Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

Іменем України

12 грудня 2013 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді Новова
С.О.,

суддів: Мосьондза
І.А., Полтавцевої Г.А.,

за участю прокурора - Мінакової
Г.О.,

захисника - ОСОБА_1

та засудженого -
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду
кримінальну справу за апеляцією
засудженого ОСОБА_2 на вирок
Солом'янського районного суду м. Києва
від 16 серпня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Солом'янського
районного суду м. Києва від 16 серпня 2013
року

ОСОБА_2, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в
Києві, раніше неодноразово судимого: 05
вересня 2000 року Ленінським районним
судом м. Миколаєва за ч. 2 ст. 142 КК
України (в редакції 1960 року) до
позбавлення волі строком на п'ять років
і шість місяців; 22 грудня 2008 року
Хмельницьким міськрайонним судом за
сукупністю злочинів, передбачених ч.ч.
2, 3 ст. 185 та ч. 1 ст. 309 КК України до
позбавлення волі строком на п'ять
років, звільненого 18 квітня 2011 року
умовно-достроково з не відбутим
терміном покарання 1 рік 6 місяців 19
днів, зареєстрованого та проживаючого
за адресою: АДРЕСА_2,

визнано винним у вчиненні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України, з
призначенням покарання у виді
позбавлення волі строком 8 (вісім) років
і 6 (шість) місяців позбавлення волі з
конфіскацією майна.

На підставі ч. 4 ст. 81 КК України, суд
призначив ОСОБА_2 остаточне покарання
за сукупністю вироків шляхом
часткового приєднання невідбутої
частини покарання за вироком
Хмельницького міськрайонного суду від
22 грудня 2008 року, у виді 9 (дев'яти) років
і 6 (шести) місяців позбавлення волі з
конфіскацією майна.

Цим же вироком судом вирішено питання
щодо судових витрат та речових доказів
по справі.

Як встановлено судом і прямо зазначено
у вироку, 21 квітня 2011 p. у денний час доби
ОСОБА_2, будучи особою, яка раніше
вчинила розбій, знаходячись на
Центральному залізничному вокзалі в м.
Києві домовився з гр. ОСОБА_3 про
оренду у останньої кімнати. Цього ж дня,
приблизно о 18 год. 30 хв. ОСОБА_2 разом з
потерпілою ОСОБА_3 прослідував до місця
її мешкання, а саме в приміщення
квартири АДРЕСА_1. В цей же час, у ОСОБА_2,
який знаходився у приміщенні
вищевказаної квартири, виник злочинний
умисел, спрямований на заволодіння
майном потерпілої ОСОБА_3, шляхом
здійснення на неї нападу.

Реалізуючи свій злочинний намір,
ОСОБА_2 несподівано для потерпілої
ОСОБА_3 дістав з кишені свого одягу
розкладний туристичний ніж та тримаючи
його у руці, почав їй погрожувати
застосуванням насильства,
небезпечного для її життя та здоров'я, з
метою залякування потерпілої та
припинення можливого опору з її боку.

Продовжуючи реалізацію своїх
злочинних намірів, ОСОБА_2, почав
вимагати від останньої передачі йому
наявних у потерпілої грошових коштів.
На дану вимогу потерпіла ОСОБА_3 ОСОБА_2
відмовила, тоді він підійшовши до гр.
ОСОБА_3 обхопив своєю рукою її за горло,
здавлюючи при цьому дихання.

Однак, ОСОБА_3 почала чинити опір. В свою
чергу, ОСОБА_2 продовжуючи свої
злочинні дії та маючи на меті припинити
опір ОСОБА_3 з метою подальшого
отримання грошових коштів від
гр. ОСОБА_3 ножем, який продовжував
тримати в своїй році, наніс тілесні
ушкодження останній, а саме: в область
пальця руки та живота, завдавши їй
сильний фізичний біль.

Переконавшись в тому, що потерпіла
налякана та не чинитиме опір його
незаконним діям, ОСОБА_2 з корисливих
спонукань, з метою власного збагачення,
заволодів речами ОСОБА_3 із жіночої
сумочки, що знаходилася в квартирі, а
саме: грошовими коштами в сумі 120
гривень та ключем від квартири,
завдавши матеріальну шкоду на загальну
суму 120 грн.

Після цього, продовжуючи свою злочинну
діяльність, ОСОБА_2, з метою не
допущення залишення потерпілою місця
злочину та повідомлення про його
незаконні дії до правоохоронних
органів, залишив квартиру та закрив
потерпілу ОСОБА_3 в середині квартири.
Вчинивши розбійний напад на потерпілу
ОСОБА_3, ОСОБА_2 з місця вчинення злочину
зник, але невдовзі був затриманий, а
знаряддя злочину - ніж розкладний
туристичний було у нього вилучено.

