А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д З А К А Р П А
Т С Ь К О Ї О Б Л А С Т І
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

24.10.2013
м.
Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської
області в складі суддів: Дворніченка
В.І. (головуючого), Симаченко Л.І.,
Дацківа В.В., за участі прокурора:
Сирохман Л.І., захисника ОСОБА_3,
засуджених: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
розглянувши у відкритому засіданні
кримінальну справу за апеляціями
захисника ОСОБА_3 в інтересах
засудженого ОСОБА_4, захисника ОСОБА_7 в
інтересах засудженого ОСОБА_5,
прокурора Хустської міжрайонної
прокуратури, який брав участь у
розгляді справи судом першої
інстанції, засудженого ОСОБА_4,
засудженого ОСОБА_5, ОСОБА_6 на вирок
Хустського районного суду від 09.07.2013
року, яким

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця АДРЕСА_1,
українця, громадянина України,
непрацюючого, освіта середня, раніше
судимого 16.02.1995 року
Володарськ-Волинським судом
Житомирської області за ст..141 ч.2 КК
України до трьох років позбавлення
волі, 04.12.2009 року Надвірнянським
районним судом Івано-Франківської
області за ст..185 ч.3 КК України до
чотирьох років позбавлення волі та
Виноградівським районним судом 17.12.2010
року по ст..185 ч.1 КК України до чотирьох
років позбавлення волі,

- визнаний винним у вчиненні
злочину передбаченого ч.3 ст.185 КК
України з призначенням йому покарання
у вигляді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст..71 КК України до
призначеного покарання ОСОБА_4
приєднано невідбуту частину покарання
за вироком Виноградівського районного
суду від 17.12.2010 року у вигляді одного
року 1 місяця 17 днів позбавлення волі та
остаточно до відбуття призначено
покарання у вигляді чотирьох років 1
місяця 17 днів позбавлення волі.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_4 до
набрання вироком законної сили
залишено попередній - тримання під
вартою

Строк відбуття покарання засудженому
ОСОБА_4 відраховується з моменту його
затримання 21.04.2012 року;

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, мешканця АДРЕСА_2,
українця, громадянина України,
непрацюючого, раніше несудимого,

- визнано винним у вчиненні
злочину передбаченого ч.3 ст.185 КК
України і призначено йому покарання у
вигляді трьох років позбавлення волі.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_5 до
набрання вироком законної сили
залишено попередній - тримання під
вартою

Строк відбуття покарання засудженому
ОСОБА_5 відраховується з моменту його
затримання 21.04.2012 року;

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, мешканця АДРЕСА_3,
українця, громадянина України,
приватного підприємця, освіта середня,
одруженого, раніше судимого,

- визнано винним у вчиненні
злочину передбаченого ч.3 ст.185 КК
України та призначено йому покарання у
вигляді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст..71 КК України частково
приєднано до призначеного покарання
ОСОБА_6 покарання визначене вироком
Хустського районного суду від 12.01.2012
року у вигляді шести місяців
позбавлення волі і остаточно
призначено до відбуття покарання у
вигляді трьох років 6 місяців
позбавлення волі.

Запобіжний захід засудженому ОСОБА_6.
до набрання вироком законної сили
залишено попередній - тримання під
вартою

Строк відбуття покарання засудженому
ОСОБА_6 відраховується з моменту його
затримання 21.04.2012 року;

Цивільний позов залишено без розгляду

Питання про речові докази вирішено у
відповідності до вимог
кримінально-процесуального закону.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 судові витрати за проведення
судових експертиз в сумі 3462,48 грн.,

В с т а н о в и
в:

Згідно вироку суду, ОСОБА_5, ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 в ніч з 03 на 04 квітня 2012 року за
попередньою змовою, шляхом пошкодження
гратів та вікна магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_7», належного ОСОБА_8, що
розташований в АДРЕСА_4, проникли
всередину, звідки таємно з сейфу
офісного приміщення викрали 300
скретч-карт поповнення рахунку
мобільного зв'язку «КиївСтар»,
номіналом по 40 гривень кожна та
мобільний телефон марки «Самсунг», чим
спричинили потерпілому матеріальної
шкоди на суму 12000 гривень.

