Справа № /734/1967/13-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11/795/3/2015
Категорія - ст. 425 ч. 2 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 січня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7

засудженого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальну справу за апеляцією ОСОБА_9 на вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2013 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Тячів, Закарпатської області, мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, неодружений, на утриманні має неповнолітню дитину, працюючий начальником хірургічного відділення військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 військовий госпіталь, АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

- засуджений за ст. 425 ч. 2 КК України до 4 років позбавлення волі.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2011 році» від 08 липня 2011 року ОСОБА_8 звільнено від призначеного покарання.

Стягнуто із засудженого ОСОБА_8 на користь держави витрати за проведення комісійної судово-медичної експертизи в сумі 4 873, 43 грн.

Вироком суду ОСОБА_8 визнаний судом винним і засуджений за те, що перебуваючи на посаді начальника хірургічного відділення провідного хірурга військової частини НОМЕР_1 , виконуючи обов`язки чергового ургентного хірурга, маючи першу кваліфікаційну категорію лікаря-хірурга, 16 квітня 2007 року, близько 20 год. 40 хв., при огляді постраждалого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 , який каретою «швидкої допомоги» був доставлений до приймального відділення військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , не провів в повному обсязі діагностичне обстеження потерпілого, не визначив джерел та обсяги втрати крові, не провів адекватну інфузійну терапію для профілактики можливих ускладнень політравми, не провів оперативне втручання для усунення у постраждалого джерел кровотечі, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді настання смерті ОСОБА_10 .

Не погоджуючись з даним вироком суду, потерпілий ОСОБА_11 подав апеляцію, в якій не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи та кваліфікацію дій засудженого ОСОБА_8 просить вирок скасувати та постановити новий вирок, яким призначити останньому максимальне покарання, передбачене ст. 425 ч. 2 КК України та додаткове покарання у виді позбавлення права займатися лікарською діяльністю і позбавити військового звання «підполковник медичної служби», посилаючись на вимоги ст.ст. 54, 55 КК України. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно визнав, що ОСОБА_8 вчинив тяжкий злочин з необережності, оскільки матеріалами справи доведено, що останній вчинив тяжкий злочин з непрямим умислом. Враховуючи цей факт, а також зміст ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2013 року, звільнення ОСОБА_8 від призначеного покарання на підставі п «в» статті 1 Закону України «Про амністію у 2011 році» є незаконним.

Інші учасники процесу апеляцій на вирок суду не подали.

Засуджений ОСОБА_8 подав свої заперечення на апеляцію потерпілого, в яких доводить правильність вироку Козелецького районного суду і просить залишити без змін вирок відносно нього. На думку засуженого, надання ним некваліфікованої медичної допомоги ОСОБА_10 ніяким чином не пов`язано з наявністю в засудженого військового звання. Звертає увагу на те, що висновки судово-медичних експертиз про можливість одужання Хотаба при наданні йому кваліфікованої медичної допомоги носять характер припущення, а не категоричного судження. Вважає вимоги про посилення покарання і застосування додаткових покарань позбавлення військового звання та права займатись лікувальною діяльністю безпідставними, оскільки злочин вчинено ним з необережності.

Потерпілий ОСОБА_11 на момент розгляду його апеляційної скарги помер.

На виконання ухвали Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 січня 2014 року, до розгляду апеляційної скарги залучена потерпіла ОСОБА_12 , яка в судове засідання не з`явилась, до суду звернулась з заявою з проханням розглянути справу в її відсутності. Просила апеляційний суд залишити оскаржуваний вирок Козелецького районного суду без змін. Розгляд справи в апеляційному суді відбувався за правилами, передбаченими КПК України в ред. 1960 р.

В судовому засіданні прокурори просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Свою позицію мотивували тим, що на їхню думку, місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи та призначив покарання, співрозмірне тяжкості скоєного злочину, яке відповідає даним про особу засудженого. До того ж суд обґрунтовано звільнив ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності згідно Закону України «Про амністію в 2011 р.».

Такої ж думки дотримувались і засуджений ОСОБА_8 з його адвокатом, просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити. Таке рішення ґрунтується наступним.

У відповідності до ст. 365 КПК України ( в ред.. 1960 р.) апеляційний суд розглядає справу в межах апеляції.

З апеляції ОСОБА_13 вбачається, що підставами для постановлення нового вироку і призначення більш суворого покарання є наступне:

- ОСОБА_8 , надаючи лікарську допомогу ОСОБА_10 , повинен був усвідомлювати про необхідність проведення більш ретельного діагностичного обстеження постраждалого, а відповідно діяв з непрямим умислом, що на думку автора апеляції, є підставою для підсилення покарання. Це ж, на його думку, не давало підстав місцевому суду застосувати відносно ОСОБА_8 положення Закону про амністію, оскільки злочин слід вважати скоєний не з необережності;

- Посилаючись на норми Конвенції про захист прав і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, автор апеляційної скарги вважає, що оскільки право на життя гарантується в Україні цими міжнародними нормами, а його син помер внаслідок неналежного надання йому медичної допомоги ОСОБА_8 , останнього слід позбавити права займатись медичною практикою і це є, на його думку, не правом, а обов`язком суду (т.4 а.с. 195);

- Оскільки життя людини в Україні є найвищою соціальною цінністю, це являється підставою для призначення ОСОБА_8 найбільш суворого покарання, передбаченого ч. 2 ст. 425 КК України.

