Ухвала

іменем україни

17 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_17,

суддів: ОСОБА_18, ОСОБА_19,

за участю прокурора ОСОБА_20,

потерпілого ОСОБА_1,

розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами захисника засудженого ОСОБА_2 - адвоката

ОСОБА_3, потерпілого ОСОБА_1 та цивільного позивача ОСОБА_4 на вирок Романівського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 лютого 2014 року.

Цим вироком, залишеним без зміни апеляційним судом,

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк

4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк

3 роки.

Вирішено питання про стягнення судових витрат і про долю речових доказів.

Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5: матеріальну шкоду - 2560 грн; моральну шкоду - 15 000 грн; витрати на правову допомогу - 1000 грн.

Цивільні позови потерпілого ОСОБА_1 та цивільного позивача ОСОБА_4 залишено без розгляду на підставі ч. 4 ст. 28, ч. 1 ст. 291 КПК 1960 року.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винним і засуджено за те, що він 22 липня 2009 року приблизно о 01.00 год., керуючи належним

ОСОБА_6 автомобілем марки ВАЗ-21011 (реєстр. № НОМЕР_1) та рухаючись автошляхом у бік с. Велика Козара між населеними пунктами

с. Камінь та с. Велика Козара Романівського району Житомирської області, в порушення вимог пунктів 1.3, 1.10, 2.3б), 10.1, 11.1, 11.2, 11.3, 12.1, 12.2, 12.3 Правил дорожнього руху виїхав на смугу зустрічного руху, де зіткнувся з мотоциклом ЯВА-350 (реєстр. НОМЕР_2) під керуванням

ОСОБА_1 В результаті дорожньо-транспортної пригоди останній та пасажир мотоцикла - ОСОБА_5 отримали тяжкі тілесні ушкодження.

Апеляційний суд Житомирської області ухвалою від 25 лютого

2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_2 залишив без зміни.

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3, посилаючись на однобічність, неповноту досудового й судового слідства, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування кримінального закону та істотне порушення кримінально-процесуального закону, просить постановлені у справі судові рішення змінити, застосувати до засудженого ОСОБА_2 положення ст. 75 КК. На думку захисника, матеріали кримінальної справи не містять достатніх доказів на підтвердження винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину, а досудове слідство та судовий розгляд було проведено упереджено та необ'єктивно.

У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність призначеного судом покарання ступені тяжкості злочину та особі засудженого та істотне порушення кримінально-процесуального закону, просить постановлені судові рішення у справі змінити, призначити більш суворе основне покарання та задовольнити його цивільний позов у повному обсязі.

У касаційній скарзі цивільний позивач ОСОБА_4, посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону, просить постановлені у справі судові рішення щодо ОСОБА_2 в частині розв'язання цивільного позову змінити, цивільний позов задовольнити повністю.

Заслухавши доповідь судді, потерпілого ОСОБА_1, який частково підтримав доводи, наведені у його касаційній скарзі та скарзі цивільного позивача ОСОБА_4, в частині неправильного вирішення цивільного позову, пояснення прокурора, котрий вважав, що касаційні скарги учасників судового розгляду слід залишити без задоволення, а постановлені у справі судові рішення - змінити в порядку, передбаченому ст. 395 КПК 1960 року, перевіривши справу, обговоривши доводи, викладені у скаргах, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню, а судові рішення підлягають зміні в порядку ст. 395 КПК 1960 року на таких підставах.

Відповідно до ч. 3 ст. 398 КПК 1960 року при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370-372 цього Кодексу. Згідно із зазначеною нормою кримінально-процесуального закону підставами для зміни або скасування судових рішень у касаційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого.

Як видно зі змісту касаційної скарги захисника ОСОБА_3, він фактично посилається на однобічність і неповноту досудового та судового слідства, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, визначення яких дано у статтях 368 та 369 КПК 1960 року, тоді як перевірку цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесено.

