Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

суддів:ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2015 року щодо вказаної особи,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4, не оспорюючи правильності кваліфікації його дій, зазначає, що суд не повною мірою врахував дані про особу винного й обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, а також інші обставини, які мають значення для призначення покарання, а тому призначення йому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є необґрунтованим. Просить судові рішення змінити й не призначати додаткового покарання.

Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, за зазначеним вироком

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя м. Білої Церкви Київської області (АДРЕСА_1),

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.

На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_4 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю три роки з покладенням на нього обов'язків, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_5 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду вирок місцевого суду в частині вирішення цивільного позову скасовано, а кримінальне провадження в цій частині направлено на новий судовий розгляд у порядку цивільного судочинства. У решті вирок залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_4 засуджено за те, що він 26 жовтня 2012 року близько 15.30 год., керуючи технічно справним автомобілем «KIA CERATO» (державний номерний знак НОМЕР_2), рухаючись по другорядній дорозі з с. Піщої та виїжджаючи на головну дорогу Київ-Одеса на 84 кілометрі+560м на території Білоцерківського району Київської області, проявив неуважність до дорожньої обстановки і в момент виникнення небезпеки для руху, яку він об'єктивно міг виявити, не впевнившись у безпечності маневру, виїхав із другорядної дороги на головну і вчинив наїзд на автомобіль ГАЗ 33021 (державний номерний знак НОМЕР_1) під керуванням ОСОБА_6 Своїми діями засуджений порушив пункти 1.1, 1.3, 1.5, п. 2.3 «б», 10.1, 16.11 Правил дорожнього руху, в результаті чого пасажир зазначеного автомобіля ОСОБА_7 отримав тяжких тілесних ушкоджень.

Розглянувши доводи касаційної скарги, дослідивши долучені до неї копії судових рішень, касаційний суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи ОСОБА_4 про необґрунтованість призначення йому додаткового покарання є безпідставними. З огляду на те, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд, урахувавши характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху та наслідки (заподіяння тяжких тілесних ушкоджень) вчиненого кримінального правопорушення, прийняв правильне рішення про призначення засудженому зазначеного додаткового покарання, але не в максимальному його розмірі.

Що стосується доводів засудженого про непритягнення до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху в минулому, його трудову діяльність та водійський стаж, то ці обставини не є достатніми для непризначення йому додаткового покарання у виді позбавлення такого права.

Таким чином покарання ОСОБА_4 призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК України.

Як убачається зі змісту ухвали, суд апеляційної інстанції перевірив доводи засудженого в апеляційній скарзі, всебічно їх розглянув і відмовив у їх задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала цього суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

З огляду на викладене обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для витребування матеріалів кримінального провадження немає.

Оскільки з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_8ОСОБА_9ОСОБА_10