Справа № 461/953/14-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/67/15 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2015 року м. Львів.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційні скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 та старшого прокурора прокуратури Галицького району м.Львова ОСОБА_7 , у кримінальному провадженні № 0004123, на вирок Галицького районного суду м.Львова від 04.11.2014 року, яким обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Бердянськ Запоріжської області, проживаючого АДРЕСА_1 визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 357, ч.3 ст. 358, ч.2 ст. 259 КК України -

з участю прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_9
ВСТАНОВИЛА:

обвинувачений ОСОБА_6 та старший прокурор прокуратури Галицького району м.Львова ОСОБА_7 подали апеляційні скарги на вирок Галицького районного суду м.Львова від 04.11.2014 року.

В своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить звільнити його від покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі за ч.1 ст. 259 КК України за вироком Франківського районного суду м.Львова від 23.01.2014 року, скоротити йому наполовину невідбуту частину покарання у виді 4 років позбавлення волі за ч.3 ст. 357, ч.3 ст. 358, ч.2 ст. 259 КК України за вироком Галицького районного суду м.Львова від 04.11.2014 року та застосувати відносно нього п. г) ст.9 Закону України Про амністію у 2014 році.

В доповненнях просить за ч.3 ст.357; ч.2 ст.259 КК України виправдати. Застосувати до нього амністію стосовно вироку від 23.01.2014 року. Засудити його за ч.3 ст.358 КК України із застосуванням ст..ст. 69, 75 КК України.

Прокурор ОСОБА_7 просить вирок Галицького районного суду м.Львова від 04.11.2014 року скасувати та ухвалити новий вирок, у якому при призначенні покарання ОСОБА_6 врахувати вимоги ч.4 ст. 70 та ст.71 КК України, зокрема: за ч.3 ст. 357 КК України 2 роки обмеження волі, за ч.3 ст. 358 КК України 3 роки позбавлення волі, за ч.2 ст. 259 КК України 4 роки позбавлення волі; на підставі ст.70 КК України - шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим 4 роки позбавлення волі; на підставі ч.4 ст. 70 КК України 6 років та 1 місяць позбавлення волі; на підставі ст.71 КК України 6 років та 1 місяць позбавлення волі.

Вироком Галицького районного суду м.Львова від 04.11.2014 року ОСОБА_6 визнано винним та призначено покарання за ч.3 ст. 357 КК України один рік обмеження волі, за ч.3 ст.358 КК України один рік позбавлення волі, за ч.2 ст. 259 КК України чотири роки позбавлення волі.

На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточне покарання ОСОБА_6 за сукупністю злочинів призначено у виді чотирьох років позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, ОСОБА_6 до призначеного покарання, приєднано невідбуте покарання за вироком Франківського районного суду м.Львова від 23.01.2014р., та призначено остаточне покарання у виді шість років і один місяць позбавлення волі.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_6 тримання під вартою залишено без змін до вступу вироку в законну силу.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 24 травня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави 586,80 грн. судових витрат.

Мотивуючи свою апеляційну скаргу та зміни і доповнення до неї, в частині призначеного покарання, ОСОБА_6 вказує, що вчинив протиправні дії внаслідок тяжких сімейних та інших особистих обставин, матеріальної шкоди не завдано, цивільного позову не заявлено, тяжких наслідків немає, обставин, що обтяжують покарання суд не встановив.

Водночас, просить врахувати щире каяття, активне сприяння досудовому розслідуванню, позитивну характеристику з останнього місця роботи Львівського інституту банківських справ Університету банківської справи Національного банку України, бере активну участь у громадській роботі, на утриманні чотирьох дітей.

Прокурор в своїй апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не враховано той факт, що кримінальні правопорушення, передбачені ч.3 ст. 358, ч.3 ст. 357 КК України вчинені останнім протягом серпня-листопада 2013 року, тобто до ухвалення вироку Франківського районного суду м.Львова від 23.01.2014 року.