Твердження захисника ОСОБА_3 про недоведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні злочину є безпідставним, оскільки протилежний висновок суду в цій частині ґрунтується, у відповідності до вимог

ст. 323 КПК 1960 року, на неупередженій оцінці безпосередньо досліджених ним доказів та на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Такий висновок відповідає дослідженим у судовому засіданні доказам, зокрема: показанням потерпілих ОСОБА_1, ОСОБА_5, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, експерта ОСОБА_16, а також даним, що містяться у протоколах слідчих дій, висновках експертиз та іншим доказам, що містяться у матеріалах кримінальної справи, достовірність яких у колегії суддів суду касаційної інстанції сумніву не викликає.

Дії ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 286 КК кваліфіковано правильно.

Отже, доводи захисника ОСОБА_3 про те, що матеріали кримінальної справи не містять достатньо доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_2 у вчиненому, колегія суддів безпідставними та такими, що спростовуються доказами, які були предметом ретельного дослідження в суді першої та апеляційної інстанцій.

За ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_2 строк основного покарання ближче до мінімальної межі, передбаченої санкцією ч. 2 ст. 286 КК, згідно з указаною нормою закону врахував: характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину; відсутність пом'якшуючих та обтяжуючих обставин; особу засудженого, який позитивно характеризується, раніше не був судимий. Крім того, врахував суд і думку потерпілих, які при вирішенні вказаного питання поклалися на розсуд суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і належним чином таке рішення мотивував.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що цивільний позов потерпілого ОСОБА_1 та цивільного позивача ОСОБА_4 у справі вирішено з урахуванням положень статей 28, 291 КПК 1960 року, підстав сумніватися у правильності його вирішення колегія суддів не вбачає.

Окрім того, зі змісту вироку вбачається, що суд роз'яснив потерпілому ОСОБА_1 та цивільному позивачу ОСОБА_4 про право вказаних осіб звернутися з цивільними позовами у порядку цивільного судочинства.

Об'єктивність оцінки наведених у вироку доказів і правильність вирішення цивільного позову у справі було перевірено апеляційним судом. При цьому була надана відповідь на всі доводи учасників судового розгляду і наведені докладні мотиви залишення апеляцій без задоволення. Свої висновки, з якими погоджується колегія суддів із цього питання, апеляційний суд належним чином умотивував. Їх підтверджено доказами, які суд апеляційної інстанції ретельно перевірив і належним чином оцінив. Ухвала цього суду відповідає вимогам ст. 377 КПК 1960 року.

Разом із тим, як убачається з матеріалів справи, місцевий суд визнав ОСОБА_2 винним за ч. 2 ст. 286 КК і кваліфікував його дії як порушення правил дорожнього руху та експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження. Однак місцевий суд не врахував того, що орган досудового слідства не обвинувачував ОСОБА_2 у порушенні правил експлуатації транспорту.

Тобто суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 275 КПК 1960 року вийшов за межі пред'явленого органом досудового слідства обвинувачення, тому в порядку ст. 395 КПК 1960 року з вироку необхідно виключити рішення про визнання ОСОБА_2 винним у порушенні правил експлуатації транспорту.

З урахуванням того, що апеляційний суд не виправив допущеної місцевим судом помилки і залишив вирок місцевого суду у цій частині без зміни, ухвалу апеляційного суду також необхідно змінити.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які би були підставою для скасування судових рішень у справі, не встановлено.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 394-396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу XI Перехідних положень КПК 2012 року, колегія суддів

ухвалила:

Касаційні скарги захисника засудженого ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, потерпілого ОСОБА_1 та цивільного позивача ОСОБА_4 залишити без задоволення.

В порядку ст. 395 КПК 1960 року вирок Романівського районного суду Житомирської області від 18 грудня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 25 лютого 2014 року щодо ОСОБА_2 змінити.

Виключити з вироку місцевого та ухвали апеляційного судів рішення про визнання винним ОСОБА_2 у порушенні правил експлуатації транспорту.

Судді:

ОСОБА_17 ОСОБА_18 ОСОБА_19