Справа № 636/2139/15-к
Провадження № 1-кп/636/230/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 травня 2015 року м. Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1

прокурора ОСОБА_2

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0000532 від 16.12.2014 року за обвинувальним актом стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Близнюки, Харківської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, не одруженого, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , 08.08.2014 року призваного до лав Збройних сил України під час мобілізації ІНФОРМАЦІЯ_2 , солдата, командира гранатометного відділення 6 механізованої роти 2 механізованого батальйону, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3, ч. 4 . 407 КК України-

В С Т А Н О В И В:
02 серпня 2014 року на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №607/2014 від 21.07.2014 року, ІНФОРМАЦІЯ_3 , солдата ОСОБА_3 було призвано на військову службу під час мобілізації. В подальшому, наказом командира військової частини НОМЕР_1 №156 від 02.08.2014 року солдата ОСОБА_3 зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та поставлено на всі види забезпечення і призначено на посаду гранатометника.

Згідно ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 року, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію. Згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №607/2014 від 21.07.2014 року, оголошено проведення мобілізації протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, а згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №15/2015 від 14.01.2015 року, оголошено її проведення протягом 2015 року у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності Указу Президента.

Відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 2, 9, 11, 16, 127, 128, 216-222 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, сумлінно вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності, територіальної цілісності України, суверенних прав України. Крім цього, згідно вищевказаних положень, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Крім цього, під час проходження військової служби солдатом ОСОБА_3 на посаді командира гранатометного відділення 6 механізованої роти 2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , останній мав дотримуватись встановленого розпорядку дня для військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 на 2014 рік, затвердженого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25.12.2013 року.

Однак, в порушення вищевказаних норм чинного законодавства України, 31.10.2014 року, солдат ОСОБА_3 вирішив стати на злочинний шлях та тимчасово ухилитись від проходження військової служби.

Реалізуючи свій злочинний умисел, солдат ОСОБА_3 , діючи з метою тимчасового ухилення від виконання обов`язків військової служби, в порушення вказаних вимог Закону, без поважних на те причин та без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників,

31.10.2014 року, приблизно о 08 годині 00 хвилин, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а вільний час, який з`явився у зв`язку із цим, використав на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби до моменту його повернення 08.12.2014 року до військової частини НОМЕР_1 .

У подальшому, 30.12.2014 року, солдат ОСОБА_3 , у порушення вищевказаних вимог чинного законодавства України, вирішив повторно стати на злочинний шлях та самовільно залишити військову частину НОМЕР_1 . Реалізуючи свій вищевказаний злочинний умисел, солдат ОСОБА_3 , діючи умисно, повторно, з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, 30.12.2014 року, в порушення вказаних вимог Закону, без поважних на те причин та без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , та до 05.03.2015 року до місця служби не повертався, а отриманий у зв`язку із цим вільний час використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, чим повторно вчинив злочин передбачений ч. 3 ст. 407 КК України, тобто самовільне залишення військової частини без поважних причин тривалістю понад один місяць.

У подальшому, відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності військовослужбовців, надання командирам додаткових прав та покладення обов`язків в особливий період» № 158 - VIII від 05.02.2015 року, що набрав чинності 05.03.2015 року кримінальним кодексом України посилена кримінальна відповідальність за самовільне залишення військової частини в умовах особливого періоду.

Вказаний закон згідно вимог ст. 94 Конституції України, ст.ст. 12, 13, 14 Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності» та указу Президента України № 503/97 від 10.02.1997 року був оприлюднений в офіційному виданні Голос України № 39 від 04.03.2015 року та таким чином доведений до всіх громадян України.

При цьому, солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, в порушення вищезазначеного законодавства, без поважних на те причин та без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, в умовах особливого періоду, продовжив виконання об`єктивної сторони вказаного злочину - самовільного залишення військової частини польова НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та до 10.04.2015 року до місця служби не повернувся, а отриманий у зв`язку із цим вільний час використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

10.04.2015 року о 18 годині 00 хвилин солдат ОСОБА_3 на підставі ст. 208 КПК України затриманий уповноваженим особами під час вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, солдат ОСОБА_3 31.10.2014 року о 08 годині 00 хвилин, будучи військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , діючи умисно, з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, в порушення вимог ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст.ст. 2, 9, 11, 16, 127, 128, 130, 216-222 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1-4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України, діючи умисно, без поважних причин та без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та до 08.12.2014 року до місця служби не повертався, а отриманий у зв`язку із цим вільний час використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, чим вчинив самовільне залишення військової частини тривалістю понад один місяць, тобто кримінальне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 407 КК України.

