АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11/774/53/15 Справа № 0427/3694/2012 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську кримінальну справу за апеляціями засудженого ОСОБА_8 , його адвоката ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2013 року.

Вказаним вироком
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця с. Майдан Олександрівський Вінковецького району

Хмельницької області, громадянина України, такого, що не мав

судимості,

засуджено за ч. 3 ст. 368 КК України та призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 3 роки з конфіскацією всього майна, яке належить засудженому на праві власності, з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі.

Відповідно до вироку ОСОБА_8 , проходячи військову службу з 10 липня 2008 року на посаді начальника інженерної служби військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_1 , наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 944 від 25 листопада 2010 року був призначений командиром групи розмінування, виконуючи в силу займаної посади організаційно - розпорядчі функції, і таким чином, будучи, військовою службовою особою, вчинив злочин у сфері службової діяльності за наступних обставин:

Командиром військової частини НОМЕР_1 на майора ОСОБА_8 було покладено обов`язок по складанню списків груп розмінування, яке проводилось за рішенням командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 16 березня 2011 року № 3390 про перевірку адміністративно-господарської території військової частини НОМЕР_2 на наявність вибухонебезпечних предметів.

Достовірно знаючи, що за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів військовослужбовцями передбачена винагорода у розмірі до 40 відсотків мінімального посадового окладу командира взводу, ОСОБА_8 з корисливих мотивів, з використанням наданої йому влади та службового становища, вирішив протиправно збагатитись за рахунок військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 старших солдатів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які проходили військову службу за контрактом у групі інженерного забезпечення вказаної військової частини.

З цією метою 30 березня 2011 року майор ОСОБА_8 до свого службового кабінету, що розташований в адміністративній будівлі штабу тилу по черзі викликав старших солдатів ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та повідомив останнім про можливість їх включення до списків групи розмінування та пов`язану з цим можливість одержання додаткового грошового забезпечення й пільгового статусу учасників бойових дій, після чого пред`явив вимогу за це передати йому хабар у вигляді грошових коштів у сумі 10% від отриманої винагороди з кожного.

Розуміючи, що у випадку відмови задовольнити протиправні вимоги ОСОБА_8 вони не зможуть одержати додатковий дохід, а також пільги, передбачені законом для учасників бойових дій, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 погодились задовольнити таку його вимогу після одержання ними відповідної винагороди за участь у розмінуванні.

Примусивши ОСОБА_10 та ОСОБА_11 погодитись дати йому, ОСОБА_8 , хабара, останній подав їх кандидатури до списку групи розмінування, внаслідок чого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 30 березня 2011 року № 286 зазначених осіб було призначено до складу групи розмінування, у складі якої вони були відряджені до військової частини НОМЕР_2 , де з 31 березня до 20 жовтня 2011 року брали участь у розшуку, підніманні, розмінуванні та знешкодженні вибухових предметів на адміністративно-господарській території військової частини НОМЕР_2 , за що ОСОБА_10 і ОСОБА_11 20 грудня 2011 року одержали винагороду у сумі 42 900 грн. та 42 000 грн., відповідно. Після цього ОСОБА_8 повторно висунув ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вимогу передати йому, ОСОБА_8 , хабар у виді грошових коштів у сумі 6 000 грн. від кожного за виконані ним з використанням свого службового становища в інтересах ОСОБА_10 та ОСОБА_11 дії, пов`язані з їх включенням до складу групи розмінування, що й було зроблено ОСОБА_10 в один із днів останньої декади грудня 2011 року на території загальновійськового полігону військової частини НОМЕР_3 , який дислокується в АДРЕСА_1 , та ОСОБА_11 28 грудня 2011 року о 17.00 год. у службовому кабінеті ОСОБА_8 в адміністративній будівлі штабу тилу військової частини НОМЕР_1 .

Крім того, упродовж червня-жовтня 2011 року на адміністративно-господарській території військової частини НОМЕР_2 в АДРЕСА_2 у складі групи розмінування виконували роботи по розшуку та розмінуванню вибухових предметів солдати військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , яким за виконання таких робіт належала до виплати грошова винагорода в розмірі по 27 900 грн. кожному, та вони мали право на одержання пільгового статусу учасника бойових дій на підставі актів виконання робіт з очищення місцевості та знищення вибухонебезпечних предметів, які зазначеним особам після звільнення їх 20 жовтня 2011 року в запас не було надано. Вказану винагороду в касі фінансового органу військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_12 і ОСОБА_13 одержали 21 грудня 2011 року, а ОСОБА_14 22 грудня 2011 року, після чого з питанням про видачу відповідних документів для подальшого отримання пільгового статусу учасника бойових дій звернулись до ОСОБА_8 , як до особи, уповноваженої складати й видавати акти виконання робіт з очищення місцевості та знищення вибухонебезпечних предметів.

