В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.03.2015 Справа №607/19340/14-к

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі с/з ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Тернополі матеріали кримінального провадження №0000076 про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеса, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, на утримані дітей немає, проживаючого та зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 402 КК України, за участю сторін кримінального провадження: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,-

ВСТАНОВИВ:

20 червня 2014 року Тернопільським ОМВК Тернопільської області молодшого сержанта ОСОБА_6 призвано на військову службу під час мобілізації на підставі указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06 травня 2014 року №454/2014 до військової частини пп НОМЕР_1 (батальйону територіальної оборони, що дислокується у АДРЕСА_2 ). Того ж дня, наказом командира військової частини пп НОМЕР_1 від 20 червня 14 року № 34, ОСОБА_6 зараховано у списки цієї військової частини, на всі види забезпечення та призначено на посаду старшого стрільця 1 відділення охорони 3 взводу охорони 2 роти охорони батальйону територіальної оборони.

Згідно із статтею 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, а також додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

У відповідності до вимог статті 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир має право віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Приписами статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та беззастережно виконувати накази командирів (начальників) виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Згідно із вимогами статті 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази.

Статтею 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання, а підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Згідно із вимогами статті 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Відповідно до вимог статті 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Однак, молодший сержант ОСОБА_3 , у порушення вимог вказаного вище законодавства, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладено обов`язок неухильного виконання наказів командирів (начальників) військової частини, став на злочинний шлях.

01 серпня 2014 року командир військової частини пп НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_7 видав письмовий наказ № 62 «Про вибуття добового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням», згідно з яким молодший сержант ОСОБА_8 мав прибути в район виконання завдань за призначенням (Херсонська область) 10 серпня 2014 року.

04 серпня 2014 року заступник командира військової частини пп ВО 122 майор ОСОБА_9 , будучи згідно зі ст.ст. 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальником за військовим званням та службовим становищем (посадою) по відношенню до особового складу військової частини пп НОМЕР_2 , на виконання вимог ст.ст. 30, 33, 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, близько 08 години 30 хвилин, перебуваючи на території військової частини по АДРЕСА_2 , в усній формі довів до особового складу військової частини пп НОМЕР_1 , наказ командира військової частини пп НОМЕР_1 від 01 серпня 2014 року № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням».

Після цього, 04 серпня 2014 року близько 10 години 30 хвилин заступник командира батальйону з бойової підготовки військової частини пп НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_10 особисто, під підпис довів вимоги вищевказаного наказу до молодшого сержанта ОСОБА_6 . Однак, ОСОБА_8 будучи належно ознайомленим із вищевказаним наказом, являючись військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, усупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати наказ командира (начальника) військової частини і те, що відданий йому наказ є законним, через особисту недисциплінованість, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відкрито, у категоричній формі, 08 серпня 2014 року близько 10 години 15 хвилин, перебуваючи на території військової частини пп НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , шляхом написання рапорту на адресу командира військової частини пп НОМЕР_1 повідомив службовим військовим особам ІНФОРМАЦІЯ_2 капітану ОСОБА_11 та ІНФОРМАЦІЯ_3 майору ОСОБА_12 , що відмовляється виконати наказ командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_7 від 01 серпня 2014 року № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням».

Таким чином, молодший сержант ОСОБА_8 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, усупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушуючи військову дисципліну, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати наказ командира (начальника) військової частини і те, що відданий йому наказ є законним, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, з єдиним злочинним наміром - не виконувати наказ командира (начальника) щодо вибуття до пункту (Херсонська область) виконання військовою частиною пп НОМЕР_1 завдань за призначенням, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відкрито, у категоричній формі, будучи належним чином ознайомленим із законним наказом командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_7 від 01 серпня 2014 року № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням», 08 серпня 2014 року близько 10 години 15 хвилин, перебуваючи на території військової частини пп НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , письмово, шляхом написання рапорту, відмовився виконати письмовий наказ прямого начальника - командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_7 від 01 серпня 2014 року № 62, та в подальшому, без поважних причин до нового місця служби не вибув.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 402 КК України, визнав повністю та суду показав, що дійсно будучи ознайомленим із наказом командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_7 від 01 серпня 2014 року №62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням», 08 серпня 2014 року відмовився від його виконання, оскільки не мав наміру виконувати завдання вказане у наказі. У вчиненому він щиро розкаюється, просить його суворо не карати.

Крім власного визнання вини, обвинувачений ОСОБА_3 повністю погодився зі всіма доказами, що були зібрані під час досудового розслідування і підтверджували його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 402 КК України, згідно повідомлення про підозру та обвинувального акта, відмовившись від їх дослідження під час судового розгляду.

З`ясувавши думку учасників судового провадження про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, та порядку їх дослідження, суд у відповідності до ч.3 ст. 349 КПК України, визнає недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, з`ясувавши правильність розуміння обвинуваченим зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності його позиції, а також роз`яснивши йому, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Таким чином, проаналізувавши вищевказані обставини та докази, суд приходить до переконання про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення та вважає, що органами досудового розслідування його дії кваліфіковано вірно за ч.1 ст. 402 КК України, як непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд, відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості, характер та відсутність негативних наслідків вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, зокрема те, що він раніше не судимий, є військовослужбовцем, позитивно характеризується за місцем проходження служби, його молодий вік, конкретні обставини справи, обставини, які пом`якшують покарання - визнання ним своєї вини, щире каяття у вчиненому. Обставин, які обтяжують покарання та підстав для застосування ст. 69 КК України, при призначенні покарання обвинуваченому, суд не вбачає.

Аналізуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що з метою виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 , йому слід призначити покарання в межах санкції статті обвинувачення у виді службового обмеження, з відрахуванням із суми грошового забезпечення в доход держави.

Приймаючи рішення про призначення покарання у виді службового обмеження для військовослужбовців із призначенням відрахування із сум грошового забезпечення, суд взяв до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_3 є військовослужбовцем, але не відноситься до категорії військовослужбовців строкової служби, повністю визнав свою вину, розкаявся у вчиненому, позитивну характеристику за місцем проходження служби, його молодий вік, ступінь тяжкості та характер вчиненого кримінального правопорушення, ступінь суспільної небезпечності скоєного. Вищевказане покарання суд вважає необхідним та достатнім для досягнення мети не лише кари за вчинене обвинуваченого, а й буде слугувати для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як обвинуваченим так і іншими особами.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд,-

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 402 КК України і призначити йому покарання за цією статтею у виді службового обмеження на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців з відрахуванням 10 (десяти) відсотків від суми його грошового забезпечення в дохід держави.

Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок, якщо інше не передбачено КПК України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Головуючий суддяОСОБА_1