Крім того, підсудний ОСОБА_6, в ніч з 11 на
12 січня 2012 року, виламавши двері з
задньої сторони цеху «ТОВ «Велет», яке
розташовано в с.Велятино по
вул.Шаянській б/н, директором якого є
ОСОБА_9, проник всередину приміщення і з
бухгалтерської кімнати, відвернувши
дверки сейфу, таємно викрав грошові
кошти в сумі 6000 гривень, чим завдав ТОВ
«Велет» матеріальної шкоди.

В апеляціях та доповненнях до них:

- захисник ОСОБА_3, в інтересах
засудженого ОСОБА_4, та захисник ОСОБА_7,
в інтересах засудженого ОСОБА_5, а також
засуджені ОСОБА_4 та ОСОБА_5, вважають
вирок Хустського районного суду від
09.07.2013 року незаконним і
необгрунтованим та таким, що підлягає
скасуванню, в зв'язку з неповнотою
судового розгляду, невідповідністю
висновків суду фактичним обставинам
справи, істотним порушенням
кримінально-процесуального закону та
неправильним застосуванням вимог
кримінального закону, тому просять
вирок суду скасувати, а провадження в
справі щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 закрити на
підставі п.2 ст.6 КПК України(1960 року);

- засуджений ОСОБА_6, не оспорюючи
вирок Хустського районного суду від
09.07.2013 року щодо фактичних обставин
справи, кваліфікації його дій і
доведеності вини, просить такий
змінити в зв'язку із суворістю
призначеного йому покарання. Вважає, що
судом першої інстанції при визначенні
йому міри покарання не враховано всіх
обставин справи, тяжкості вчинених ним
злочинів, а також не в повній мірі взято
до уваги дані про його особу і сімейні
обставини, внаслідок чого безпідставно
не застосовано до нього ст..69 КК
України;

- прокурор Хустської міжрайонної
прокуратури, який брав участь у
розгляді справи судом першої
інстанції, не оспорюючи фактичних
обставин справи вважає вирок
Хустського районного суду від 09.07.2013
року постановленим з істотним
порушенням кримінально-процесуального
закону, яке виразилось в тому, що судом
не здійснено аналізу і оцінки всіх
доказів, не наведено висновків про те,
чому взято до уваги одні докази і не
враховано інші, не перевірено версій
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо їх непричетності
до вчинення злочинів; всупереч вимогам
ст..275 КПК України(1960 року) безпідставно
стосовно ОСОБА_5, виходячи за межі
пред'явленого обвинувачення, зазначено
кваліфікуючу ознаку злочину, як
повторність; порушено вимоги
кримінального закону при призначенні
ОСОБА_6 остаточного покарання в порядку
ст.71 КК України. В зв'язку з чим просить
оскаржуваний вирок скасувати, а
кримінальну справу направити до
Хустського районного суду на новий
судовий розгляд.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, який виклав суть
вироку та зміст апеляцій, доводи
апелянтів на обґрунтування їх вимог,
промову прокурора, перевіривши
матеріали справи, судова колегія
дійшла висновку про те, що апеляції
захисників ОСОБА_7, ОСОБА_3, засуджених
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, прокурора
Хустської міжрайонної прокуратури,
який брав участь у розгляді справи
судом першої інстанції, - слід
задовольнити частково, з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 334 КПК України(1960 року)
мотивувальна частина обвинувального
вироку повинна містити формулювання
обвинувачення, визнаного судом
доведеним, з зазначенням місця, часу,
способу вчинення та наслідків злочину,
форми вини і мотивів злочину. В цій
частині вироку наводяться обставини,
які визначають ступінь тяжкості
вчиненого злочину, та докази, на яких
грунтується висновок суду щодо кожного
підсудного, з зазначенням мотивів, з
яких суд відкидає інші докази;
обставини, що пом'якшують або обтяжують
покарання; мотиви зміни обвинувачення;
у разі визнання частини обвинувачення
необгрунтованою - підстави для цього.

В свою чергу, згідно п. 11 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 2 від
11.02.2005 року «Про практику застосування
судами України законодавства, що
регулює повернення кримінальних справ
на додаткове розслідування» висновки
судів не можуть грунтуватися на
доказах, отриманих із порушенням
процесуального порядку збирання
останніх, а також на матеріалах
досудового слідства, які не перевірені
в судовому засіданні.