Він же, 30.12.2014 року, реалізуючи свій вищевказаний злочинний умисел, діючи умисно, повторно, з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, в порушення вказаних вимог Закону, без поважних на те причин та без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 , та до 05.03.2015 року до місця служби не повертався, а отриманий у зв`язку із цим вільний час використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби чим вчинив самовільне залишення військової частини тривалістю понад один місяць, повторно, тобто кримінальне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 407 КК України.

Він же, будучи військовослужбовцем військової частини, діючи умисно, з метою тимчасово ухилитись від виконання обов`язків військової служби, в порушення вимог вищезазначеного законодавства, без поважних на те причин та без наказу або дозволу відповідних командирів і начальників, в умовах особливого періоду продовжив виконання об`єктивної сторони вказаного злочину - самовільного залишення військової частини, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та до 10.04.2015 року до місця служби не повернувся, а отриманий у зв`язку із цим вільний час використовував на власний розсуд,

-2-

не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, чим вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 4 ст. 407 КК України.

22.05.2015 року між прокурором військової прокуратури Харківського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_2 та обвинуваченим ОСОБА_3 була укладена угода про визнання винуватості відповідно до вимог ст.ст. 468, 469, 472 КПК України.

Згідно даної угоди прокурор та ОСОБА_3 дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 3, ч. 4 ст. 407 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин, а також покарання, яке повинен понести обвинувачений ОСОБА_3 .

Угода про визнання винуватості містить положення про те, що сторони визнають правильність кваліфікації дій обвинуваченого за ст. 407 ч. 3, ч. 4 КК України. Обвинувачений визнає свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 407 ч. 3, ч. 4 КК України, сторони узгоджують вид і розмір покарання за ч. 3 та ч. 4 ст. 407 КК України - у вигляді 3 років позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнення від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки.

Сторони розуміють наслідки невиконання угоди про визнання винуватості, передбачені положеннями ст. 476 КПК України, зокрема те, що у разі невиконання угоди про визнання винуватості, прокурор, який затвердив угоду, має право звернутися до суду з клопотанням про скасування вироку. Умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності, встановленої законом.

Прокурор в судовому засіданні просив затвердити угоду про визнання винуватості і призначити обвинуваченому узгоджену міру покарання. Наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості йому зрозумілі. Прокурор підтвердив, що угода укладена добровільно.

В судовому засіданні обвинувачений підтвердив добровільність укладення угоди про визнання винуватості між ним та прокурором, просив її затвердити і призначити йому узгоджену міру покарання. Наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості йому зрозумілі.

Вивчивши матеріали кримінального провадження, заслухавши прокурора, обвинуваченого та його захисника суд приходить до висновку, що угоду про визнання винуватості слід затвердити і призначити обвинуваченому узгоджену сторонами угоди міру покарання.

Відповідно до ст. 469 ч. 4 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

ОСОБА_3 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ст. 407 ч. 3 та ч. 4 КК України. Злочин, передбачений ч. 3 ст. 407 КК України є злочином середньої тяжкості, а передбачений ч. 4 ст. 407 КК України відноситься до тяжких злочинів. Умови даної угоди відповідають вимогам КПК України. Сторони уклали угоду про визнання винуватості добровільно, що не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

ОСОБА_3 повністю усвідомлює зміст укладеної з прокурором угоди про визнання винуватості, характер обвинувачення, щодо якого визнає себе винуватим, цілком розуміє свої права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, а також наслідки укладення, затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України, що є підставою для її затвердження та призначення узгодженої сторонами міри покарання. Отже, слід затвердити угоду про визнання винуватості, укладену між обвинуваченим та прокурором і призначити обвинуваченому узгоджену сторонами міру покарання.

Керуючись ст. ст. 314, 374, 475 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 22 травня 2015 року між прокурором військової прокуратури Харківського гарнізону лейтенантом юстиції ОСОБА_2 та обвинуваченим ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 та ч. 4 ст. 407 КК України, та призначити йому покарання:

за ч. 3 ст. 407 КК України 2 роки позбавлення волі;

за ч. 4 ст. 407 КК України 3 роки позбавлення волі.

Відповідно до ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначити остаточне покарання ОСОБА_3 у вигляді 3 років позбавлення волі.

Згідно ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з іспитовим строком 2 роки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати засудженого не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти їй про зміну місця мешкання, періодично з`являтися на реєстрацію.

Міру запобіжного заходу відносно ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою скасувати, звільнивши його з під варти у залі суду.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Харківської області через Чугуївський міський суд Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ст. 394 КПК України.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку, яку негайно після його проголошення вручити засудженому та прокурору.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуюча: