Дата документу Справа № 334/1505/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1087/15
Єдиний унікальний № 334/1505/15-к Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. ст. 15 ч. 3, 185 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 серпня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000643, за апеляційною скаргою заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2015 року (з урахуванням виправлених в ньому описок згідно до ухвали від 27.04.2015 року), яким
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м. Запоріжжя, громадянку України, з середньою освітою, незаміжню, маючу на утриманні двох неповнолітніх дітей, не працевлаштовану, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судиму: 12.02.2015 року Жовтневим районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358, ст. 70 КК України до штрафу в розмірі 850 грн., з розстрочкою його сплати;

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, з урахуванням ст. 72 КК України, покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України у виді 1 року позбавлення волі та штрафу в розмірі 850 грн., з розстрочкою його сплати, призначеного за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12.02.2015 року, ухвалено виконувати самостійно. Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного судом покарання у виді позбавлення волі (згідно ухвали суду від 27.04.2015 року про виправлення у вироку описки) строком на 1 рік, з іспитовим строком на 1 рік та покладено обов`язки, передбачені п.п. 2-4 ч.1 ст. 76 КК України.
Вирішена доля речових доказів.
Виходячи з вироку, 11.02.2015 року о 18.00 годині, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, прибула до крамниці «WATSONS», розташованої за адресою: м. Запоріжжя, пр. Металургів, 8-б, перебуваючи в якому, реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, та переконавшись в тому, що за її діями ніхто не спостерігає, взяла з вітрини туш для вій «Masterpriece Trans» вартістю 207, 50 грн. та тональний крем «Super Stay.SKINO» вартістю 116, 62 грн., а всього на загальну суму 324, 12 грн. Розуміючи, що на даному етапі вона не має реальної можливості розпорядитись чи користуватись викраденим майном, направилась на вихід із зазначеної крамниці, але під час того, коли вона виходила з неї, була затримана продавцями крамниці, тобто довести свій злочинний намір не змогла до кінця з причин, які не залежали від її волі.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_8 посилається на незаконність та необґрунтованість вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченої. При цьому зазначає, що дії ОСОБА_7 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України. Між тим, з огляду на вступну частину вироку суд зазначив, що розглянув кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, таким же чином кваліфікував і дії останньої у мотивувальній частині вироку, однак вже у резолютивній частині вироку вказав, що визнає ОСОБА_7 винуватою за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, чим допустив суперечності у своєму рішенні. Крім того, зазначив у резолютивній частину вироку, що звільняє ОСОБА_7 на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком на 1 рік від відбування покарання у виді 1 року обмеження волі, хоча призначив останній покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України у виді 1 року позбавлення волі.