Органом досудового слідства ОСОБА_2
також обвинувачувався в тому, що він,
будучи раніше судимим, вчинив ряд
епізодів таємного викрадення чужого
майна (крадіжок), вчинених повторно, у
тому числі крадіжку, поєднану з
проникненням у приміщення, однак
постановою Солом'янського районного
суду м. Києва від 13.08.13 р. кримінальну
справу по обвинуваченню ОСОБА_2 у
вчиненні злочинів, передбачених ч. 2, ч. 3
ст. 185 КК України, по епізодам таємного
викрадення майна: ЗАТ
«Промінвестресурс»; гр. ОСОБА_5; ТД
«Укрсировина», поєднаного з
проникненням у приміщення за адресою:
АДРЕСА_3; ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_8; ОСОБА_9
було повернуто прокурору
Солом'янського району м. Києва на
додаткове розслідування.

Не погоджуючись із зазначеним вироком
суду засуджений ОСОБА_2 подав на нього
апеляцію, в якій, з урахуванням
уточнень, внесених під час
апеляційного розгляду, просить
оскаржуваний вирок суду скасувати, а
справу повернути на новий судовий
розгляд в іншому складі суду.

В обгрунтування цього, засуджений
посилається на те, що вирок суду є
необґрунтовано суворим. Судовий
розгляд було проведено однобічно, не
об'єктивно та з порушеннями ряду норм
КПК, у тому числі тих, які гарантують
його право на захист.

Зокрема, як вважає засуджений, суд
безпідставно взяв до уваги показання
потерпілої ОСОБА_3 та відхилив його,
ОСОБА_2, показання в судовому засіданні,
у тому числі про те, що так звана «явка»
за цим епізодом, як і по іншим епізодам
інкримінованих йому злочинів, була
написана під морально-психологічним
тиском та погрозами фізичної розправи.

При цьому, заперечуючи свою вину у
вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.
187 КК України, ОСОБА_2 у своїй апеляції
зазначає про те, що ніякого розбою він
не вчиняв і нічого з квартири
потерпілої не викрадав, а свою вину
визнає лише у тому, що наніс їй декілька
ударів ножем, у чому повністю кається.

Крім цього, в апеляції засудженого
звертається увага на те, що суд першої
інстанції проігнорував його
клопотання про перенесення його
промови в судових дебатах та
останнього слова, внаслідок чого він
був змушений відмовитись від виступу в
дебатах та останнього слова, хоча мав
на це законне право, а тому вважає, що
такими діями суду був позбавлений
законного права на свій захист та
об'єктивність під час розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення засудженого та його
захисника на підтримку поданої
апеляції; пояснення прокурора, яка
заперечувала проти задоволення
апеляції засудженого та просила вирок
суду залишити без змін, а апеляцію - без
задоволення; провівши судові дебати,
надавши засудженому останнє слово,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляції, колегія суддів вважає, що
апеляція засудженого підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Так, всупереч доводам апеляції
засудженого ОСОБА_2, висновки суду
першої інстанції щодо доведеності його
вини у вчиненні особою, яка раніше
вчинила розбій, нападу з метою
заволодіння чужим майном, поєднаного
із погрозою застосування насильства,
небезпечного для життя та здоров'я
особи, яка зазнала нападу, з подальшим
застосуванням такого насильства, за
обставин, наведених у вироку, є
обґрунтованими, відповідають
фактичним обставинам справи та
підтверджуються наявними в ній
доказами, які були повно та всебічно
досліджені в судовому засіданні.

Незважаючи на показання ОСОБА_2 в
судовому засіданні, в яких він,
визнаючи факт перебування в квартирі
потерпілої ОСОБА_3 та нанесення їй
ножем тілесних ушкоджень, внаслідок
раптового конфлікту, який виник на
ґрунті особистих стосунків,
заперечував факт вчинення розбійного
нападу на потерпілу та заволодіння її
майном, а саме грошовими коштами в сумі
120 грн., суд першої інстанції
обґрунтовано поклав в основу вироку
оголошені в судовому засіданні
показання потерпілої, яка на час
передачі справи до суду померла.

