ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-3628км14 У х в а л а
27 листопада 2014 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_8,
суддів -ОСОБА_9, ОСОБА_10,
з участю прокурора - ОСОБА_11,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 червня 2014 року, -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 березня 2014 року -

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не судимого,

засуджено:

- за ч. 3 ст. 308 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, - до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна;

- за ч. 3 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, - до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки і 6 місяців без конфіскації майна;

- за ч. 2 ст. 189 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, - до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки;

- за ч. 2 ст. 309 КК України - до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_1 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки без конфіскації майна.

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2,

громадянина України, раніше не судимого,

засуджено:

· за ч. 3 ст. 308 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, - до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки і 10 місяців без конфіскації майна;

· за ч. 1 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, - до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ст. 70 КК України ОСОБА_2 остаточно визначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки і 10 місяців без конфіскації майна.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, щодо яких судові рішення не оскаржуються.

Вирішено питання про судові витрати і речові докази.

За вироком суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано винними у вчиненні злочинів за наступних обставин.

19 жовтня 2009 року, близько 20 години поблизу універмагу «Ювілейний», розташованого по вулиці К. Лібкнехта, 3 у місті Бердичеві Житомирської області, ОСОБА_3, під час зустрічі з ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, повідомив їм про можливу наявність у його знайомих військовослужбовців ОСОБА_6 і ОСОБА_7 наркотичного засобу та запропонував здійснити на них напад з метою заволодіння таким засобом, на що ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 погодилися і вступили у попередню змову між собою на вчинення зазначеного злочину.

Цього ж дня, близько 21 години, ОСОБА_3, діючи відповідно до досягнутої домовленості, провів ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до місця проживання потерпілих - будинку АДРЕСА_2, де ОСОБА_7 і ОСОБА_6 наймали житло. При цьому ОСОБА_3 одразу увійшов у квартиру під приводом зустрічі, а ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 через деякий час проникли туди шляхом обману та вчинили на потерпілих напад з метою заволодіння наркотичними засобами, поєднаний із погрозами застосування насильства, небезпечного для життя і здоров'я.

При цьому ОСОБА_1, висловлюючи вимоги негайної передачі їм таких засобів, погрожував потерпілим пневматичним пістолетом «WALTHER» НОМЕР_1, з метою залякування здійснив із нього кілька пострілів у квартирі, наніс ОСОБА_7 удар рукою по потилиці та імітував напад на ОСОБА_3 для відведення від нього підозри. ОСОБА_2 і ОСОБА_4 стояли у коридорі біля вхідних дверей, не даючи ОСОБА_6 і ОСОБА_7 можливості вийти, та оглядали їх особисті речі. ОСОБА_4 також наніс ОСОБА_6 долонею два удари в обличчя та за вказівкою ОСОБА_1 знайшов у квартирі особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс масою у висушеному стані близько 40 грамів.

У цей час ОСОБА_1, не повідомивши про свої злочинні наміри ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3, з метою залякування потерпілих здійснив із пневматичного пістолета ще кілька пострілів у квартирі та, погрожуючи застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров'я, заволодів особистим майном ОСОБА_6 вартістю 535 гривень та ОСОБА_7 вартістю 98 гривень.

Окрім наведеного, ОСОБА_1 висловив ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вимогу передати йому до 20 грудня 2009 року гроші в сумі 4000 гривень, погрожуючи повідомленням до правоохоронних органів про виявлений наркотичний засіб, тобто розголошенням відомостей, які потерпіли бажали зберегти у таємниці. Сприймаючи такі погрози, а також попередні погрози про застосування насильства, небезпечного для життя і здоров'я, як реальні, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 погодилися на висунуті вимоги.

Повертаючись з місця вчинення злочину, на вулиці Котовського у місті Бердичеві ОСОБА_1 показав ОСОБА_4 мобільні телефони потерпілих, якими він заволодів у результаті розбійного нападу, розповів про їх походження та безоплатно передав йому мобільний телефон марки «Nokia 6370». Таким чином ОСОБА_4 придбав майно, завідомо здобуте злочинним шляхом, заздалегідь не обіцяючи такі дії, і зберігав його за місцем свого проживання, що по АДРЕСА_3, до виявлення і вилучення працівниками міліції 5 листопада 2009 року.

Крім цього, ОСОБА_1, будучи особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений статтею 308 КК України, до виявлення і вилучення працівниками міліції 4 листопада 2009 року, незаконно зберігав при собі та за місцем проживання - у квартирі АДРЕСА_1 особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс масою в перерахунку на суху речовину 37,405 грама, яким він заволодів у результаті розбійного нападу

2 листопада 2009 року, близько 21 години, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 знову прибули до місця проживання потерпілих та за згодою ОСОБА_7 зайшли у квартиру.

При цьому ОСОБА_1, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу на вимагання, не повідомляючи про це ОСОБА_2 і ОСОБА_5, повторно висловив ОСОБА_7 вимогу про передачу йому до 20 грудня 2009 року грошей у сумі 4000 гривень.