В свою чергу ОСОБА_8 пред`явив ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 вимогу дати йому хабара у виді грошових коштів у сумі по 22 000 грн. з кожного за видачу складених ним вказаних актів, поєднуючи таку вимогу з погрозою не видати ці документи, що завдасть шкоди їх правам і законним інтересам, оскільки унеможливить набуття ними пільгового статусу учасника бойових дій., на що зазначені особи погодились і 21 грудня 2011 року о 17.00 год. ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , а 22 грудня 2011 року ОСОБА_14 у службовому кабінеті ОСОБА_8 в адміністративній будівлі штабу тилу військової частини НОМЕР_1 , дали останньому хабара відповідно 44 000 грн. та 22 000 грн., після чого отримали від нього відповідні документи, що надають право для набуття пільгового статусу учасника бойових дій.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 , захисник засудженого ОСОБА_8 , просить вирок суду скасувати, а справу направити на додаткове розслідування у зв`язку з неповнотою досудового слідства, однобічністю та необ`єктивністю досудового слідства та суду та неправильним застосуванням кримінального закону. При цьому посилається на те, що твердження у вироку суду про те, що складання списків груп розмінування командиром військової частини НОМЕР_1 було покладено на начальника інженерної служби військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_8 , не відповідає дійсності, оскільки з показань допитаних в судовому засіданні свідків вбачається, що ОСОБА_8 не міг ніяким чином впливати на добір особового складу для груп розмінування. Також посилається на неправильний висновок суду стосовно вимагання хабара ОСОБА_8 з потерпілого ОСОБА_16 , оскільки останній пояснив, що ніяких розмов про необхідність передачі грошей та стосовно включення до групи розмінування між ним та ОСОБА_8 не велось. Не погоджується з висновками суду стосовно отримання ОСОБА_8 від ОСОБА_12 та ОСОБА_15 грошових коштів у сумі 44000 грн. у службовому кабінеті в адміністративній будівлі штабу, оскільки під час допиту у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснив, що ОСОБА_8 в момент передачі грошей був відсутній у кабінеті. Крім того, суд не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_17 , який показав, що згідно своїх функціональних обов`язків ОСОБА_8 не повинен видавати документи на отримання статусу учасника бойових дій. Вважає, що дії ОСОБА_8 слід перекваліфікувати з ч. 3 ст. 368 на ст. 368-2 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , просить вирок суду, постановлений у справі щодо ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з невідповідністю викладених висновках у вироку висновках фактичним обставинам справи, істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону та неправильно застосованим кримінальним законом. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, захисник в апеляції наводить доводи аналогічні за змістом тим, що містяться в апеляції адвоката ОСОБА_9 . При цьому скаржниця вважає, що справу слід направити на новий судовий розгляд в іншому складі суду.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить вирок суду змінити та перекваліфікувати дії засудженого ОСОБА_8 за епізодом злочину, вчиненого відносно потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_11 на ч. 2 ст. 190 КК України, оскільки в судовому засіданні не встановлено, у відповідності з яким правовим документом ОСОБА_8 у службові обов`язки входило складання наказів про добір груп розмінування; та за епізодом злочину відносно потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 на ч. 1 ст. 364 КК України, оскільки в судовому засіданні не доведено, що акти по розмінуванню та інші документи, які видані зазначеним особам для отримання статусу учасників бойових дій складені саме засудженим ОСОБА_8 , при тому що зазначений статус, відповідно до діючого законодавства, надається військкоматом за заявою особи після відповідної перевірки.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї засуджений ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати через однобічність, неповноту судового слідства, істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування кримінального закону. Крім аналогічних доводів апеляції адвоката ОСОБА_9 , засуджений зазначає, що судом не прийняті до уваги показання свідка ОСОБА_19 про те, що діючим законодавством визначений чіткий перелік документів необхідних для отримання статусу учасника бойових дій, які в військовій частині видає командир після звернення громадян. Судом не прийняті до уваги показання потерпілого ОСОБА_14 , який зазначив, що у нього на руках вже знаходились документи, коли він передавав грошові кошти ОСОБА_20 . Також він підтвердив відсутність погроз та передавав грошові кошти ОСОБА_20 . На його думку, судом не вивчено функціональних обов`язків начальника інженерної служби та обов`язки командира групи розмінування, на які суд посилається у своєму вироку. Вважає, що суд безпідставно послався у вироку на банківські квитанції про проведення операції з грошовими коштами, а саме посилання на квитанцію на ім`я ОСОБА_21 , яка в порушення норм кримінально-процесуального закону дана не була допитана як свідок по справі. Крім вищезазначеного, засуджений посилається на суперечності в показаннях потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які не були усунені шляхом проведення очних ставок, відтворення обставин та обстановки події.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду Дніпропетровської області, захисника засудженого ОСОБА_8 - ОСОБА_7 , яка підтримала доводи своєї апеляції в частині перекваліфікації дій засудженого ОСОБА_8 на ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 364 КК України, посилаючись на доводи, викладені в доповненні до апеляції, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг, вважав вирок суду законним і обгрунтованим та просив залишити його без змін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляцій, колегія суддів вважає, що апеляції засудженого ОСОБА_8 , його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 365 КПК 1960 року вирок, ухвала чи постанова суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляції.