Цим вимогам закону вирок суду першої
інстанції не відповідає.

Так, протягом всього досудового та
судового слідства підсудні ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 заперечували свою причетність
до викрадення скетч-карток з магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_7» в АДРЕСА_4, належному
ОСОБА_8, а підсудний ОСОБА_6, крім того,
заявив під час судового слідства, о
вчиняв крадіжки один(а.с.27-29, 33-34 т.2 162-163
т.3).

Судом першої інстанції цю версію
підсудних належним чином в сукупності
з іншими доказами по справі не
перевірено, не відображено та
необґрунтовано, чому саме суд взяв до
уваги одні докази і не врахував інші, а
навпаки зазначено у вироці, що вина
підсудних стверджується показами
потерпілих та свідків, які не були
очевидцями події, і стверджують
фактичні обставини, які передували
події та відбулися вже після неї, та
дослідженими матеріалами справи.

Всупереч ст..ст. 257, 323, 334 КПК України та
рекомендаціям, викладеним в п.п.9, 15, 16
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 5 від 29.06.1990 року «Про
виконання судами України
законодавства і постанов Пленуму
Верховного Суду України з питань
судового розгляду кримінальних справ
і постановлення вироку», як видно з
протоколу судового засідання(а.с.163)
вирок обгрунтовано тими доказами, які
не були безпосереднім предметом
розгляду в судовому засіданні; не
наведено всього обсягу обвинувачення,
визнаного доведеним, а також обставин,
які визначають ступінь винності
кожного з підсудних, їх роль у вчиненні
злочину; не обгрунтовано обвинувачення
конкретними доказами по кожному
підсудному та по кожному епізоду
обвинувачення, визнаного судом
доведеним; не зроблено аналізу усіх
зібраних у справі доказів, тобто всіх
фактичних даних, які містяться в
показаннях свідків, потерпілих,
підсудних, у висновку експерта та інших
джерелах доказів, які стверджують чи
спростовують обвинувачення, натомість,
судом першої інстанції лише
перераховано матеріали справи, якими
на його думку стверджується вина
підсудних в інкримінованих їм
злочинах, без зазначення, які ж
конкретно обставини підтверджуються
кожним окремо доказом.

У відповідності до п.18 зазначеної вище
Постанови ПВС України мотивування у
вироку висновків щодо кваліфікації
злочину полягає у зіставленні ознак
установленого судом злочинного діяння
і ознак злочину, передбаченого тією чи
іншою статтею кримінального закону,
його частиною або пунктом, і
формулюванні висновку про їх
відповідність. Додержуючись вимог ст.
277 КПК України, суд повинен навести у
вироку мотиви зміни в суді
пред'явленого підсудному
обвинувачення.

Не дивлячись на це, судом першої
інстанції не мотивовано висновок щодо
правової кваліфікації дій підсудного
ОСОБА_5 за такою кваліфікуючою ознакою,
як повторність.

Не дотримавшись вимог ст..39 КК України
та ч.2 ст.334 КПК України судом належним
чином не мотивовано висновків щодо
виду і міри покарання, яке слід
призначити кожному підсудному, з
порушенням вимог ст..65 КК України не
конкретизовано, чому виправлення
ОСОБА_5, раніше несудимого, можливе
тільки в умовах ізоляції його від
суспільства; всупереч вимогам ст..ст.71,
72 КК України в резолютивній частині
вироку зазначено про часткове
приєднання ОСОБА_6 до призначеного за
вироком покарання, покарання,
визначеного вироком Хустського
районного суду від 12.01.2012 року у вигляді
6 місяців позбавлення волі, в той час як
призначене за вироком Хустського
районного суду покарання у вигляді 1
року обмеження волі, за правилами ст..72
КК України дорівнює 6 місяцям
позбавлення волі, тобто фактично судом
першої інстанції ОСОБА_6 до покарання
призначеного за оскаржуваним вироком
повністю приєднано покарання за
вироком попереднім.

Слід також зауважити, що судом першої
інстанції, при вирішенні питання про
стягнення судових витрат з підсудних,
всупереч вимогам ст..93 КПК України(1960
року) не постановлено, в якому розмірі
повинні бути стягнені витрати з
кожного з підсудних, з врахуванням при
цьому ступеню їх вини та майнового
стану.