Отримавши від потерпілого відповідь про відсутність грошей, ОСОБА_1 попросив ОСОБА_5 занести у квартиру електричну болгарку марки «Metabo 1950w» та, демонструючи її ОСОБА_7, висловив погрозу відрізати їм з ОСОБА_6 ноги, тобто заподіяти тяжкі тілесні ушкодження.

Сприйнявши ці погрози як реальні, ОСОБА_7 передав ОСОБА_1 свій мобільний телефон марки «Флай СЛ 300» вартістю 400 гривень. Таким чином ОСОБА_1 і ОСОБА_5 за попередньою змовою між собою, не повідомляючи про свої наміри ОСОБА_2, заволоділи зазначеним майном шляхом розбійного нападу.

Крім цього, у результаті висловлених погроз ОСОБА_7 погодився передати ОСОБА_1 гроші у сумі 4000 гривень до 20 грудня 2009 року.

У цей час ОСОБА_2, знаходячись у квартирі потерпілих, не повідомляючи про свої наміри ОСОБА_1 і ОСОБА_5, таємно викрав майно ОСОБА_6 вартістю 108 гривень та майно ОСОБА_7 вартістю 73 гривні, заподіявши кожному матеріальну шкоду на вказані суми.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25 червня 2014 року вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 березня 2014 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування кримінального закону та суворість призначеного покарання, порушує питання про зміну судових рішень, пом'якшення призначеного йому покарання та звільнення від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України. При цьому не погоджується з кваліфікацією своїх дій за ч. 3 ст. 308 КК України за ознакою викрадення наркотичного засобу шляхом розбою, вказуючи, що він не вступав у попередню змову з іншими співучасниками на погрози потерпілим застосуванням насильства, небезпечного для життя і здоров'я, не знав про наявність у ОСОБА_1 пневматичного пістолета та його намір використовувати цю зброю під час нападу. Вказує, що при кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 185 КК України суд не взяв до уваги, що він одразу після вчинення крадіжки повернув викрадене майно потерпілим. На думку засудженого, при призначенні покарання суд не взяв до уваги його молодий вік, наявність сім'ї, щире каяття у вчиненому та бажання виправитись.

Засуджений ОСОБА_1 у касаційній скарзі, посилаючись на надмірну суворість призначеного йому покарання, порушує питання про зміну судових рішень, пом'якшення призначеного покарання та звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України. В обґрунтування своєї позиції засуджений зазначає, що він за місцем проживання, роботи і навчання характеризується виключно позитивно, має сім'ю, для якої є єдиним годувальником, вину у вчиненому повністю визнав вину, щиро розкаявся, добровільно відшкодував завдану шкоду, у зв'язку з чим потерпілі не мають до нього претензій та просили не позбавляти волі, і за час, що минув після скоєння злочинів, не вчиняв протиправних дій.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що касаційні скарги не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 395 КПК України (1960 року) касаційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення за наявними у справі і додатково поданими матеріалами в тій частині, в якій воно було оскаржено.

Висновки суду про щодо фактичних обставин вчинення ОСОБА_1 злочинів, за які його засуджено, кваліфікація його дій за ч. 3 ст. 308; ч. 3 ст. 187; ч. 2 ст. 189; ч. 2 ст. 309 КК України, а також щодо фактів участі ОСОБА_2 у нападі на ОСОБА_6 і ОСОБА_7 з метою заволодіння наркотичним засобом 19 жовтня 2009 року і таємного викрадення ним майна потерпілих 2 листопада 2009 року, у касаційних скаргах не оспорюються і судом касаційної інстанції не перевіряються.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, він постановлений із дотриманням вимог ст. ст. 323-324, 334 КПК України (1960 року), є законним і обґрунтованим. Крім іншого, в ньому належним чином викладено формулювання обвинувачення, пред'явленого ОСОБА_2 і визнаного судом доведеним, висновки суду про винуватість засудженого у вчинені злочинів, передбачених ч. 3 ст. 308; ч. 1 ст. 185 КК України, вмотивовано на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, що підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 КК України злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення. Така домовленість може відбуватися у будь-якій формі, у тому числі усній або за допомогою конклюдентних дій. При цьому можливий технічний розподіл функцій, за якого кожен співучасник виконує певну роль.

Висновки суду про співучасть ОСОБА_2 у розбої з метою викрадення наркотичних засобів ґрунтуються на: показаннях засудженого ОСОБА_1 про те, що він заздалегідь домовився з ОСОБА_2 і ОСОБА_4 здійснити напад на ОСОБА_6 і ОСОБА_7 для заволодіння канабісом та по дорозі до місця злочину показував іншим співучасникам пістолет; показаннях засудженого ОСОБА_2 про те, що він під час нападу, стоячи біля вхідних дверей квартири, чув постріли та словесні погрози ОСОБА_1 стріляти у потерпілих; показаннях потерпілого ОСОБА_6 і засудженого ОСОБА_4 про те, що одночасно з такими діями ОСОБА_1 ОСОБА_2 і ОСОБА_4 по черзі стояли на дверях та оглядали квартиру; показаннях потерпілого ОСОБА_7 та засудженого ОСОБА_3, які також бачили, що ОСОБА_2 стояв біля вхідних дверей, не даючи ОСОБА_7 і ОСОБА_6 змоги вийти з приміщення; даних досліджених у судовому засіданні протоколів очних ставок між засудженими і потерпілими, відтворень обстановки і обставин події з ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_3, у ході яких засуджені і потерпілі повідомляли ці ж самі обставини (т. 1, а. с. 128-137, 237-244, т. 2, а. с. 110-143, т. 4, а. с. 80-84, т. 5, а. с. 90-103, 105-119-зворот, 122-127, 159-160).

