насильства після затримання,закрито у зв`язку з відсутністю у діях оперуповноваженого сектору карного розшуку Лозівського МВ ГУ МВС України у Харківській області ОСОБА_18 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 365 КК України (т. 6, а. с. 19-22).
Ухвалою слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 22 липня 2014 року, залишеною без зміни ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 жовтня 2014 року, скаргу ОСОБА_5 на зазначену постанову залишено без задоволення (т. 6, а. с. 37-38, 58-59).
Крім цього, у ході слідчих дій засуджений давав показання про обставини вчинення злочинів, які за змістом не відрізнялися від його ж показань у судовому засіданні місцевого суду. Зазначене не давало підстав для висновків про можливу самообмову ОСОБА_5 внаслідок застосування недозволених методів слідства і недопустимість доказів, якими обґрунтовано судові рішення.
Щодо порушення права на захист в ході досудового слідства, то колегія суддів суду касаційної інстанції, при перевірці кримінальної справи в повному обсязі, таких порушень не виявила, а сам засуджений змісту порушень та доводів на їх підтвердження не наводить, з огляду на що в цій частині його твердження слід вважати безпідставним.
Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи справу за апеляцією засудженого ОСОБА_5 на вирок, ретельно перевірила викладені в ній доводи, частково аналогічні наведеним у касаційній скарзі.
За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку у частині доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів та кваліфікації його дій за п. п. 6, 13 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187; ч. 2 ст. 194 КК України, виклавши своє рішення в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 377 КПК України (1960 року).

Колегія суддів суду касаційної інстанції у ході перевірки доводів касаційної скарги засудженого вважає обґрунтованими висновки суду про винуватість ОСОБА_5 як особи, що раніше вчинила розбій та умисне вбивство, у вчиненні умисного вбивства з корисливих мотивів, розбою із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, закінченого замаху на умисне знищення чужого майна шляхом підпалу, та правильною кваліфікацію дій засудженого за п. п. 6, 13 ч. 2 ст. 115; ч. 4 ст. 187; ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України.
Разом з тим кваліфікація дій ОСОБА_5 за ч.2 ст.187 КК України, на думку колегії суддів суду касаційної інстанції, є неправильною, в зв`язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 395 КПК України (1960 року), судові рішення, в частині кваліфікації його дій за ч.2 ст.187 КК України, необхідно змінити.
За змістом ч. 1 ст. 33 КК України сукупністю злочинів визнається вчинення особою двох або більше злочинів, передбачених різними статтями або різними частинами однієї статті Особливої частини цього Кодексу, за жоден з яких її не було засуджено. При цьому поведінка особи має відповідати кільком різним юридичним складам злочинів та не може розглядатися як єдиний (одиничний) злочин.
Відповідно до встановлених судом фактичних обставин справи ОСОБА_5 , будучи особою, яка раніше вчинила розбій, вчинив на ОСОБА_8 розбійний напад, у ході якого заподіяв їй тяжкі тілесні ушкодження. Зазначені дії були вчинені в один час, щодо однієї і тієї самої потерпілої, стосувалися одного і того ж об`єкта злочинного посягання, охоплювалися єдиним умислом та утворювали єдиний одиничний злочин.
Весь обсяг таких дій охоплюється складом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є вчинення відповідного діяння особою, що раніше вчинила розбій, і заподіяння тяжких тілесних ушкоджень. Кваліфікація цих дій ще й за ч. 2 ст. 187 КК України є зайвою і рішення про таку кваліфікацію підлягає виключенню.
Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув і помилку суду першої інстанції не виправив.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 398 КПК України (1960 року) судові рішення у відповідній частині підлягають зміні.
Вирішення питання про призначення ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України і у касаційній скарзі не оспорюється.
Призначене ОСОБА_5 покарання колегія суддів вважає таким, що за своїм видом і розміром є необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження вчинення нових злочинів.
Виключення з вироку та ухвали рішення про кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч.2 ст.187 КК України не впливає на обсяг обвинувачення та доведеність вини ОСОБА_5 і не зменшує суспільну небезпечність вчинених ним діянь, а тому не є підставою для зміни судових рішень в частині призначення покарання.
Інших неправильностей у застосуванні кримінального закону чи істотного порушення вимог кримінально-процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегія суддів не вбачає з огляду на що вважає за необхідне касаційну скаргу засудженого залишити без задоволення.
Керуючись ст. ст. 394-396, 398 КПК України (1960 року), п. 11, 15 розділу XI КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.
У порядку ст. 395 КПК України (1960 року) вирок Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 грудня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 листопада 2014 року щодо ОСОБА_5 змінити.

Виключити із вироку та ухвали рішення про кваліфікацію дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 187 КК України.
ОСОБА_5 вважати засудженим: за п. п. 6, 13 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю; за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 194 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим на підставі ст. 70 КК України, ОСОБА_5 вважати засудженим до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.
У решті судові рішення залишити без зміни.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2