Посилання в апеляційних скаргах засудженого ОСОБА_8 , його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на те, що досудове розслідування і судовий розгляд за провадженням проведено неповно та необ`єктивно, а висновки суду не підтверджені зібраними у справі доказами є необгрунтованими.

Перевіркою матеріалів кримінальної справи з`ясовано, що досудове слідство та судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у справі не допущено.

Висновки суду щодо доведеності винності ОСОБА_8 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за який він засуджений, відповідають фактичним обставинам кримінальної справи та підтверджені розглянутими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами, яким у вироку суд дав належну оцінку.

З викладеними в апеляційних скаргах засудженого ОСОБА_8 , його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 доводами про те, що в матеріалах справи відсутні дані про те, що на ОСОБА_8 було покладено повноваження, за вчинення яких він одержав неправомірну вигоду, зокрема це стосується обов`язків по складанню списків груп розмінування та підбору особового складу для включення в зазначені списки, а також обов`язків складати та видавати акти виконаних робіт з очищення місцевості та знищення вибухонебезпечних предметів, що підбір особового складу для формування груп розмінування здійснювався особисто ОСОБА_8 та останній не складав наказу чи проекту наказу № 286 від 30 березня 2011 року "Про відрядження особового складу для перевірки адміністративно-господарської території ВВЗ військової частини НОМЕР_2 АДРЕСА_1 на наявність вибухових предметів", яким до групи розмінування були включені потерпілі ОСОБА_22 та ОСОБА_11 , колегія суддів не може погодитися.

Так, ОСОБА_8 як на досудовому слідстві, так і будучи допитаним у судовому засіданні суду першої інстанції визнав свою вину у протиправному отриманні грошових коштів від військовослужбовців у розмірі і при обставинах, зазначених в обвинувальному висновку. Вказував на те, що саме на нього було покладено обов`язок по підготовці проекту відповідних наказів. Факт отримання ОСОБА_8 коштів від військовослужбовців у загальній сумі 78 000 грн. не заперечувався і в апеляційній скарзі та доповненні до неї.

Ці показання щодо обставин отримання ОСОБА_8 неправомірної вигоди узгоджуються із показаннями потерпілих ОСОБА_23 та ОСОБА_11 про те, що вони передали майору ОСОБА_8 гроші в розмірі 6000 грн. кожний за пропозицією останнього за включення до складу груп розмінування, крім того, ОСОБА_23 за дорученням ОСОБА_8 брав у колишніх військовослужбовців ОСОБА_15 та ОСОБА_12 гроші, клав їх в сейф ОСОБА_8 і тільки потім віддав їм акти; потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_12 про те, що за пропозицією майора ОСОБА_8 вони передали ОСОБА_23 , який діяв за дорученням останнього, після отримання винагороди за розмінування гроші в розмірі 22 000 грн. кожний та отримали від нього акти виконаних робіт та інші документи, необхідні для присвоєння статусу учасників бойових дій; потерпілого ОСОБА_14 про те, що за пропозицією майора ОСОБА_8 надав йому після отримання винагороди за розмінування гроші в розмірі 22 000 грн. та отримав від нього акти виконаних робіт та інші документи, необхідні для присвоєння статусу учасників бойових дій.

Показання потерпілих, не довіряти яким у колегії суддів підстав немає, також підтверджується показаннями свідка ОСОБА_24 .

