І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
------------------------------------------------------------------------
------------------------
У Х В А Л А

АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ МІСТА КИЄВА

6 грудня 2013 року колегія суддів Судової
палати з розгляду кримінальних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді
Кияшка О.А.,

суддів
Ковальської В.В., Кепкал Л.І.,

за участю:

прокурора
Отроша В.М.,

обвинувачених ОСОБА_1,
ОСОБА_2,

захисника
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Києві
апеляцію прокурора, який брав участь у
розгляді справи судом першої
інстанції, на постанову
Шевченківського районного суду м.
Києва від 08 жовтня 2013 року, якою
кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_1, ОСОБА_2 у вчиненні злочину,
передбаченого ч.2 ст.307 КК України,
повернуто прокурору Шевченківського
району м. Києва для проведення
додаткового розслідування,

В С Т А Н О В И Л А:

Постановою Шевченківського районного
суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року
кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_1, ОСОБА_2 у вчиненні злочину,
передбаченого ч.2 ст.307 КК України,
повернуто прокурору Шевченківського
району м. Києва для проведення
додаткового розслідування.

Своє рішення суд першої інстанції
мотивував тим, що під час проведення
досудового слідства було допущено таку
неповноту та неправильність, які не
можуть бути усунуті в судовому
засіданні.

Зокрема, в матеріалах справи відсутні
дані, які б визначали правові підстави
проведення оперуповноваженими ВБНОН
Дніпровського РУ ГУМВС України в м.
Києві ОСОБА_4, ВБНОН Шевченківського РУ
ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 оперативно-розшукової
діяльності, спрямованої на особистий
огляд та вилучення у ОСОБА_1
психотропної речовини, а у ОСОБА_2
особливо небезпечного наркотичного
засобу канабіс, чим порушено ст. 66 КПК
України 1960 року, ст.ст. 6, 9 Закону
України «Про оперативно-розшукову
діяльність», і позбавляє суд
можливості дати оцінку законності їх
дій та оцінити докази у справі з точки
зору їх законності та допустимості.
Крім того, відповідно до ст. 292 КПК
України, постановами суду неодноразово
було застосовано примусовий привід
свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_6, ОСОБА_5, на
виконання яких працівниками органів
внутрішніх справ були подані рапорти
про неможливість виконання постанов, а
стосовно окремих свідків матеріали до
суду на виконання постанов про їх
примусовий привід взагалі не було
надано, що позбавило суд можливості
належним чином допитати в судовому
засіданні вказаних свідків.

Прокурор, який брав участь у розгляді
справи судом першої інстанції, подав
апеляцію на вказану постанову, в якій
просить апеляційний суд скасувати
оскаржувану постанову суду, а справу
направити на новий судовий розгляд.
Мотивуючи апеляцію, прокурор зазначив,
що судом не перевірено інформацію, чи
надавались слідчим СВ Шевченківського
РУ ГУМВС України в м. Києві
КоломійцемО.О. доручення працівникам
ВБНОН, як органу дізнання, на
проведення слідчих дій в порядку ст. 114
КПК України. Крім того, судом не надано
судове доручення в порядку ст. 315-1 КПК
України з метою встановлення
місцезнаходження свідків, щодо яких
були застосовані примусові приводи.
Отже, на думку прокурора, суд мав
можливість в ході розгляду справи
усунути неповноту досудового слідства
шляхом ретельного допиту підсудних,
виклику й допиту нових свідків,
витребування необхідних документів та
постановити рішення по справі на
підставі досліджених у судовому
засіданні доказах.

Обвинувачені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали
заперечення на апеляцію прокурора, в
якій просили залишити рішення суду без
зміни, а апеляцію прокурора без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора, який не підтримав апеляцію,
пояснення обвинувачених та захисника
ОСОБА_3, які заперечили проти
задоволення апеляції, пославшись на
законність та обґрунтованість
прийнятого судом рішення, вивчивши
матеріали справи, обговоривши і
перевіривши доводи апеляції, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляція не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Із змісту ст.ст. 6, 9 Закону України «Про
оперативно-розшукову діяльність» від
18.02.1992 року вбачається, що проведення
оперативно-розшукової діяльності
можливе лише за наявності відповідних
підстав та за умови заведення
оперативно-розшукової справи. Дозвіл
на проведення оперативно-розшукової
діяльності дає керівник відповідного
оперативного підрозділу, який несе
відповідальність за законність
здійснюваних заходів.

Відповідно до ст.66 КПК України правом
збирати докази наділені: особа, яка
проводить дізнання, слідчий або
прокурор, які вправі доручити
підрозділам, які здійснюють
оперативно-розшукову діяльність,
провести оперативно-розшукові заходи
чи використати засоби для отримання
фактичних даних, які можуть бути
доказами у справі.

З вказаних положень закону вбачається,
що оперативно-розшукова діяльність,
спрямована на виявлення та розкриття
злочинів, а також на отримання
фактичних даних, які можуть бути
доказами у справі, може здійснюватись
за вказівкою керівника відповідного
оперативного підрозділу після
заведення оперативно-розшукової
справи або за дорученням особи, яка
проводить дізнання, слідчого або
прокурора.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що при
проведенні досудового слідства була
допущенна така неповнота та
неправильність, які не можуть бути
усунуті в судовому засіданні, оскільки
в матеріалах справи відсутні дані, які
б визначали правові підстави
проведення оперуповноваженими ВБНОН
Дніпровського РУ ГУМВС України в м.
Києві ОСОБА_4, ВБНОН Шевченківського РУ
ГУМВС України в м. Києві ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 оперативно-розшукової
діяльності, спрямованої на особистий
огляд та вилучення у ОСОБА_1
психотропної речовини амфетамін, а у
ОСОБА_2 особливо небезпечного
наркотичного засобу канабіс.

Вказівки суду першої інстанції щодо
необхідності встановлення місць
проживання свідків у справі та
перевірки заяв обвинувачених про
застосування до них незаконних методів
слідства є обґрунтованими та
підлягають виконанню в ході
додаткового розслідування.

З огляду на викладене колегія суддів
приходить до висновку, що постанова
суду першої інстанції є законною та
обґрунтованою, підстав для її
скасування немає.

Підстав для зміни обвинуваченим
запобіжного заходу на стадії
апеляційного розгляду, колегія суддів
не вбачає, а тому клопотання захисника
ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу
обвинуваченому ОСОБА_2 з утримання під
вартою на підписку про невиїзд,
задоволенню не підлягає.

Керуючись п.п. 11, 15 розділу 11 КПК України
2012 року, ст.ст. 365, 366, 382 КПК України 1960
року, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляцію прокурора, який брав участь у
розгляді справи судом першої
інстанції, - залишити без задоволення, а
постанову Шевченківського районного
суду м. Києва від 08 жовтня 2013 року, якою
кримінальну справу за обвинуваченням
ОСОБА_1, ОСОБА_2 у вчиненні злочину,
передбаченого ч.2 ст.307 КК України,
повернуто прокурору Шевченківського
району м. Києва для проведення
додаткового розслідування - без зміни.

Клопотання захисника ОСОБА_3 про зміну
запобіжного заходу обвинуваченому
ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

СУДДІ:

________________ __________________
__________________