Справа № 367/575/15-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/780/292/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_2
Категорія 37 26.03.2015

УХВАЛА
Іменем України
26 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого-судді ОСОБА_3 ,
суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
при секретарі ОСОБА_6 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_7 ,
представника виправного центру ОСОБА_8 ,
засудженого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_9 на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 04 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:
До Ірпінського міського суду Київської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, призначеного вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2014 року.

В обґрунтування доводів клопотання, засуджений указував на те, що станом на 20.01.2015 фактично відбув 2/3 строку покарання та за цей час зарекомендував себе з позитивної сторони, дотримувався вимог відбування покарання та має одне заохочення, залучений до суспільно-корисної роботи, а саме, працює у їдальні виправної установи.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 04 лютого 2015 року засудженому ОСОБА_9 відмовлено в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від подальшого відбування покарання.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд послався на те, що початок строку відбування покарання засудженого ОСОБА_9 , із урахуванням зарахованого у строк відбування покарання час перебування під вартою з 26.06.2014 до 02.12.2014, відліковується із 03.12.2014 та з огляду на те, що із цього моменту не минув один рік, передбачений ч.8 ст.154 КВК України, відмовив у задоволенні клопотання.

В апеляційній скарзі засуджений указав на незаконність ухвали, оскільки вона не ґрунтується на вимогах закону. В обґрунтування доводів апеляційної скарги указав на те, що жодного порушення режиму відбування покарання ним допущено не було, має подяку та заохочення, а також є потерпілим від аварії на ЧАЕС. Крім того, указав на те, що фактично відбув 2/3 строку покарання що є підставою для його умовно-дострокового звільнення. Просив ухвалу суду скасувати та звільнити його від відбування покарання умовно-достроково.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, думку: засудженого, який доводи апеляційної скарги підтримав, підтвердив її доводи, просив її задовольнити та звільнити його від відбування покарання умовно-достроково;
прокурора, який доводи апеляційної скарги засудженого вважав обґрунтованими та не заперечував проти її задоволення, клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання підтримав;

представника виправного центру, який доводи апеляційної скарги підтримав та підтвердив її доводи, просив її задовольнити, клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання підтримав, окрім того пояснив, що ОСОБА_9 підпадає під вимоги закону, які регламентують умовно-дострокове звільнення особи від відбування покарання, позитивно характеризується, має заохочення, після розгляду справи місцевим судом, був заохочений за добросовісне відношення до праці;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до змісту ст.413 КПК України, неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту є одним із різновидів неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2014 року засуджений за ч.1 ст.296 КК України до покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік і 4 місяці, на підставі ст.71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутого покарання за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 листопада 2008 року, остаточно призначене покарання у виді обмеження волі, строком на 1 рік і 6 місяців.

Своє рішення про відмову у задоволенні клопотання суд першої інстанції мотивував тим, що із моменту направлення ОСОБА_9 у місця обмеження волі не пройшов один рік, що, із урахуванням того, що злочин, за який його засуджено, ОСОБА_9 вчинив під час іспитового строку, призначеного попереднім вироком, та відповідно до вимог ч.8 ст.154 КВК України виключає можливість застосування щодо нього умовно-дострокове звільнення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суддя місцевого суду неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок неправильного тлумачення положень ч.8 ст.154 КВК України.

За змістом цієї норми закону, не можуть бути представлені до умовно-дострокового звільнення особи, засуджені до покарання у виді позбавлення чи обмеження волі, звільнені від відбування покарання із випробуванням, якщо вони були направлені у місця позбавлення чи обмеження волі із підстав, передбачених законом протягом одного року із моменту винесення відповідної ухвали. Посилання у цій нормі закону на необхідність винесення саме ухвали про направлення у місця позбавлення чи обмеження волі, осіб звільнених від відбування покарання із випробуванням, дає підстави стверджувати те, що ця норма закону повинна застосовуватись до засуджених, яким відповідною ухвалою було скасоване звільнення від відбування покарання із випробуванням, наслідком чого стало їх направлення у місця позбавлення чи обмеження волі.

Як вбачається із матеріалів, доданих до клопотання, покарання, від відбування якого ОСОБА_9 просив звільнити його умовно-достроково, було призначене без застосування ст.75 КК України і при постановленні вироку визначене до реального відбування.

Дане покарання було призначене із застосуванням ст.71 КК України, а ч.8 ст.154 КВК України не обмежує строків подання клопотання про умовно-дострокове звільнення особам, засудженим із застосуванням ст.71 КК України, без застосування ст.75 КК України.

Наведене у своїй сукупності указує на те, що ч.8 ст.154 КВК України до ОСОБА_9 була застосована без наявності на те правових підстав.

Доводи апеляційної скарги засудженого щодо безпідставної відмови у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, знайшли своє підтвердження у суді апеляційної інстанції.

Так, за час відбування покарання, засуджений характеризується позитивно, за сумлінну поведінку і ставлення до праці має 1 заохочення, стягнень не має.

Із урахуванням викладеного, на думку колегії суддів засуджений ОСОБА_9 за час відбування покарання довів своє виправлення сумлінною поведінкою та ставленням до праці, а також враховуючи те, що на момент розгляду клопотання у суді апеляційної інстанції, фактично відбув більше двох третин призначеного строку покарання, до нього слід застосувати умовно-дострокове звільнення від відбування покарання призначеного за вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2014 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Ірпінського міського суду Київської області від 04 лютого 2015 року щодо ОСОБА_9 підлягає скасуванню із постановленням нової ухвали, якою клопотання засудженого підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-
у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_9 - задовольнити.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 04 лютого 2015 року щодо ОСОБА_9 - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання засудженого ОСОБА_9 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання задовольнити.

Засудженого ОСОБА_9 звільнити від подальшого відбування покарання, призначеного вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 13 жовтня 2014 року умовно-достроково на 3 (три) місяці і 24 (двадцять чотири) дні.

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

СУДДІ ОСОБА_3
ОСОБА_4
ОСОБА_5