Єдиний унікальний номер 725/2821/15-к
Номер провадження 1-кп/725/113/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.09.2015 року.Першотравневий районний суд м.Чернівці

в складі:

головуючої судді ОСОБА_1

за участю прокурора ОСОБА_2 ,

потерпілої ОСОБА_3 ,

законного представника потерпілої ОСОБА_3 ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6

при секретарі ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Чернівці кримінальне провадження №0000671 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , не одруженого, з середньою освітою, офіційно не працюючого, раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.1 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що він в травні 2015 року вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), при наступних обставинах:

Так, 05.05.2015 року близько 20:45 ОСОБА_5 , перебуваючи біля кіоску швидкого харчування, що по вул.Головній, 211 в м.Чернівці, з метою викрадення чужого майна, переконавшись у відсутності сторонніх осіб, без застосування насильства, умисно викрав з прилавку кіоску мобільний телефон марки «Samsung GT-S55701», який належав ОСОБА_3 . Однак у момент викрадення, ОСОБА_5 був помічений потерпілою ОСОБА_3 та іншими свідками події. Проте, незважаючи на їх вимогу повернути телефон, він з місця скоєння злочину зник, спричинивши потерпілій ОСОБА_3 матеріальної шкоди на суму 1100 грн.
23 вересня 2015 року між потерпілою ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 укладено угоду про примирення.
За умовами даної угоди обвинувачений ОСОБА_5 визнав свою винуватість у вчиненому діянні, відшкодував потерпілій матеріальні збитки в повному обсязі.

Крім того, сторони погодилися з призначенням ОСОБА_5 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК України у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.
У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_3 , її законний представник ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_5 підтримали угоду про примирення від 23 вересня 2015 року. Просили суд її затвердити.
Крім цього, обвинувачений ОСОБА_5 стверджував, що повністю розуміє свої права та характер обвинувачення за ч.1 ст.186 КК України щодо якого він визнає себе повністю винуватим, вид покарання та інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди, а також наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, передбачені ст.473 КПК України, які йому роз`яснені судом.

Обвинувачений ОСОБА_5 та потерпіла ОСОБА_3 вказували на те, що угода про примирення укладена між ними добровільно, без застосування будь-якого насильства, примусу, погроз та не є наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Законний представник потерпілої ОСОБА_3 ОСОБА_4 , а також адвокат ОСОБА_6 також не заперечували щодо затвердження угоди про примирення, посилаючись на її обґрунтованість та законність.

У свою чергу, прокурор просив суд відмовити у затвердженні угоди про примирення, посилаючись на те, що потерпіла ОСОБА_3 є неповнолітньою, а тому, на його думку, суду слід залучити до участі у справі захисника. Крім того, вважає, що призначене обвинуваченому сторонами угоди покарання у вигляді штрафу є надто м`яким для такого виду злочинів, обвинувачений офіційно не працює, а тому вважає, що йому слід призначити покарання у вигляді громадських робіт.

Заслухавши думку учасників процесу з приводу затвердження угоди про примирення, дослідивши письмові докази, переконавшись у добровільності укладення угоди з боку обвинуваченого та потерпілої, перевіривши угоду на відповідність вимогам ст.ст.471,473 КПК України та нормам КК України, суд вважає, що у суду відсутні підстави для відмови у її затвердженні.
Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
При цьому, як передбачено ч.3 ст.469 КПК України, угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.
Як було встановлено судом, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), яке відповідно до норми ст.12 КК України відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості.
Судом з`ясовано, що обвинувачений цілком розуміє права визначені п.1 ч.5 ст.474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ст.473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього, у разі затвердження угоди судом.
Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам Кримінально-процесуального Кодексу України та Кримінального Кодексу України.
При цьому суд вважає безпідставним посилання прокурора на те, що призначене сторонами угоди обвинуваченому покарання є надто м`яким та не може застосовуватись до вказаного виду злочинів.
Так, санкцією ч.1 ст.186 КК України передбачене покарання за вчинення грабежу у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від ста двадцяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або позбавленням волі на строк до чотирьох років.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення повністю визнав, шкоду потерпілій відшкодував та вона не має до нього претензій, раніше не судимий, по місцю проживання характеризується позитивно, є особою молодого віку, працює неофіційно на будівництві.
Таким чином, вказані вище обставини, на думку суду, дають можливість застосувати покарання обвинуваченому ОСОБА_5 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.186 КК покарання у вигляді штрафу.
Крім того, необґрунтованим, на думку суду, є посилання прокурора на необхідність залучення до участі у справі захисника, оскільки потерпіла ОСОБА_3 є неповнолітньою особою.
Статтею 52 КПК України визначено випадки, коли участь захисника у кримінальному провадженні є обов`язковою. Зокрема, однією із таких підстав є забезпечення участі захисника щодо осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення у віці до 18 років.
Отже, виходячи зі змісту вказаної норми Закону, участь захисника у кримінальному провадженні для реалізації права на захист, є обов`язковою лише щодо підозрюваного та обвинуваченого, але не щодо потерпілого.
Поряд із цим, ст.49 КПК визначено умови залучення захисника судом для здійснення захисту за призначенням.
Так, ч.1 ст.49 передбачено, що слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд зобов`язані забезпечити участь захисника у кримінальному провадженні у випадках, якщо:
1) відповідно до вимог статті 52 цього Кодексу участь захисника є обов`язковою, а підозрюваний, обвинувачений не залучив захисника;
2) підозрюваний, обвинувачений заявив клопотання про залучення захисника, але за відсутністю коштів чи з інших об`єктивних причин не може його залучити самостійно;
3) слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд вирішить, що обставини кримінального провадження вимагають участі захисника, а підозрюваний, обвинувачений не залучив його.
Захисник може бути залучений слідчим, прокурором, слідчим суддею чи судом в інших випадках, передбачених законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги.
З наведеного, слід зробити висновок, що незважаючи на те, що характер обставин, що становлять зміст наведених вище підстав, є різним, втім, спільною ознакою для них є те, що вони свідчать про неможливість забезпечення захисту законних інтересів саме підозрюваного, обвинуваченого без участі у кримінальному провадженні захисника.
Отже, закон не передбачає можливості призначення судом захисника потерпілому.
На думку суду, права потерпілої ОСОБА_3 жодним чином не порушуються, оскільки як і судове засідання, так і укладення угоди з обвинуваченим, проводилось за участю її законного представника педагога ОСОБА_4 . Більше того, потерпіла не заявляла клопотання про призначення судом їй захисника чи оголошення перерви для укладення угоди із захисником.
Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про примирення і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.
Керуючись ст.ст.314,376,468-469,471,473-475 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
Затвердити угоду, укладену 23 вересня 2015 року між потерпілою ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_5 про примирення.
ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.186 ч.1 КК України і за його вчинення призначити йому узгоджену сторонами угоди міру покарання у вигляді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 850 (вісімсот п`ятдесят) грн.

Речовий доказ: мобільний телефон марки «Samsung GT-S55701», який передано на зберігання потерпілій ОСОБА_3 залишити за останньою.
На вирок може бути подана апеляція з підстав, передбачених ст.394 КПК України до Апеляційного суду Чернівецької області протягом 30-ти діб з дня його проголошення.

Копію вироку вручити обвинуваченому та прокурору негайно після його проголошення.

Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці ОСОБА_8