Дата документу Справа № 334/9301/14-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/150/15 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 286 ч. 2
КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю: прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8

потерпілої ОСОБА_9

представника потерпілої адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000417, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, приватного підприємця, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , не судимого згідно зі ст. 89 КК України,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.11.2014 року з апеляційними скаргами звернулися обвинувачений ОСОБА_7 та потерпіла ОСОБА_9 .
Обвинувачений просить пом`якшити призначене йому покарання, застосувавши ст. 75 КК України, посилаючись на те, що, знаходячись в місцях позбавлення волі, він не зможе виплачувати потерпілій присуджений до стягнення цивільний позов у зв`язку з відсутністю відповідного заробітку. Крім цього, просить врахувати, що на його утриманні знаходиться неповнолітня дитина 2008 року народження.

Потерпіла, не оспорюючи кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 України, просить вирок суду щодо ОСОБА_7 , у зв`язку з м`якістю призначеного йому покарання, скасувати, та призначити йому покарання у вигляді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на три роки та стягнути на її користь моральну шкоду в сумі 200 000 грн. та врахувати:

- обставини вчинення злочину, згідно з якими, ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість виявити малолітніх пішоходів ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які рухались вздовж правого краю дороги, проявив злочинну недбалість до дорожньої обстановки та, поставивши під загрозу життя та здоров`я інших учасників руху, діючи в порушення вимог ПДР України, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості, а саме - до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду пішоходів, та скоїв на них наїзд, так як знаходився в стані алкогольного сп`яніння;

- неправдивість показань обвинуваченого щодо вживання того дня лише пива, оскільки вона в цей день була в кафе разом зі своєю сім`єю, в цьому кафе бачили ОСОБА_7 разом з сім`єю, який вживав пиво та горілку, які стояли на його столі, від кафе до місця, куди він мав поїхати, можна дійти пішки, все це недалеко, тому у обвинуваченого не було жодної потреби сідати за кермо автомобіля та їхати, ставлячи під загрозу життя інших людей;

- що згідно з висновками медичного огляду №7370 від 01.09.2014 року ОСОБА_7 перебував в стані алкогольного сп`яніння, так як мав 1,88 проміле в крові і знаходився саме в середньому ступеню сп`яніння, при якому поведінка сп`янілих перестає контролюватись зусиллям волі, знижується чіткість сприяття, порушується увага та мислення, знижуються, a потім втрачаються орієнтири всіх видів, тому не відволікання на зустрічний транспорт, а знаходження у стані алкогольного сп`яніння призвело до загибелі її доньки;

- висновки судової автотехнічної експертизи №569/14 від 11.09.2014 року, згідно з якими дії ОСОБА_7 не відповідають вимогам п.12.3 ПДР України, що знаходиться в причинному зв`язку з виникненням події;

- водій ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути ДТП шляхом зупинки керованого ним автомобіля до місця наїзду.

Апелянт звернув увагу на те, що перелічені в апеляційній скарзі обставини та докази були досліджені судом, але не взяті до уваги при призначенні ОСОБА_7 покарання. Крім того, апелянт вважає, що суд необґрунтовано задовольнив її цивільний позов частково і не стягнув на її користь 200 000 грн., недостатньо врахував її моральні страждання, як під час знаходження її доньки в лікарні так і те, що вона доньку втратила. Не дивлячись на те, що обвинувачений у повному обсязі відшкодував їй матеріальну шкоду в сумі 9 667 грн. 91 коп., суд не врахував намагання обвинуваченого покинути місце пригоди з посиланням на нерозуміння того, що сталося.

У запереченнях прокурор просить апеляційну скаргу потерпілої залишити без задоволення, а вирок суду щодо ОСОБА_7 без змін, вважаючи його законним, об`єктивним та справедливим, призначене ОСОБА_13 покарання достатнім та таким, що винесено з урахуванням особи обвинуваченого, а розмір задоволеного судом цивільного позову потерпілої об`єктивним і розумним.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за ст. 286 ч. 2 КК України до п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на два роки.

Запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишений без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з 01.09.2014 року.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

Як зазначено у вироку, 01.09.2014 року, приблизно о 17 годині 10 хвилин, водій ОСОБА_7 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, діючи в порушення п.2.9. Правил дорожнього руху України, керував технічно справним автомобілем ЗАЗ 1102, реєстраційний номер НОМЕР_1 та здійснював рух по проїжджій частині вул. Зеленої, рухаючись збоку будинку № 35 у напрямку будинку № 53 вказаної вулиці.

У цей же час малолітні пішоходи ОСОБА_11 - 2008 року народження та ОСОБА_12 - 2008 року народження, рухалися попереду автомобіля ЗАЗ 1102 у попутному з ним напрямку, вздовж правого краю проїжджої частини вул. Зеленої у м. Запоріжжі.

У районі будинку № 45 по вул. Зеленій в м. Запоріжжі, водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну спроможність виявити малолітніх пішоходів ОСОБА_11 - 2008 року народження та ОСОБА_12 - 2008 року народження, які рухалися у правого краю проїжджої частини, проявив злочинну недбалість до дорожньої обстановки та, поставивши під загрозу життя та здоров`я інших учасників руху, діючи в порушення п. 12.3 Правил дорожнього руху України, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду пішоходів, у результаті чого скоїв на них наїзд.

У ході дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №3918 від 17.09.2014 року, причиною смерті ОСОБА_11 є відкритий перелом основи черепу з крововиливом над та під оболонку, з осередками забою головного мозку, що призвело до розвитку деструктивного набряку та субтотального некрозу головного мозку. Травма голови у ОСОБА_11 небезпечна для життя, має ознаки тяжких тілесних ушкоджень та знаходиться в прямому зв`язку з настанням смерті. Усі тілесні ушкодження у ОСОБА_11 виникли за механізмом тупої травми від дій тупих предметів, виникли при житті незадовго до надходження в стаціонар, могли виникнути в умовах дорожньо-транспортної пригоди. Найбільш вірогідно в момент наїзду потерпіла ОСОБА_11 була обернена до автомобілю задньою поверхнею тулуба.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи №3815 від 04.09.2014 року, пішоходу ОСОБА_12 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді синців в області лівого стегна, садна в області лівого передпліччя, які кваліфіковані як легкі тілесні ушкодження. Вказані ушкодження виникли від дії тупого предмета в умовах дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційних скарг, обвинуваченого та його захисника, які підтримують доводи та вимоги апеляційної скарги обвинуваченого і заперечують проти задоволення скарги потерпілої; потерпілу на підтримання своєї апеляційної скарги, вимоги по якій в частині суми моральної шкоди уточнила і просить стягнути з обвинуваченого 200 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, тобто збільшити на 100 000 грн., апеляційну скаргу обвинуваченого вважає безпідставною і не обґрунтованою; представника потерпілої, який просить вирок суду скасувати, постановити новий вирок, яким призначити обвинуваченому більш суворе покарання згідно з вимогами потерпілої, апеляційну скаргу обвинуваченого просить залишити без задоволення; прокурора стосовно необґрунтованості апеляційних скарг; вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступного висновку.

Відповідно до норм, передбачених ч. 1 ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційних скарг.

Як свідчать матеріали провадження та зміст вироку, суд, встановивши фактичні обставини, правильно дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину, за який він засуджений, та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Зазначені обставини в апеляційних скаргах апелянтами не оскаржуються і не викликають сумніву у колегії суддів.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Отже, ці дані підлягають обов`язковому врахуванню.

Крім того, відповідно до положень ст. ст. 66, 67 КК України, під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують. Обставини, перелічені у ст. 66 КК України в якості пом`якшуючих покарання, суд повинен враховувати при призначенні винній особі покарання.