Зокрема, як вбачається з показань
потерпілої ОСОБА_3, наданих під час
досудового слідства, незнайомий їй
чоловік, якому вона хотіла здати в
оренду кімнату, під час знаходження в
її квартирі, дістав із кишені ніж та
погрожуючи ним почав вимагати гроші.
Потім, коли вона сказала, що грошей у
неї немає, цей чоловік почав давити її
за горло, а коли вона намагалася
вирватися, то він порізав ножем їй
пальці і попав ножем в область живота.
Коли вона, ОСОБА_3, викрикнула, що
викличе міліцію, чоловік підійшов до її
сумки та почав там щось шукати, після
чого забрав ключ та вийшов з квартири,
зачинивши двері зовні. Переглянувши
після цього речі, вона виявила
відсутність у сумці грошей у сумі 120
гривень, купюрами 100 і 20 грн.

З огляду на викладене, оцінюючи зібрані
по справі докази в їх сукупності, суд
першої інстанції цілком обґрунтовано
відхилив показання ОСОБА_2 в частині
невизнання ним своєї вини у вчиненні
розбою, оскільки вина останнього у
вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.
187 КК України знайшла своє
підтвердження на підставі об'єктивних,
належних та допустимих доказів по
справі, які не викликали у суду сумнів у
своїй достовірності.

Колегія суддів також погоджується з
висновками суду першої інстанції, у
тому числі щодо кваліфікації скоєного
ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 187 КК України, оскільки
апеляція останнього не містить в собі
переконливих доводів, які б могли
спростувати ці висновки.

Доводи апеляції засудженого про те, що
судове слідство по справі було
проведено однобічно і не об'єктивно, не
можуть бути визнані обґрунтованими,
оскільки вони не відповідають
дійсності та матеріалам справи, які
були досліджені в судовому засіданні, у
тому числі висновкам експерта № 238 та
№ 239 від 13.07.2011 року (відповідно том 2,
а.с. 167-169 і а.с. 175-177), на які суд прямо
послався у своєму вироку.

При цьому, у вироку суду наведені
відповідні мотиви того, чому суд взяв
до уваги одні докази та відкинув інші,
зокрема показання підсудного ОСОБА_2
щодо подій, які відбувались в квартирі
потерпілої ОСОБА_3 21 квітня 2011 року
приблизно о 18 год. 30 хв.

Що ж стосується доводів апеляції
засудженого про порушення його права
на захист, оскільки судом було
проігноровано заявлене ним клопотання
про перенесення судового засідання для
підготовки до судових дебатів та
останнього слова, то вони не можуть
бути визнані обґрунтованими та служити
підставами для скасування вироку суду
і повернення справи на новий судовий
розгляд в іншому складі суду, з огляду
на наступне.

Як вбачається з протоколу судового
засідання за 13 серпня 2013 року (том 5, а.с.
112), при вирішенні судом питання про
закінчення судового слідства та
перехід до судових дебатів, учасники
судового процесу, у тому числі
підсудний ОСОБА_2, не заявляли
клопотань про перенесення судового
засідання для підготовки до судових
дебатів.

Більш того, підсудному ОСОБА_2 була
надана можливість виступити в судових
дебатах, якою він скористався та
попросив суд, у своєму виступі,
повернути кримінальну справу по
епізоду розбійного нападу прокурору на
додаткове розслідування.

У зв'язку з цим, після виступу в судових
дебатах всіх учасників процесу, суд
відновив судове слідство зі стадії
доповнень, для обговорення та
вирішення клопотання підсудного про
повернення справи на додаткове
розслідування, а після розгляду цього
клопотання та винесення постанови про
відмову в його задоволенні, знову
перейшов до судових дебатів, які
фактично могли не проводитись,
оскільки в ході відновленого судового
слідства додатково не досліджувались
нові докази або обставини справи.

І лише після цього, коли суд першої
інстанції, за клопотанням підсудного
ОСОБА_2, не переніс судове засідання,
останній відмовився від виступу в
судових дебатах та від останнього
слова, що знайшло своє відображення в
протоколі судового засідання.

Приймаючи до уваги вищенаведене,
колегія суддів не вбачає достатніх
підстав для висновку про те, що судом
першої інстанції були допущені істотні
порушення вимог
кримінально-процесуального закону,
зокрема порушено право підсудного на
захист, через ненадання йому
можливості виступити в дебатах і з
останнім словом, які, у відповідності
до вимог, передбачених ч. 2 ст. 370 КПК
України (1960 року), в усякому разі
тягнуть за собою скасування вироку
суду.

Разом з тим, як вважає колегія суддів,
судом першої інстанції були допущені
порушення вимог
кримінально-процесуального закону, які
являються підставою для зміни вироку
суду відносно ОСОБА_2 в частині
призначеного йому покарання.