Крім цього, обвинуваченим ОСОБА_6 вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 259 КК України, після ухвалення та вступу в законну силу вироку Франківського районного суду м.Львова від 23.01.2014 року.

Відтак, судом першої інстанції при ухваленні вироку та призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 в порушення вимог Кримінального кодексу України не застосовано ч.4 ст. 70 КК України, відтак неправильно застосовано Закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано закон, який підлягає до застосування.

Згідно вироку суду, обвинувачений ОСОБА_6 , в серпні 2013 року, знаходячись в центральній частині м.Львова, незаконно заволодів пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 23.11.2012 року, видане на ім`я ОСОБА_10 , яке привласнив для використання в особистих цілях, тобто вчинив злочин, передбачений ч.3 ст. 357 КК України.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_6 в серпні 2013 р., перебуваючи в квартирі за місцем свого проживання АДРЕСА_1 , повторно, з метою використання для безкоштовного проїзду у громадському транспорті, вчинив підроблення пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 23.11.2012 р., видане на ім`я ОСОБА_10 , шляхом вклеювання своєї фотокартки для подальшого використання, тобто вчинив злочин передбачений ч.3 ст. 358 КК України.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_6 , 07.11.2013 р., знаходячись в м.Києві на Залізничному вокзалі, що на вул. Вокзалій, 1 з метою подальшого використання для першочергового обслуговування в касах Укрзалізниці, повторно, у власних цілях, вчинив підробку, виготовивши посвідчення № 046 від 18.09.2013 року на прізвище ОСОБА_6 , внісши недостовірні відомості, зокрема, що він перебуває на посаді заступника начальника контрольно-ревізійного відділу Львівської залізниці, та підробив підписи посадових осіб Державного територіально-галузевого об`єднання Львівська залізниця, що не відповідає дійсності, тобто вчинив злочин, передбачений ч.3 ст. 358 КК України.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_6 , 23.05.2014 року близько 12.00 год., перебуваючи на пр.Свободи 24 в м.Львові, повторно, достовірно знаючи та усвідомлюючи, що поширена ним інформація є неправдивою, здійснив телефонний дзвінок з таксофону на лінію 102 та повідомив працівникам міліції завідомо неправдиву інформацію про загрозу вибуху через замінування кафе-бару Мадлен, що на пл.Різні, 8 в м.Львові, що призвело до дезорганізації функціонування закладу та безпідставне відволікання сил і засобів спеціальних служб для перевірки вказаного повідомлення, тобто, вчинив злочин, передбачений ч.2 ст. 259 КК України.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та в його інтересах захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечили апеляційну скаргу прокурора, прокурор, який підтримав свою апеляцію та заперечив проти апеляційної скарги обвинуваченого, , дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляція обвинуваченого ОСОБА_6 не підлягають до задоволення, а апеляція прокурора підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.

Згідно ч.3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до ч.2 ст. 394 КПК України судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 цього Кодексу.

Як вбачається із журналу судового засідання, технічної фіксації та вироку суду першої інстанції, судом було ухвалено розгляд кримінального провадження здійснювати відповідно до ч.3 ст. 349 КПК України. При цьому учасникам судового провадження було розяснено зміст цієї норми та визначено обсяг доказів, що підлягають дослідженню та порядок їх дослідження відповідно до даної статті, проти чого вони не заперечили.

Обвинувачений ОСОБА_6 в суді першої інстанції вину свою у вчиненні інкримінованих йому злочинів визнав повністю та підтвердив свої покази на досудовому слідстві. При цьому вказав про відсутність необхідності досліджувати інші докази у справі, на що суд першої інстанції погодився.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що слід відмовити обвинуваченому в дослідженні тих обставин, на які він покликається в апеляції в заперечення своєї вини, а лише слід дослідити правильність призначення йому покарання.