Наводячи у вироку перелік обставин, які визнав такими, що пом`якшують покарання обвинуваченої, водночас розпочав перелік цих обставин з того, що ОСОБА_7 є особою раніше судимою. При цьому, безпідставно визнав в якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченої визнання вини, перебування на її утриманні малолітніх дітей, наявність постійного місця проживання та позитивну характеристику, не мотивувавши в цій частині своє рішення та не надавши уваги тому, що визнавати чи не визнавати вину у вчиненні кримінального правопорушення є правом особи, наявність же постійного місця проживання та позитивна характеристика взагалі ніяким чином не впливають на обставини, з яких обвинувачену можливо було визнати менш суспільно небезпечною, а враховуючи, що остання ніде не працює необґрунтовано послався на наявність на її утриманні малолітніх дітей, що є некоректним. Крім того, не врахував, що обвинувачена вчинила кримінальне правопорушення середньої тяжкості, що посягає на відносини у сфері власності, при цьому за добу до ухвалення стосовно неї вироку Жовтневим районним судом м. Запоріжжя від 12.02.2015 року, а тому призначив останній надто м`яке покарання.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України покарання у виді 2 років позбавлення волі. Відповідно до ч. 4 ст. 70, ст. 72 КК України, з урахуванням вироку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12.02.2015 року, призначити остаточне покарання у виді 2 років позбавлення волі та штрафу у сумі 850 грн., із розстроченням його сплати, кожне з яких виконувати самостійно. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у виді 2 років позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки та покласти обов`язки, передбачені п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України. Виключити з вироку посилання на обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченої, а саме що вона раніше судима, визнала вину у скоєному, характеризується позитивно, має постійне місце проживання. Крім того, виключити із вступної та мотивувальної частин вироку посилання на ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, вважаючи доведеною кваліфікацію дій останньої за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, обвинувачену, зокрема в останньому слові, яка просила вирок залишити без змін; колегія суддів перевіривши матеріали провадження та доводи скарги, вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Обставини вчинення кримінального правопорушення та доведеність вини обвинуваченої за ч. 3 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України у апеляційній скарзі не оспорюються, а тому суд апеляційної інстанції судове рішення в цій частині, у відповідності до ст. 404 ч. 1 КПК України, не переглядає.
Доводи апеляційної скарги прокурора про незаконність вироку із - за відмінностей у вступній та мотивувальній частинах вироку його резолютивній частині при зазначенні кримінального закону, а також звільнення обвинуваченої ОСОБА_7 від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням, при призначенні останній покарання у виді позбавлення волі, є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за заявою прокурора, який брав участь у провадженні, в порядку ст. 379 КПК України, 27.04.2015 року постановив ухвалу, яка ніким не оскаржена, і якою виправив описки у вироку та вказав, що замість «ч. 2 ст. 185 КК України» у вступній та мотивувальній частинах вироку слід зазначити «ч. 1 ст. 185 КК України», а у третьому абзаці резолютивної частини вироку замість «обмеження волі» - «позбавлення волі», таким чином виправивши відмінності та суперечності у цій частині.
Призначаючи покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , суд врахував ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, дані про її особу, яка вину визнала у повному обсязі та щиро розкаялась, має постійне місце проживання, за яким позитивно характеризується, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, що визнано обставинами пом`якшуючими покарання.
Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності. індивідуалізації. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи непогашених судимостей), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан, тощо.
Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість виправлення обвинуваченої в умовах звільнення з випробуванням, від призначеного покарання у виді позбавлення волі з поміж інших, більш м`яких видів покарання, зазначених у відповідній частині кримінального закону.
Призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна і колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Вважати невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої ОСОБА_7 покарання,призначене у відповідності до закону України про кримінальну відповідальність, за своїм видом чи розміром явно несправедливим через м`якість, колегія суддів не вбачає.
Враховуючи наведене, а також те, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, якої обвинувачена ОСОБА_7 не уникла за вчинений нею злочин, а також другорядну роль кари, як мети покарання, колегія суддів вважає, що за таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про можливість виправлення останньої та попередження скоєння нею нових злочинів без її ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за її поведінкою під час звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням та з покладенням на неї обов`язків, передбачених п. п. 2, 3, 4 ч.1 ст. 76 КК України.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне врахування у якості обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченій, - визнання вини, перебування на її утриманні малолітніх дітей, наявність постійного місця проживання та позитивної характеристики є неспроможними, оскільки не тільки не були спростовані прокурором, але і не ґрунтуються на вимогах закону, а крім того, визнання вини це суб'єктивне ставлення особи до скоєного, що в подальшому зумовлює і її каяття, а щодо інших зазначених обставин, то суд не обмежений в праві визнавати їх пом`якшуючими, у відповідності до ч. 2 ст. 66 КК України, і які до того ж, не вимагають ніякого обґрунтування.

Таким чином, у апеляційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а тому з мотивів, наведених у ній, підстав для ухвалення нового вироку щодо ОСОБА_7 колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, доводи скарги про безпідставне посилання суду на попередню судимість обвинуваченої є слушними, оскільки на час скоєння злочину вона вважалася особою, що не має судимості, а тому з мотивувальної частини вироку, з числа обставин, врахованих судом при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, наявність судимості підлягає виключенню.
Крім того, у пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.06.2010 року «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» зазначено, що за правилами, передбаченими частиною четвертою статті 70 КК, призначається покарання у випадках, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще й в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У таких випадках злочин, за який цю особу засуджено попереднім вироком, рецидиву щодо злочину, вчиненого до постановлення попереднього вироку, не утворює, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 404 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне виключити з мотивувальної частини вироку посилання суду на рецидив, як на обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченій ОСОБА_7 .

Істотних порушень вимого кримінального процесуального закону, які б слугували безумовними підставами для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 408 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 березня 2015 року (з урахуванням ухвали суду від 27.04.2015 року) відносно обвинуваченої ОСОБА_7 змінити.
Виключити з мотивувальної частини вироку, з числа обставин, врахованих судом при призначенні обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, наявність судимості та рецидив злочинів.

Врешті вирок залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4