З вироку вбачається, що суд, посилаючись на вимоги ст. 65 КК України, при призначенні обвинуваченому покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, всі обставини, у тому числі: події злочину, наслідки цього злочину, результатом якого стала загибель дитини, знаходження обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину, як обтяжуючу покарання, думку потерпілої щодо призначення обвинуваченому суворої міри покарання, а також дані про особу обвинуваченого, який висловив щире каяття, провину визнав у повному обсязі, частково відшкодував шкоду, раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, має на утриманні малолітню дитину - 2008 року народження, і призначив обвинуваченому реальне основне покарання у виді позбавлення волі на строк, який виходить за межі мінімального, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, та додаткове з позбавленням права керування транспортним засобом не на максимальний строк, визнавши призначене покарання достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

При цьому колегія суддів вважає, що суд, виходячи з кваліфікації дій обвинуваченого, норм ст. 12 КК України, виду і строку призначеного реального покарання, помилково зазначив у вироку, що вчинений обвинуваченим злочин є не тяжким.

Відповідно до норм ст. 12 та ст. 23 КК України, вчинений обвинуваченим злочин відноситься до тяжких злочинів і виражається у формі необережності.

Виходячи зі змісту апеляційної скарги потерпілої, вона в частині доводів м`якості призначеного обвинуваченому покарання, обґрунтована з посиланням на ті ж обставини, які були враховані судом. При цьому, апелянт не заперечує і підтвердив в суді апеляційної інстанції, що обвинувачений відшкодував їй матеріальну шкоду у повному обсязі в сумі 9 667 грн. 91 коп. та частково відшкодував моральну шкоду в сумі 8 032 грн. і не спростовує такі обставини, як щире каяття та визнання вини обвинуваченим, встановлені судом під час судового розгляду, і віднесені ст. 66 КК України до обставин, які суд повинен враховувати в якості пом`якшуючих покарання, що судом і було дотримано.

В апеляційній скарзі потерпіла просить скасувати вирок та призначити обвинуваченому максимальне покарання, як основне, так і додаткове, тобто просить апеляційну інстанцію на підставі досліджених лише судом першої інстанції обставин, постановити нове рішення.

При цьому потерпіла в своїй апеляційній скарзі не наводить на те правових підстав для ухвалення апеляційною інстанцією нового рішення, не посилається на обставини, досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, не посилається на докази, які судом безпідставно не досліджувались, не заявляє клопотання про повторне дослідження обставин, у тому числі стосовно поведінки обвинуваченого після дорожньо-транспортної пригоди, про що зазначено в апеляційній скарзі і не відображено у вироку, і крім того, не наводить в апеляційній скарзі достатніх аргументованих доводів про те, що призначені судом першої інстанції обвинуваченому п`ять років позбавлення волі та на два роки позбавлення права керування транспортним засобами будуть недостатніми для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Виходячи з викладеного та принципів індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, колегія суддів погоджується з призначеним обвинуваченому покаранням і не вбачає по доводам апеляційної скарги потерпілої підстав для визнання призначеного покарання м`яким з відповідним скасуванням вироку суду першої інстанції і ухваленням апеляційною інстанцією свого вироку.

Обвинувачений в своїй апеляційній скарзі, посилаючись лише на обставини, враховані судом першої інстанції, просить звільнити його від відбування призначеного покарання з встановленням іспитового строку.

Виходячи зі ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, даних про його особу та обставин, встановлених судом і наведених у вироку, у тому числі позиції потерпілої, колегія суддів по доводам апеляційної скарги обвинуваченого не вбачає підстав для застосування ст. 75 КК України.

Знаходження обвинуваченого в місцях позбавлення волі не є перешкодою і не позбавляє його обов`язку відшкодовувати шкоду.

Що стосується суми моральної шкоди, яку суд задовольнив частково, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції недостатньо врахував моральні страждання потерпілої під час знаходження дитини у лікарні та через її втрату у подальшому, і доходить висновку про збільшення суми в рахунок відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог апеляційної скарги потерпілої.

В решті вирок колегія суддів вважає необхідним залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2014 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000041, змінити.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї учасниками судового провадження може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4