Із зазначених доказів у своїй сукупності і взамозв'язку вбачалося, що ОСОБА_2 до початку злочину і під час його вчинення був достеменно обізнаний про наявність пневматичного пістолета у ОСОБА_1 і погрози останнього застосувати щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 насильство, небезпечне для життя і здоров'я. При цьому ОСОБА_2, виконуючи відведену йому роль, позбавляв потерпілих можливості залишити приміщення або чинити опір, створював умови для сприйняття ними погроз ОСОБА_1 як реальних, сприяючи таким чином здійснювати психологічний вплив на ОСОБА_6 і ОСОБА_7, спрямований на заволодіння нарктичними засобами, та разом із ОСОБА_4 брав безпосередню участь у відшукуванні таких засобів.

За наведених обставин суд дійшов правильних висновків про те, що ОСОБА_2, діючи спільно та узгоджено з ОСОБА_1 і ОСОБА_4, виконав частину обсягу дій, за допомогою яких було реалізовано спільний злочинний умисел на заволодіння наркотичним засобом шляхом розбою, тобто вчинив саме такий злочин за попередньою змовою з ними.

Доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_2 про повернення ним потерпілим майна, викраденого 2 листопада 2009 року, не спростовують правильність висновків суду про наявність у його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», крадіжку або грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Відповідно до фактичних обставин справи, які встановлені судом і не оспорюються самим засудженим ОСОБА_2, він після таємного викрадення речей ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - форменних поясів, шапки та особистих книжок військовослужбовців, залишив помешкання потерпілих з викраденим майном та отримав реальну можливість користуватися і розпоряджатися ним, тобто вчинив крадіжку як закінчений злочин.

Подальше повернення потерпілим викраденого у цей же день по суті є позитивною посткримінальною поведінкою, спрямованою на усунення завданої злочином шкоди, що підлягає врахуванню та фактично було враховано судом при призначенні покарання.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи справу за апеляціями, у тому числі, засуджених ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на вирок місцевого суду, ретельно перевірила викладені у них доводи, аналогічні наведеним у касаційних скаргах.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку, виклавши своє рішення в ухвалі, яка відповідає вимогам ст. 377 КПК України (1960 року).

Колегія суддів суду касаційної інстанції у ході перевірки доводів касаційної скарги засудженого ОСОБА_2 вважає обґрунтованими висновки суду про його винуватість у вчиненні за попередньою змовою групою осіб розбою з метою викрадення наркотичних засобів, таємного викрадення чужого майна, та правильною кваліфікацію дій засудженого за ч. 3 ст. 308; ч. 1 ст. 185 КК України.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.

Покарання згідно з ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не лише кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 покарання відповідає наведеним вимогам.

Як вбачається з вироку суд урахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчинених злочинів, роль кожного із засуджених у їх вчиненні, позицію потерпілих, які не мають претензій до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та не наполягали на призначенні їм суворого покарання, дані про особу кожного із цих засуджених, зокрема, що обидва є особами молодого віку, раніше не судимі, на диспансерних наркологічному і психіатричному обліках не перебувають, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, ОСОБА_1 має на утриманні матір - інваліда ІІІ групи, а ОСОБА_2 - малолітню дитину.

Як обставини, що пом'якшують покарання ОСОБА_1 і ОСОБА_2, враховано їх щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди.

Таким чином, при призначенні покарання, суд узяв до уваги обставини вчинення злочину і дані про особу ОСОБА_1 та ОСОБА_2, на які вони посилаються у касаційних скаргах, та призначив кожному з них покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, значно нижче від найнижчої межі санкції ч. 3 ст. 308 КК України, а при визначенні остаточного покарання на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів застосував принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим, який є найсприятливішим для засудженого.

Враховуючи, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вчинили умисні корисливо-насильницькі злочини, які створювали загрозу для життя і здоров'я потерпілих і, відповідно до ст. 12 КК України, є особливо тяжкими та становлять підвищену суспільну небезпеку, підстав для пом'якшення призначеного їм покарання та для звільнення засуджених від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України колегія суддів не знаходить.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі кожного з засуджених, касаційні скарги слід залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.

Керуючись ст. ст. 394-396 КПК України (1960 року), п. 11, 15 розділу XI КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційні скарги засуджених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а вирок Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 24 березня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 червня 2014 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - без зміни.

С у д д і:

ОСОБА_13 ОСОБА_9 ОСОБА_12