Водночас, колегія суддів вважає, що висновок суду про доведеність винності ОСОБА_6 у вчиненні зазначених у вироку злочинних дій відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними у справі та перевіреними в судовому засіданні доказами.
Кваліфікація дій засудженого ОСОБА_6 за ч.3 ст. 357, ч.3 ст. 358 ч.2 ст. 259 КК України є вірною.
При призначенні ОСОБА_6 покарання. за ч.3 ст. 357, ч.3 ст. 358 ч.2 ст. 259 КК України суд у вироку, відповідно до вимог ст..65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень; особу винного, який характеризується позитивно, має на утриманні сімю, вітчима, разом з тим, врахував, що обвинувачений вже притягався до кримінальної відповідальності, однак, належних висновків для себе не зробив , тривалий час не працював, помякшуючі обставини визнання вини, щире каяття, сприяння розкриттю злочину, відсутність обтяжуючих обставин.

Обґрунтованою є позицію Галицького районного суду м.Львова про те, що ОСОБА_6 слід призначити покарання у виді позбавлення волі, а правових підстав для застосування ст.ст. 69, 69-1 КК України, Закону України Про амністію в 2014 році немає.

Проте, колегія суддів вважає, що слід погодитися із доводами прокурора в апеляції, що суд першої при постановленні вироку неправильно застосував закон про кримінальну відповідальність, а саме ст.ст. 70, 71 КК України.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 був засуджений 23.01.2014 року вироком Франківського районного суду м. Львова до покарання у виді двох років одного місяця позбавлення волі та жодного дня по даному вироку не відбув покарання, а був затриманий 24.05.2014 року.

Кримінальні правопорушення за ч.3 ст.357 та ч.3 ст.358 КК України ОСОБА_11 вчинив до його засудження 23.01.2014 року, а кримінальне правопорушення за ч.2 ст.259 КК України після.

Згідно ч.4 ст.70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю злочинів, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Згідно ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Відповідно до розясень абз. 6 п. 26 постанови Пленуму ВСУ Про практику призначення судами кримінального покарання, коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші - після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70 КК України так і ст. 71 КК України: спочатку - за правилами ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього - за правилами ч. 4 ст. 70 КК України; потім - за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку; і остаточно - за сукупністю вироків.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що вирок Галицького районного суду м.Львова в частині призначення покарання ОСОБА_6 підлягає скасуванню у звязку із неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність з постановленням в цій частині нового вироку.
Керуючись ст.ст. 392, 394, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення. Апеляційну скаргу старшого прокурора прокуратури Галицького району м.Львова ОСОБА_7 задоволити частково.

Вирок Галицького районного суду м. Львова від 04.11.2014 року відносно ОСОБА_6 в частині призначення йому покарання скасувати та постановити у цій частині новий вирок.

ОСОБА_6 визнати винним та призначити покарання

за ч.3 ст. 357 КК України один рік обмеження волі,

за ч.3 ст.358 КК України один рік позбавлення волі,

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, покарання ОСОБА_6 за сукупністю злочинів визначити у виді одного року позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань за ч.3 ст.357; ч.3 ст.358 КК України відповідно до ч.1 ст.70 КК України та покарання, визначене вироком Франківського районного суду м. Львова від 23.01.2014 року, остаточно визначити покарання два роки шість місяців позбавлення волі.

ОСОБА_6 визнати винним та призначити покарання за ч.2 ст. 259 КК України чотири роки позбавлення волі.

На підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, ОСОБА_6 до призначеного покарання за ч.2 ст.259 КК України, частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Франківського районного суду м.Львова від 23.01.2014р. з врахуванням застосування ч.4 ст.70 КК України, та визначити остаточне покарання у виді шість років позбавлення волі.

В решті частині вирок Галицького районного суду м. Львова від 04.11.2014 року залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом одного місяця з моменту проголошення, а для засудженого, який утримується під вартою з моменту отримання копії вироку.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4