Твердження засудженого ОСОБА_8 та його захисників про те, що суд у вироку не врахував показання командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_25 та командира групи інженерного забезпечення частини майора ОСОБА_26 , які були допитані в судовому засіданні в якості свідків, та те, що, на їх думку, ОСОБА_8 ніяким чином не міг вплинути на підбір особового складу груп розмінування, в частині включення до їх складу військовослужбовців військової служби за контрактом ОСОБА_23 та ОСОБА_11 , не відповідають фактичним обставинам справи, встановленим під час досудового і судового слідства та підтвердженим дослідженими у судовому засіданні доказами.

Так, свідок ОСОБА_25 суду зазначив про те, що саме на ОСОБА_8 було покладено обов`язки по складанню проекту наказів на кожен виїзд групи розмінування, до якого останній зобов`язаний був самостійно підбирати кандидатури військовослужбовців.

Свідок ОСОБА_26 підтвердив, що ОСОБА_8 складав проекти відповідних наказів по добору особового складу груп розмінування.

Свідчення останніх підтверджуються наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 994 від 25 листопада 2010 року, яким визначено особу, відповідальну за відпрацювання проектів наказів командира частини на виїзд групи розмінування та добору особового складу вказаних груп.

Крім того, суд першої інстанції також послався на показання свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , протоколи відтворення обстановки та обставин події, огляду документів та інші зібрані у справі докази.

Суд не приймає до уваги доводи, викладені в апеляційних скаргах засудженого ОСОБА_8 , його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 щодо неналежної, на їх думку, оцінки судом свідчень потерпілих ОСОБА_23 та ОСОБА_11 , оскільки вказані особи під час судового слідства повністю підтвердили показання, надані ними на досудовому слідстві та на них наполягали, наявність певних протиріч в їх показаннях в судовому засіданні вони пояснили людським фактором, пов`язаним з минуванням значного проміжку часу з моменту відбуття обставин, що досліджуються у справі.

Суд, на підтвердження свого висновку, також обгрунтовано послався й на показання свідка ОСОБА_33 , заступника ІНФОРМАЦІЯ_2 , голову комісії з питань розгляду матеріалів про визначення статусу учасників бойових дій, який в судовому засіданні 09 листопада 2012 року пояснив, що п. 9 "Положення про комісію з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України", затвердженого наказом Міністра оборони України від 08 квітня 2009 року № 158, визначений чіткий перелік документів, необхідних для отримання статусу учасника бойових дій, а саме: витяг з наказу командира військової частини про призначення до складу групи розмінування, витяг з наказу командира військової частини про виїзд у складі групи розмінування, акт про виконання робіт із розчистки місцевості від вибухонебезпечних речовин. При відсутності хоча б одного із зазначених документів питання присвоєння статусу учасника бойових дій комісією не розглядається. Комісією запити щодо витребування документів, необхідних для присвоєння статусу учасника бойових дій до військових частин не направляються, оскільки відповідно до п. 12 зазначеного Положення надання до комісії вказаних документів покладається на заявника (особу, що звертається з заявою для присвоєння статусу учасника бойових дій).

Доводи в апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_8 про відсутність показань свідка ОСОБА_33 в протоколі судового засідання є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Не відповідають дійсності і доводи в апеляційних скаргах засудженого ОСОБА_8 , його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 на те, що "Інструкцією про порядок видачі посвідчень учасника бойових дій, нагрудних знаків "Ветеран війни - учасник бойових дій" та листів талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості у Збройних Силах України", затвердженою наказом Міністра оборони України від 08 квітня 2009 року № 158, передбачено обов`язок комісії з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій повинні направляти будь-які запити до військових частин з метою отримання документів, необхідних для оформлення посвідчення учасника бойових дій. Більше того, Додатком № 1 до зазначеної Інструкції є " Книга персонального обліку військовослужбовців (інших осіб), яким видані посвідчення учасника бойових дій, нагрудні знаки "Ветеран війни - учасник бойових дій" та листи талонів на право одержання проїзних квитків з 50-відсотковою знижкою їх вартості. Додатку до вказаної Інструкції, який би називався "Запит на підтвердження військової служби (роботи) та інших даних на рядовий і сержантський склад робітників і службовців (вільнонайманих)", як зазначено в апеляційних скаргах засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , не існує.

У зв`язку з викладеним доводи апеляцій щодо необхідності направлення військовим комісаріатом відповідних запитів з метою отримання документів, необхідних для оформлення статусу учасника бойових дій до військових частин, є такими, що не відповідають чинним нормативно-правовим актам.

Таким чином, колегія суддів вважає, що судом встановлено, що у військовій частині НОМЕР_1 був встановлений порядок, у відповідності до якого ОСОБА_8 здійснював видачу документації, необхідної для отримання статусу учасника бойових дій, неможливість отримання зазначених документів в інших установах, крім військової частини, підтверджена показаннями свідка ОСОБА_19 та аналізом діючого законодавства.

Наведеними доказами, яким суд дав належну оцінку, спростовуються твердження в апеляційних скаргах засудженого ОСОБА_8 , його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , про те, що суд необгрунтовано не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_17 щодо того, що начальник інженерної служби ОСОБА_8 згідно його функціональних обов`язків не повинен видавати документи на отримання статусу учасника бойових дій.

Щодо доводів в апеляційних скаргах засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 про те, що суд безпідставно не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_34 щодо того, що саме він склав наказ № 286 від 30 березня 2011 року, колегія суддів, оцінивши решту зібраних у кримінальній справі доказів у їх сукупності, вважає, що суд дійшов мотивованого висновку, що вони не заслуговують уваги.

Колегія суддів вважає, що судом також обгрунтовано не прийняті до уваги доводи апеляції засудженого ОСОБА_8 щодо неповноти судового слідства в частині того, що в судовому засіданні не допитувалась свідок ОСОБА_21 , при тому досліджувались дані, які містяться в квитанціях, долучених до матеріалів кримінальної справи та ім`я інших осіб (а.с. 187 т. 1), оскільки в судовому засіданні засуджений ОСОБА_8 не заперечував, що отримав від потерпілих осіб інкриміновані йому суми.

Доводи апеляції ОСОБА_8 про те, що зазначені кошти він отримав та використовував на потреби військової частини колегія суддів також вважає необгрунтованими, оскільки такі дані не встановлені під час судового розгляду, крім того, фінансування військової частини здійснюється з Державного бюджету України відповідно до кошторису в порядку, встановленому законодавством України.

Доводи апеляційних скарг захисників про помилковість кваліфікації за ч. 3 ст. 368 КК України та необхідність їх кваліфікувати за ст. 368-2 КК України, про що зазначається в апеляційній скарзі адвоката ОСОБА_9 , або за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 364 КК України, про що зазначається в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 колегія суддів вважає такими, що не відповідають матеріалам справи.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності відповідно до вимог ст. 67 КПК 1960 року суд дійшов обгрунтованого висновку про доведеність винності ОСОБА_8 в скоєнні злочину, за який його засуджено. Проявів упередженості щодо засудженого з боку органів досудового слідства і суду вивченням матеріалів кримінальної справи не виявлено.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх засудженим та його захисниками в апеляційних скаргах, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду. Тому доводи в скаргах засудженого ОСОБА_8 , його захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_9 про неправильну оцінку доказів судом у вироку є безпідставними.

Доводи ж засудженого ОСОБА_8 про те, що деякі обставини провадження всебічно не досліджені: зокрема, на його думку, не були проведені очні ставки між ним та потерпілими ОСОБА_23 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 і ОСОБА_15 , з потерпілими ОСОБА_23 та ОСОБА_11 не було проведено відтворення обстановки та обставин події, є безпідставними, оскільки на підставах тих доказів, які були предметом перевірки в судових засіданнях першої й апеляційної інстанцій, з достатньою повнотою з`ясовано всі обставини зазначеного у вироку злочину.

З огляду на те, що вивченням матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи необ`єктивність дослідження судом обставин кримінальної справи, не має підстав вважати, що в ньому допущена суттєва неповнота досудового та судового слідства, яка викликає необхідність скасування вироку, на чому засуджений та його захисники наголошують у своїх апеляційних скаргах.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції клопотань про проведення очних ставок, відтворення обстановки та обставин події і взагалі про дослідження ще якихось доказів як засуджений ОСОБА_8 , так і захисники не заявляли.

Таким чином, твердження засудженого ОСОБА_8 та захисників про відсутність у кримінальній справі достовірних доказів його вини у злочині, за який він був засуджений, належно перевірялися в судовому засіданні й обгрунтовано визнані безпідставними.

Отже, на підставі оцінки й аналізу наведених доказів суд правильно визнав винним ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченому ч. 3 ст. 368 КК України, виходячи з встановлених обставин та наявних доказів, яким була дана належна оцінка та зроблені правильні висновки.