Зокрема, в ухвалі Апеляційного суду м.
Києва від 04 липня 2013 року, якою був
скасований попередній вирок відносно
ОСОБА_2, а справу направлено на новий
судовий розгляд, не зазначалось про те,
що призначене ОСОБА_2 покарання за ч. 2
ст. 187 КК України та за сукупністю
вчинених ним злочинів, у виді
позбавлення волі строком на сім років
із конфіскацією майна, а також
остаточне покарання, призначене за
сукупністю вироків шляхом часткового
приєднання не відбутої частини
покарання, за вироком Хмельницького
міськрайонного суду від 22 грудня 2008
року, у виді семи років шести місяців
позбавлення волі із конфіскацією
майна, за своїм розміром є явно
несправедливим, як внаслідок м'якості
так і суворості.

Більш того, вказаний вирок не
скасувався в апеляційному порядку з
підстав невідповідності призначеного
судом покарання тяжкості злочину та
особі засудженого ОСОБА_2 та
необхідністю застосування до нього
більш суворого покарання.

Відповідно до вимог, передбачених ч. 2
ст. 375 КПК України (1960 року) при новому
розгляді справи судом першої інстанції
застосування закону про більш тяжкий
злочин та посилення покарання
допускається тільки за умови, якщо
вирок було скасовано за апеляцією
прокурора або потерпілого в зв'язку з
необхідністю застосування закону про
більш тяжкий злочин або коли при
скасуванні вироку визнано необхідним
застосувати більш суворе покарання.

Як вбачається з матеріалів справи, у
тому числі вироку суду, який
оскаржується, при новому розгляді
справи ОСОБА_2 не змінювалось
обвинувачення у зв'язку з необхідністю
застосування закону про більш тяжкий
злочин, а навпаки, 13 серпня 2013 року
судом першої інстанції було прийнято
рішення про повернення прокурору
Солом'янського району м. Києва на
додаткове розслідування кримінальної
справи в частині обвинувачення ОСОБА_2
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2
та ч. 3 ст. 185 КК України, по семи епізодам
таємного викрадення майна, один з яких
був поєднаний з проникненням у
приміщення, внаслідок чого взагалі
відпала необхідність, при призначенні
засудженому покарання, застосовувати
вимоги ст. 70 КК України, оскільки згідно
нового вироку його визнано винним та
засуджено за вчинення лише одного
злочину, відповідальність за скоєння
якого передбачена ч. 2 ст. 187 КК України.

З огляду на наведені обставини, а також
вимоги процесуального закону, суд
першої інстанції не мав правових
підстав для посилення покарання ОСОБА_2
як за ч. 2 ст. 187 КК України, так і за
сукупністю вироків, оскільки це
призвело до суттєвого погіршення його
становища без наявності для того,
передбачених законних підстав.

За таких обставин, колегія суддів
вважає необхідним змінити вирок суду
відносно ОСОБА_2 та, незважаючи на
ступінь тяжкості вчиненого ним
злочину, особу засудженого та
відсутність обставин, які б
пом'якшували покарання, пом'якшити
призначене йому покарання, як за ч. 2 ст.
187 КК України, так і за сукупністю
вироків.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 365, 366, 377 КПК України (1960 року) та п. 11
Перехідних положень КПК України,
колегія суддів Апеляційного суду м.
Києва, -

у х в а л и л а:

Апеляцію засудженого ОСОБА_2
задовольнити частково.

Вирок Солом'янського районного суду м.
Києва від 16 серпня 2013 року відносно
ОСОБА_2 - змінити.

Пом'якшити ОСОБА_2 покарання,
призначене за ч. 2 ст. 187 КК України до 7
(семи) років позбавлення волі, з
конфіскацією всього майна, яке є
власністю засудженого.

На підставі ст. 71 КК України, до
покарання призначеного за цим вироком,
частково приєднати невідбуту частину
покарання за вироком Хмельницького
міськрайонного суду від 22 грудня 2008
року та визначити йому остаточне
покарання за сукупністю вироків у виді
позбавлення волі строком на 7 (сім)
років і 6 (шість) місяців, з конфіскацією
всього майна, яке є власністю
засудженого.

В решті вирок відносно ОСОБА_2 залишити
без змін.

Судді: _____________ _____________
_____________

(Новов С.О.) (Мосьондз
І.А.) (Полтавцева Г.А.)

Справа № 11/796/1957/2013

Категорія: ч.2 ст. 187 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя
Агафонов С.А.

Доповідач - суддя Новов С.О.