На думку колегії суддів, всі положення апеляційної скарги підлягають відхиленню.

Так, досліджуючи питання про кваліфікацію і оцінку злочину, за який засуджено ОСОБА_8 , колегія суддів виходила з того, що диспозиція ч. 1 ст. 425 КК України передбачає відповідальність за недбале ставлення до військової служби. Згідно ч. 3 ст. 25 КК України необережність є злочинною недбалістю, якщо особа не передбачала можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння (дії або бездіяльності), хоча повинна була і могла їх передбачати.

Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25 квітня 2013 року, злочин, передбачений ч. 2 ст. 425 КК України є тяжким, характеризується непрямим умислом або необережністю щодо діяння та необережністю щодо наслідків. Критерієм розмежування форми вини щодо діяння є ознака усвідомлення особою, що вона не виконує або виконує неналежним чином свої службові обов`язки. (т.3 а.с. 208).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 обіймаючи посаду начальника хірургічного відділення військової частини НОМЕР_1 , виконуючи обов`язки чергового ургентного хірурга, маючи першу кваліфікаційну категорію лікаря-хірурга, виконав частину дій для врятування життя постраждалого в дорожньо-транспортній приході ОСОБА_10 , проте виконав не всі необхідні для цього дії. В даному випадку встановленню неправильного діагнозу потерпілому ОСОБА_10 сприяло кілька чинників, в тому числі: його алкогольне сп`яніння, неадекватна поведінка в госпіталі, необхідність застосування сильнодіючих знеболюючих медпрепаратів.

Вагомих і достовірних доказів того, що ОСОБА_8 недбало віднісся до військової служби з якимось непрямим умислом, в засіданні місцевого та апеляційного суду надано не було.

Наведене дає підстави для висновку, що скоєний ОСОБА_8 злочин відноситься до необережних, тому відносно нього міг бути застосований Закон України «Про амністію в 2011 р.»

Колегія суддів не погоджується з твердженням апелянта про те, що засудженого слід позбавити права займатись медичною практикою та позбавити військового звання. Як вбачається з доданих до справи в засіданні апеляційного суду додаткових документів, ОСОБА_8 за час перебування на військовій службі виключно сумлінно ставився до своїх службових обов`язків, на даний час він проходить службу в зоні антитерористичної операції, де надає медичну допомогу постраждалим в цій операції військовослужбовцям, характеристика з місця його служби є бездоганною. Крім того, позбавлення права займатись лікарською практикою та позбавлення військового звання є правом, а не обов`язком суду, про що прямо зазначене в ст. 54, 55 КК України. Скоєння ОСОБА_8 злочину ніяким чином не пов`язане з наявністю в нього військового звання. Незастосування цих додаткових покарань було належним чином мотивоване у вироку суду.

Щодо застосування максимальної міри основного покарання, на чому наполягає автор апеляції, то колегія суддів з цим також не погоджується. При постановленні вироку місцевим судом було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини, що характеризують винного, його позитивні характеристики. Обставин, які б обтяжували покарання, судом не встановлено.

Колегія суддів вважає безпідставним твердження автора апеляції про порушення в ході розслідування і розгляду даної справи положень ст. 2 Конвенції про захист прав і основоположних свобод. В даному випадку державні органи провели належне розслідування причин смерті ОСОБА_10 , притягли особу, винну в цій смерті до кримінальної відповідальності, а суд постановив обвинувальний вирок, що і є підтвердженням виконання державою своїх обов`язків, передбачених ст. 2 Конвенції.

Безпідставним і неправильним колегія суддів вважає посилання в апеляції на справу «Андроніку та Константину проти Кіпру» 1997 р. Обставини цієї справи ніяким чином не подібні до справи ОСОБА_8 . До того ж в справі «Андроніку та Константину проти Кіпру» не було встановлено порушення ст. 2 Конвенції.

За таких обставин, коли ОСОБА_8 не мав судимостей, є законослухняним громадянином і добросовісно виконує свій громадянський обов`язок, призначене йому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, є достатнім для виправлення і перевиховання і не підлягає збільшенню.

Колегія суддів наголошує, що на момент розгляду апеляції ОСОБА_11 , фактично відсутня процесуальна особа, яка б могла підтримати в судовому засіданні апеляційні вимоги. У зв`язку зі смертю ОСОБА_11 представництво в суді його представника ОСОБА_14 припиняється в силу ст. 248 ч.1 п. 6 ЦК України.

Порушень кримінально-процесуального законодавства, які були б безумовними підставами для скасування постановленого відносно засудженого вироку, колегія суддів не знаходить.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 365, 366, 379 КПК України (в ред. 1960 року), розділом ХІ Перехідних положень до КПК України від 13.04.2012 року колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Козелецького районного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2013 року відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

СУДДІ:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3