Отже в цій частині доводи апелянтів
заслуговують на увагу, оскільки
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, неповнота
та однобічність судового розгляду
перешкодили суду першої інстанції
прийняти законне та обґрунтоване
рішення в частині доведеності вини
ОСОБА_4, ОСОБА_5 у вчиненні злочину,
передбаченого ч.3 ст.185 КК України та
призначення їм відповідного покарання
з врахуванням вимог ст..65 КК України, а
також призначити відповідне покарання
ОСОБА_6 в порядку та на умовах, що
визначені ст..ст.71, 72 КК України.

Одночасно, судова колегія вважає за
необхідне зазначити про таке.

За змістом норм КПК України (1960 року)
досудове слідство в кримінальній
справі має бути проведено в точній
відповідності із законом, - прокурор та
слідчі зобов'язані вжити всі
передбачені законом заходи для
всебічного, повного й об'єктивного
дослідження обставин справи, її
належного спрямування, забезпечення
прав усіх учасників справи. Предметом
доказування в кримінальній справі у
відповідності до ст.64 КПК України(1960
року) є: подія злочину (час, місце,
спосіб та інші обставини вчинення
злочину); винність обвинуваченого у
вчиненні злочину і мотиви злочину;
обставини, що впливають на ступінь
тяжкості злочину, характер і розмір
шкоди, заподіяної злочином тощо.

Разом з тим, в п.17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990
року «Про виконання судами України
законодавства і постанов Пленуму
Верховного Суду України з питань
судового розгляду кримінальних справ і
постановлення вироку» звернено увагу
судів на те, що згідно з вимогами ст. 323
КПК України в основу вироку можуть бути
покладені лише достовірні докази,
досліджені у судовому засіданні. При
постановленні вироку суд колегіально
чи суддя одноособово, в умовах, що
виключають будь-яке втручання у
вирішення конкретних справ, за своїм
внутрішнім переконанням, що
грунтується на всебічному, повному і
об'єктивному розгляді всіх обставин
справи в їх сукупності, керуючись
законом, повинен дати остаточну оцінку
доказам з точки зору їх стосовності,
допустимості, достовірності і
достатності для вирішення питань,
зазначених у ст. 324 КПК України.

Судом першої інстанції під час
судового розгляду справи не було дано
належної правової оцінки тому, що в
ході проведення процесуальних дій та
збирання доказів було допущено ряд
суттєвих порушень
кримінально-процесуального закону,
зокрема:

Наявність таких порушень ставить під
сумнів належне виконання органами
досудового слідства вимог
кримінально-процесуального закону у
точній відповідності із законом.

З контексту п.3 Постанови Пленуму ВСУ №
2 від 11.02.2005 року «Про практику
застосування судами України
законодавства, що регулює повернення
кримінальних справ на додаткове
розслідування» можна зробити висновок,
що допущені при вчиненні окремих
слідчих чи процесуальних дій порушення
закону, що призвели до ущемлення прав
та інтересів учасників процесу,
поновити які неможливо, мають тягти
визнання доказів недопустимими.

У відповідності до ч.1 ст.366 КПК
України(1960 року) у результаті розгляду
апеляцій на рішення, зазначені у
частині першій статті 347 цього Кодексу,
апеляційний суд, зокрема, виносить
ухвалу скасування вироку чи постанови
і повернення справи прокуророві на
додаткове розслідування.

В свою чергу, згідно п.8 Постанови ПВС
України № 2 від 11.02.2005 року «Про
практику застосування судами України
законодавства, що регулює повернення
кримінальних справ на додаткове
розслідування» повернення справи на
додаткове розслідування зі стадії
судового розгляду справи допускається
лише з мотивів неповноти або
неправильності досудового слідства.

Досудове слідство визнається неповним,
якщо під час його провадження всупереч
вимогам статей 22 і 64 КПК не були
досліджені або були поверхово чи
однобічно досліджені обставини, які
мають істотне значення для правильного
вирішення справи (не були допитані
певні особи; не витребувані й не
досліджені документи, речові та інші
докази для підтвердження чи
спростування таких обставин; не
досліджені обставини, зазначені в
ухвалі суду, який повернув справу на
додаткове розслідування, коли
необхідність дослідження тієї чи іншої
з них випливала з нових даних,
установлених при судовому розгляді; не
були з'ясовані з достатньою повнотою
дані про особу обвинуваченого; тощо).
Неправильним досудове слідство
визнається в разі, коли органами
досудового слідства при вчиненні
процесуальних дій і прийнятті
процесуальних рішень були неправильно
застосовані або безпідставно не
застосовані норми
кримінально-процесуального чи
кримінального закону і без усунення
цих порушень справа не може бути
розглянута в суді.

