Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_12,

суддів: ОСОБА_13, ОСОБА_14,

за участю прокурора ОСОБА_15,

захисників ОСОБА_1, ОСОБА_2,

засуджених ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника потерпілої ОСОБА_5,

розглянула в судовому засіданні 03 лютого 2015 року в м. Києві кримінальну справу за касаційними скаргами захисників ОСОБА_1, ОСОБА_2 та засудженого ОСОБА_3 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2012 року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду м. Києва від 09 липня 2014 року.

Цим вироком

ОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, такого, що

не має судимостей,

засуджено:

- за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю,

- за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю,

- за ч. 3 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю,

- за ч. 2 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки,

- за ч. 3 ст. 358 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,

- за ч. 3 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки,

- за ч. 2 ст. 194 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

На підставі вимог ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_3 покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянина України, такого, що

не має судимостей,

засуджено:

- за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю,

- за ч. 4 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років із конфіскацією всього майна, яке є його власністю,

- за ч. 3 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю,

- за ч. 2 ст. 358 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки,

- за ч. 3 ст. 358 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,

- за ч. 3 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки.

На підставі вимог ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь потерпілої 49 776 грн. на відшкодування матеріальної шкоди та 200 000 грн. - моральної шкоди.

Цивільні позови потерпілої ОСОБА_7 та представника цивільного позивача ТОВ «ВіЕйБі Лізінг» залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 липня 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в порядку ст. 365 КПК України (1960 року) змінено. Виключено з обвинувачення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ч. 3 ст. 289 КК України кваліфікуючу ознаку - заподіяння великої матеріальної шкоди та з резолютивної частини вироку - рішення про дольовий розподіл відшкодування на користь потерпілої ОСОБА_6

У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з урахуванням змін, внесених ухвалою апеляційного суду, визнано винними у тому, що вони наприкінці вересня 2010 року вступили в попередню змову між собою та з особою, матеріали кримінальної справи відносно якої виділено в окреме провадження, направлену на вчинення розбійного нападу, заволодіння майном, транспортним засобом, паспортом, іншими документами потерпілої особи, підробку документів та їх використання, розподіливши між собою ролі кожного у вчиненні зазначених злочинів.

Так, 09 жовтня 2010 року, знаходячись в орендованій за підробленими документами АДРЕСА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, діючи за попередньою змовою між собою згідно раніше розробленого плану, з метою незаконного заволодіння майном, транспортним засобом, паспортом та іншими документами ОСОБА_8, із застосуванням до нього насильства, небезпечного для життя та здоров'я останнього, вчинили на нього розбійний напад, заподіявши потерпілому тяжких тілесних ушкоджень і заволодівши його майном на загальну суму 2 650 грн., грошовими коштами у сумі 500 грн., паспортом та іншими особистими документами, які не представляють матеріальної цінності.

Після того, як ОСОБА_8 став чинити активний опір, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, знаходячись за вищезазначеною адресою, діючи за попередньою змовою між собою, з корисливих мотивів, учинили умисне вбивство потерпілого.

Після чого, переконавшись у смерті ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, незаконно заволоділи майном потерпілого, його документами, в тому числі й паспортом, які підробили шляхом переклеювання фотокартки, та які в подальшому використали, а також його автомобілем «Hundai Tucson», державний номер НОМЕР_1, вартістю 126 880 грн.

Крім того, в той же день ОСОБА_3, знаходячись в орендованій АДРЕСА_1, де знаходився труп ОСОБА_8, з метою знищення слідів злочину й уникнення кримінальної відповідальності, не повідомивши ОСОБА_4 та особу, матеріали справи щодо якої виділено в окреме провадження, про свої наміри, умисно здійснив підпал даної квартири, знищивши майно потерпілої ОСОБА_9 на загальну суму 49 826 грн., що заподіяло шкоду у великих розмірах.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_1, не погоджуючись із судовими рішеннями, постановленими щодо ОСОБА_4, через істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, просить їх скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд. Свої вимоги захисник мотивує тим, що судовими інстанціями залишилися не перевіреними скарги ОСОБА_4 про вчинення на нього працівниками міліції під час досудового слідства тиску, що підтверджувалось наявними у нього тілесними ушкодженнями. Посилається на те, що судові інстанції, не звернули уваги на порушення права на захист його підзахисного під час першого допиту, неправильно кваліфікували дії ОСОБА_4, оскільки матеріали справи не містять доказів його винуватості, безпідставно конфіскували автомобіль «ВАЗ 2109», як знаряддя злочину та неправильно розв'язали цивільний позов потерпілої. Крім того, вказує на те, що вирок суду не відповідає вимогам статей 323, 334 КПК України (1960 року), а ухвала апеляційного суду - ст. 377 КПК України (1960 року).

Засуджений ОСОБА_3 у касаційній скарзі, не погоджуючись із судовими рішеннями, постановленими щодо нього, через істотне порушення вимог кримінального-процесуального закону, просить їх скасувати, а справу направити на нове розслідування. Свої вимоги засуджений мотивує тим, що постановлені по справі судові рішення ґрунтуються на недопустимих доказах. Посилається на те, що суд безпідставно послався на показання ОСОБА_4, які були здобуті під фізичним та психологічним тиском працівників міліції, та не перевірили співучасть ОСОБА_10 у вчиненні даних злочинів із невстановленими слідством особами. Вказує також на те, що обвинувачення, визнане судом доведеним, є неконкретним. Стверджує про те, що під час досудового слідства було порушено його право на захист. Крім того, зазначає про порушення судом таємниці нарадчої кімнати.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_2, не погоджуючись із судовими рішеннями, постановленими щодо ОСОБА_3, через істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, доводи якої аналогічні доводам касаційної скарги засудженого, просить їх скасувати, а справу направити на нове розслідування. Крім іншого, захисник посилається на порушення автоматизованого розподілу, незаконний склад народних засідателів та незадовільний стан розшуку правоохоронними органами ОСОБА_10, матеріали щодо якого виділені в окреме провадження.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_1 та засудженого ОСОБА_4 на підтримання поданої скарги, пояснення захисника ОСОБА_2 та засудженого ОСОБА_3 на підтримання поданих скарг, пояснення прокурора про часткове підтримання касаційних скарг і направлення справи на новий апеляційний розгляд, заперечення представника потерпілої проти усіх касаційних скарг, перевіривши матеріали справи, висновок службової перевірки та додаткові матеріали, надані стороною захисту, обговоривши доводи, які містили касаційні скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вони підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Положенням п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК України (1960 року) визначено, що підставами для скасування чи зміни вироку, ухвали чи постанови є істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону.