За таких обставин доводи захисників про помилковість кваліфікації його дій за ч. 3 ст. 368 КК України та необхідність їх кваліфікувати за ст. 368-2 КК України, про що зазначається в апеляційній скарзі адвоката ОСОБА_9 , або за ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 364 КК України, про що зазначається в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , чи скасувати вирок та призначити новий судовий розгляд, на чому наполягав засуджений та наголошував його захисник ОСОБА_9 , є безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції за клопотанням засудженого ОСОБА_8 його ознайомлено з протоколом та матеріалами кримінальної справи, у встановленому ст. 344 КПК 1960 року порядку вручено копію вироку.

З урахуванням наведеного, а також вимог ст. 370 КПК 1960 року, колегія суддів не вважає, що під час розгляду справи в суді були допущені істотні порушення кримінально-процесуального закону, які б призводили до скасування вироку при досудовому та судовому слідстві, під час ознайомлення з матеріалами справи, розгляді зауважень на протокол судового засідання.

Доводи засудженого ОСОБА_8 щодо порушення його прав в зв`язку з розглядом у його відсутність та відсутність його захисника зауважень на протокол судового засідання необгрунтовані. Згідно даних кримінальної справи ОСОБА_8 двічі не був доставлений до суду у зв`язку з перелімітом в ІТТ Новомосковського МВ УМВС України. Неявка сторін у судове засідання не є перешкодою до розгляду зауважень на протокол.

Крім того, постановлюючи вирок, суд в обов`язковому порядку вирішує низку питань, зокрема визначення норми закону, яка охороняє права, свободи та інтереси особи і встановлює відповідальність за посягання на них, тобто вид і міру юридичної відповідальності.

Згідно з ч. 2 ст. 4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, який діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, який скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.

Перевіркою матеріалів кримінальної справи щодо ОСОБА_8 встановлено, що на час учинення ним у грудні 2011 року інкримінованого злочину, передбаченого ст. 368 КК України, була чинною редакція цієї норми від 7 квітня 2011 року. Згідно з цією редакцією, одержання хабара службовою особою, повторно, поєднане з вимаганням хабара, що інкриміновано засудженому, утворювало склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, за який ОСОБА_8 було засуджено. Санкцією наведеної норми встановлено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна.

При цьому, на час постановлення вироку Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2013 року, а також розгляду справи в суді апеляційної та касаційної інстанцій законами України "Про внесення змін до деяких закондавчих актів України щодо приведення національного законодавства у відповідність із стандартами Кримінальної конвенції про боротьбу з корупцією" та "Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України стосовно виконання Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України" від 18 квітня 2013 року відповідно № 221-УІІ та № 222-УІІ редакція ст. 368 КК України була також змінена (із наступними змінами, внесеними Законом № 1261-УІІ від 13 травня 2014 року) і замість поняття "хабар" введено поняття "неправомірна вигода", а також встановлено кримінальну відповідальність за прийняття пропозиції чи обіцянки неправомірної вигоди; розширено межі застосування диспозицій корупційних правопорушень таким чином, щоб відповідні положення стосувалися випадків, коли корупційна дія вчиняється в інтересах третьої особи; встановлено більш жорсткі санкції за корупційні діяння у публічній сфері.

За таких обставин, зважаючи, що до ст. 368 КК України, за якою кваліфіковано дії засудженого, у період судового розгляду в цій кримінальній справі законодавцем вносились зміни, колегія суддів вважає необхідним уточнити судові рішення, зазначивши редакцію закону, за яким засуджено ОСОБА_8 .

При призначенні покарання ОСОБА_8 суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про його особу, а також всі обставини справи. Колегія суддів вважає, що з урахуванням ступеня тяжкості і даних про особу засудженого суд призначив йому покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

Керуючись ст. ст. 365, 366 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів,-
У Х В А Л И Л А:

Апеляції адвоката ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2013 року щодо ОСОБА_8 в порядку ст. 365 КПК 1960 року уточнити.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 3 ст. 368 КК України (в редакції Закону від 07 квітня 2011 року № 3207-У1) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 3 роки з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

В решті вирок щодо ОСОБА_8 залишити без зміни.

Відповідно до ст. 386 КПК 1960 року на рішення судів першої і апеляційної інстанцій можуть бути подані касаційні скарги протягом трьох місяців з моменту набрання ними законної сили з дня розгляду апеляції апеляційним судом, а засудженим ОСОБА_8 - в той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді

______________ ______________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4