Разом з тим, п.9 цитованої Постанови ПВС
України визначено, що відповідно до ч. 1
ст. 281 КПК повернення справи на
додаткове розслідування зі стадії
судового розгляду допускається лише
тоді, коли неповнота або
неправильність досудового слідства не
може бути усунута в судовому засіданні.

З матеріалів справи видно, що слідчим
по справі під час проведенні слідчих
дій порушено вимоги ст.85 КПК України,
зокрема, слідчим в протоколах допиту
свідків та пред'явлення особи для
впізнання вказано про проведення
зазначених слідчих дій 11.04.2012 року у
м.Заліщики Тернопільської області, в
період з 15 год.30 хвилин до 21. Год.10
хв.(а.с.76-78, 79-81, 82-84, 91-92, 94-95, 97-98 т.1), в той
час як в протоколі виїмки від 11.04.2012
року цим же слідчим зазначено, що 11.04.2012
року ним проведено виїмку скетч-карток
у ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в
м.Хусті(а.с.101, 105, 109 т.1); з протоколу
допиту свідка ОСОБА_13 від 11.04.2012 року
видно, що такий розпочато о 19:10 год і
закінчено 19:50 год., а згідно протоколу
пред'явлення для впізнання по
фотознімках проведеного з даним
свідком, дана слідча дія розпочата того
ж дня о 19:40 год., тобто до завершення
допиту ОСОБА_13(а.с.82-84, 91-92 т.1); з
протоколів виїмки предметів у ОСОБА_11
та ОСОБА_10 видно, що дані слідчі дії,
згідно постанов(а.с.104, 108 т.1) були
призначені в м.Заліщики Тернопільської
області, а проведені одночасно в період
з 17:30 год. до 18:00 год. в м.Хуст(а.с.105, 109 т.1).

Ці обставинам судом першої інстанції
під час судового слідства не враховані,
а доказам, зібраним досудовим
слідством, оцінки з приводу їх
належності, допустимості та
достовірності - не дано.

З протоколу допитів свідків ОСОБА_11,
ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_12,
покази яких були оголошені в судовому
засіданні(а.с.76-78 79, 81, 82-85, 86-88, 89-90 т.1),
вбачається, що показами даних свідків
жодним чином не доводиться причетність
ОСОБА_4 до вчинення інкримінованого
йому злочину, а підтверджується тільки
факт продажу скретч-карток підсудним,
що не заперечувалось і ним самим, який
також вказав і пояснив за яких саме
обставин і як ці картки йому були
передані ОСОБА_6 в присутності ОСОБА_5

Ні органом досудового слідства, ні
судом не дано оцінки витягу з
роздруківки мобільного телефона
ОСОБА_4, з якої видно, що 03.04.2012 року ним
здійснено останній дзвінок о 21 год.09
хв., а наступний дзвінок ним був
проведений лише 04.04.2012 року о 06 год.46 хв.,
коли він вже перебував в смт.Делятин
Івано-Франківської області. Дана
обставина, як така, що могла би
підтвердити причетність або
непричетність ОСОБА_4 до вчинення
крадіжки з магазину «ІНФОРМАЦІЯ_7» в
м.Хусті скретч-карток у співучасті з
ОСОБА_15 та ОСОБА_6, ні досудовим
слідством, ні судом не перевірена, що
позбавило останній можливості
постановити законний та обґрунтований
вирок.

Під час судового слідства, суд
зазначивши в мотивувальній частині
вироку про доведеність вини підсудних,
зокрема, протоколом огляду місця
події(а.с.15-25 т.1) будівлі та приміщення
магазину «ІНФОРМАЦІЯ_7» в АДРЕСА_4,
судом не взято до уваги та не дано
належної оцінки тій обставині, що
слідчим Гаупт Р.Д., в ході проведення
даної слідчої дії було здійснено
вилучення слідів пальців рук та долоні,
в той же час з фото таблиць до протоколу
неможливо встановити з яких саме
матеріальних об'єктів і чи дійсно з
місця події були вилучені дані сліди, і
поняті та спеціаліст, залучені слідчим
до проведення вказаної слідчої дії,
судом з цього приводу в судовому
засіданні не допитувались.