Згідно з вимогами статей 362 і 365 КПК України (1960 року) суд апеляційної інстанції зобов'язаний перевірити всі доводи апеляцій, у тому числі якщо для того є підстави - і шляхом проведення судового слідства. Усі доводи, що містяться в апеляціях, мають бути ретельно вивчені, проаналізовані з урахуванням наявних у справі та додатково поданих матеріалів з тим, щоб жодний довід не залишився нерозглянутим.

Ухвала апеляційного суду - це рішення суду стосовно законності та обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому вона повинна відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою. Окрім додержання інших, передбачених ст. 377 КПК України (1960 року), вимог, в ухвалі слід проаналізувати й співставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, й дати на кожен з них вичерпну відповідь.

Відповідно до вимог ст. 377 КПК України (1960 року) у своїй ухвалі суд апеляційної інстанції зобов'язаний навести докладні мотиви прийнятого рішення, і, якщо апеляція залишається без задоволення, зазначити підстави, через які її визнано необґрунтованою.

Однак суд апеляційної інстанції під час перегляду справи в апеляційному порядку не дотримався вимог кримінально-процесуального закону та ухвалив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 377 КПК України (1960 року).

Як убачається з матеріалів справи, на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2012 року захисниками ОСОБА_1, ОСОБА_11 та засудженим ОСОБА_3 були подані апеляції.

Не погоджуючись із вироком місцевого суду, засуджений ОСОБА_3 та в його інтересах захисник ОСОБА_11, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту судового розгляду, просили його скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд, захисник ОСОБА_1 в інтересах засудженого ОСОБА_4, вказуючи на однобічність та неповноту досудового та судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, просив справу щодо його підзахисного закрити та відмовити в задоволенні позовних вимог потерпілої.

Апеляційний суд, хоча й розписав в ухвалі зміст апеляцій, однак належним чином указаних у них доводів не проаналізував, не зазначив підстав, через які визнав їх неспроможними.

Так, обґрунтовуючи вину засуджених у вчиненні злочинів, суд послався на пояснення та показання як підозрюваного ОСОБА_4, в яких він визнавав себе винним і зазначав про причетність до злочину ОСОБА_3, але не приділив належної уваги тій обставині, що після залучення до захисту адвоката за угодою він одразу ж відмовився від даних ним раніше показань, пояснивши це тим, що вони були дані під тиском з боку працівників правоохоронних органів.

Згідно зі ст. 73 КПК України ( 1960 року ) визнання підозрюваним своєї вини може бути покладено в основу обвинувачення лише при підтвердженні цього визнання сукупністю доказів, що є у справі. В ч. 2 ст. 74 цього Кодексу передбачено, що показання обвинуваченого підлягають перевірці.

У рішенні ЄСПЛ «Яременко проти України» зазначено, що «коли особа заявляє небезпідставну скаргу про те, що вона зазнала надзвичайно поганого поводження з боку правоохоронців, це положення за своїм змістом вимагає проведення ефективного офіційного розслідування, що здатне забезпечити встановлення та покарання винних осіб. Мінімальні критерії ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, передбачають проведення незалежного та безстороннього розслідування під контролем громадськості, а від компетентних органів влади вимагають ретельності та оперативності при його проведенні».

Апеляційний суд під час перегляду вироку місцевого суду доводи захисників і засуджених про непричетність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до вчинення інкримінованих злочинів, надання визнавальних показань під тиском працівників міліції належним чином не перевірив, їх не спростував і не навів достатніх мотивів свого рішення.

Посилання апеляційного суду на те, що перевірка скарг засуджених на неправомірні дії працівників міліції ще не закінчена, але це не перешкоджає об'єктивному дослідженню доказів винуватості ОСОБА_3 та ОСОБА_4, колегія суддів уважає в даному випадку неприпустимим.

Крім того, апеляційний суд належним чином не перевірив і належним чином не спростував доводів апеляцій про порушення принципу безпосередності дослідження доказів у частині оголошення показань ОСОБА_10, який органом досудового слідства визнавався співучасником злочину, але на час постановлення вироку перебував у розшуку за втечу з-під варти.

За таких обставин ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною та обґрунтованою, а тому вона на підставі п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК України (1960 року) щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий апеляційний розгляд, під час якого необхідно врахувати вищезазначене, з використанням усіх процесуальних можливостей, у тому числі й шляхом проведення судового слідства, належно перевірити всі доводи апеляцій, а також інші доводи касаційних скарг учасників процесу, та з дотриманням вимог кримінально-процесуального закону прийняти обґрунтоване й законне рішення, належним чином умотивувавши свої висновки.

Керуючись статтями 395, 396 КПК України (1960 року), пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційні скарги захисників ОСОБА_1, ОСОБА_2 та засудженого ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду м. Києва від 09 липня 2014 року щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_4 скасувати, а справу направити на новий апеляційний розгляд.

С у д д і:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14