Крім того, як видно з протоколів про
вручення обвинуваченому в друкованому
вигляді роз'яснення ст..ст.28, 29, 55, 56, 59, 62
і 63 Конституції України(а.с.24, 30, 35 т.2), в
їх описовій частині слідчим не
зазначено кому ж саме з обвинувачених
роз'яснювались ці положення
Конституції.

Наявність таких порушень ставить під
сумнів належне виконання органами
досудового слідства вимог
кримінально-процесуального закону
щодо належного роз'яснення
обвинуваченим їх конституційних прав.

Отже із встановлених під час
апеляційного розгляду обставин слідує,
що в даній справі є необхідним
проведення додаткових слідчих та
оперативних дій з метою відновлення
порушених прав учасників
кримінального провадження та
встановлення додаткових свідків,
проведення більш ретельних допитів
раніше допитаних свідків, проведення
відтворення обстановки та обставин
події за одночасної участі всіх
обвинувачених для визначення
хронології подій, усунення
суперечностей та протиріч в доказовій
базі, зібраній органом досудового
слідства.

В п.9 Постанови ПВС України № 2 від 11.02.2005
року «Про практику застосування судами
України законодавства, що регулює
повернення кримінальних справ на
додаткове розслідування» звернено
увагу судів на те, що за змістом чинного
законодавства виклик і допит нових
свідків, проведення додаткових чи
повторних експертиз, витребування
документів, давання судових доручень у
порядку, передбаченому в ст. 315-1 КПК, на
підтвердження чи спростування позицій
сторін допускаються тільки за
клопотанням сторін. При цьому судові
доручення суд дає лише з метою
перевірки й уточнення фактичних даних,
одержаних у ході судового слідства.

Відтак, в світлі вище викладеного
судова колегія приходить до висновку,
що проведені в даній конкретній справі
досудове та судове слідство є
однобічним, неповним та неправильним,
позаяк не цілком з'ясовані обставини
скоєння злочинів, роль кожного з
обвинувачених в цьому, всебічно не
перевірені показання обвинувачених
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо їх непричетності
до вчинення інкримінованих злочинів,
заявлені ними версії, не перевірено
доводи обвинувачених на свій захист, і
дані неповнота та однобічність не
можуть бути усунені під час судового
розгляду справи, в зв'язку з
відсутністю відповідних клопотань
учасників процесу та відсутністю
відповідних повноважень у суду(
зокрема, щодо проведення відтворення
обстановки та обставин події і
неможливістю відновлення порушених
прав обвинувачених в ході судового
розгляду).

Всі вищевказані порушення
кримінально-процесуального закону
допущені органом досудового слідства
та судом першої інстанції колегія
суддів вважає істотними й такими, що
перешкодили суду першої інстанції
постановити законний та обґрунтований
вирок, а, враховуючи, що
кримінально-процесуальним кодексом
України(1960 року) обов'язок повного,
всебічного та об'єктивного
розслідування справи, пред'явлення
винній особі обвинувачення з точним
дотриманням положень конкретної
статті кримінального та
кримінально-процесуального кодексів
України покладається на органи
досудового слідства, апеляційний суд
приходить до висновку, що апеляційні
скарги апелянтів підлягають
частковому задоволенню, вирок
Хустського районного суду від 09.07.2013
року - скасуванню, а кримінальна справа
- направленню прокурору Хустської
міжрайонної прокуратури для
організації проведення додаткового
досудового розслідування.

Керуючись ст. ст.365, 366, 367, 368 КПК України
(в редакції 1960 року), апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляції прокурора Хустської
міжрайонної прокуратури, захисників
ОСОБА_7, ОСОБА_3, засуджених ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Хустського районного суду від
09.07.2013 року щодо ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 скасувати, а справу повернути
прокурору Хустської міжрайонної
прокуратури для організації
проведення додаткового досудового
розслідування, через суд, який
постановив вирок.

Міру запобіжного заходу підсудним
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 залишити
попередню - тримання під вартою.

Судді: