Справа № 591/3249/15-к
Провадження № 1-кс/592/1596/15
УХВАЛА

про відмову у задоволенні скарги

03 червня 2015 року м.Суми

Слідчий суддя Ковпаківського районного суду міста Суми ОСОБА_1 , при секретарі: ОСОБА_2 , за участю особи, яка подала скаргу, адвоката ОСОБА_3 , за участю прокурора: ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в місті Суми скаргу захисника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 (в порядку ст. 303 КПК України) на дії та бездіяльність слідчого відділу прокуратури Сумської області, -

В С Т А Н О В И В :

07.05.2015 року захисник засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адвокат ОСОБА_3 звернувся до Зарічного районного міста Суми зі скаргою (в порядку ст. 303 КПК України) на дії та бездіяльність СВ Прокуратури Сумської області, в якій він зазначив про те, що на адресу Голови Служби безпеки України 06.04.2015 була надіслана заява № 6961-Р від 03.04.2015 з проханням вжити заходів за фактом порушення норм КПК України суддею Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_6 , старшим прокурором відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_7 , суддею Великописарівського районного суду Сумської області ОСОБА_8 , суддями апеляційного суду Сумської області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , що призвело до постановлення суддями неправосудного вироку Великописарівського районного суду Сумської області по справі № 575/72/14-к (провадження № 1-кп/575/22/14) від 09.12.2014 та ухвали апеляційного суду Сумської області по справі № 575/72/14-к (провадження № 11-кп/788/80/15) від 19.03.2015, якими засуджено ОСОБА_5 , ОСОБА_12 до позбавлення волі. Листом УСБУ в Сумській області № 68/Р-73/199/4 від 23.04.2015 заявника було повідомлено про направлення заяви № 6961-Р від 03.04.2015 до Прокуратури Сумської області за належністю. 30.04.2015 захисником ОСОБА_5 , адвокатом ОСОБА_3 , отримано лист прокуратури Сумської області № 17-3390-14 від 28.04.2015, яким було повідомлено про відсутність підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку досудового розслідування. Згідно з ч. 1 ст. 304 КПК України, скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора, передбачені частиною першою статті 303 цього Кодексу, можуть бути подані особою протягом десяти днів з моменту прийняття рішення, вчинення дії або бездіяльності. Якщо рішення слідчого чи прокурора оформлюється постановою, строк подання скарги починається з дня отримання особою її копії. Таким чином, дана скарга подана із дотриманням строку, передбаченого ст. 304 КПК України. Статтею 214 КПК України передбачено, що слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування (ч. 1) . Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ч. 2) . Слідчий прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається (ч. 4) . Так, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, як того вимагає КПК України, не внесені. У своїй відмові Прокуратура Сумської області посилається на ч. 1 ст. 2 КК України та ст. 214 КПК України, наголошуючи на тому, що в тексті заяви № 6961-Р від 03.04.2015 відсутні елементи складу злочину, що не відповідає дійсності. Зокрема в тексті відповіді відсутні спростування викладених у заяві об`єктивних фактів злочину, натомість міститься власне трактування ч. 1 ст. 2 КК України та ст. 214 КПК України, стверджуючи про відсутність «достатніх відомостей про кримінальне правопорушення», «об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину». Прокуратура Сумської області приходить до власного висновку, що оскільки «зазначених даних не наведено, то вони не можуть вважатися такими, що мають бути обов`язково внесені до ЄРДР». Як бачимо основним мотивом бездіяльності суб`єкта оскарження стали оціночні категорії, які жодним законом, в тому числі КПК України не визначені. Саме на них спирається Прокуратура Сумської області у намаганні на власний розсуд трактувати як норми закону щодо порядку внесення відомостей до ЄРДР, так і обставин справи, які мають бути перевірені слідством. При цьому суб`єктом оскарження не береться до уваги той факт, що особливістю чинного КПК України є обов`язковість внесення до СРДР відомостей про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення чи даних об`єктивної реальності, що можуть містити відомості про це. Саме такими поняттями оперує КПК України, що дозволяє говорити про достатність потенційної загрози існування кримінально караного діяння для відкриття провадження. Тож якщо у заяві вказані всі елементи складу злочину відомості про таке правопорушення повинні бути внесені до ЄРДР. Обґрунтованість, об`єктивність чи достатність таких даних має бути досліджена у ході досудового розслідування вже після відкриття кримінального провадження і в жодному разі не раніше цього. Прокуратура Сумської області без відкриття кримінального провадження та перевірки слідчими викладених у заяві обставин вдається до їх оцінки по суті, що зумовлює недійсність її висновків. Заява № 6961-Р від 03.04.2015 містить всі визначені главою VIII КК України ознаки злочинів проти правосуддя: суб`єкти, об`єкти злочинів, суб`єктивну та об`єктивну сторони злочинних діянь, навіть місце та час їх скоєння, що викладені на п`яти сторінках. Далі Прокуратура Сумської області посилається на постанову Пленуму Верховного суду та міжурядові нормативні акти Ради Європи в обґрунтування неможливості давати оцінку рішенням суду з точки зору їх правосудності. Процитовані рекомендації уповноважених на це установ в даному конкретному випадку не можуть бути застосовані через невідповідність предмету цих правовідносин тим, для яких ці рекомендації були створені. Слідуючи логіці суб`єкта оскарження винесення суддями завідомо неправосудного судового рішення визначається в КК України кримінально караним діянням лише номінально і ніхто не може поставити його під сумнів окрім суду. Завідомо неправосудні судові рішення, які стали наслідком злочинних діянь судді Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_6 , старшого прокурора відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_7 , судді Великописарівського районного суду Сумської області ОСОБА_8 , суддів апеляційного суду Сумської області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , що призвело до постановлення суддями неправосудного вироку Великописарівського районного суду Сумської області по справі № 575/72/14-к (провадження № 1-кп/575/22/14) від 09.12.2014, який оскаржується в касаційній інстанції та ухвали апеляційного суду Сумської області по справі № 575/72/14-к (провадження № 11- кп/788/80/15) від 19.03.2015, яка оскарженню не підлягає. Тож посилання Прокуратури Сумської області на те, що відкриття кримінального провадження неможливе через відсутність перегляду судового рішення у вищих інстанціях є необґрунтованим. Більше того, можна навести положення п. 66 тієї ж самої Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи, згідно якої державам-членам щодо суддів встановлено, що тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості. Пунктом 1 ч. 1 ст. 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 214, 303 307 КПК України, він просив: 1. Постановити ухвалу, якою зобов`язати слідчого внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування за заявою № 6961-Р від 03.04.2015 за фактом порушення норм КПК України суддею Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_6 , старшим прокурором відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_7 , суддею Великописарівського районного суду Сумської області ОСОБА_8 , суддями апеляційного суду Сумської області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , що призвело до постановлення суддями неправосудного вироку Великописарівського районного суду Сумської області по справі № 575/72/14-к (провадження № 1-кп/575/22/14) від 09.12.2014 та ухвали апеляційного суду Сумської області по справі № 575/72/14-к (провадження № 11-кп/788/80/15) від 19.03.2015.

Із змісту заяви № 6961-Р від 03.04.2015 року, вбачається, що 09.12.2014 суддею Великописарівського районного суду Сумської області ОСОБА_8 у кримінальному провадженні № 575/72/14-к за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України незаконне переправлення осіб через державний кордон України, кваліфікуючими ознаками якого є вчинення таких дій щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, ухвалено вирок, який ухвалою від 19.03.2015, постановленою суддями апеляційного суду Сумської області ОСОБА_9 (головуючий), ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , залишено без змін. Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Оскаржуваним на сьогоднішній день до касаційної інстанції вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у керівництві незаконним переправленням 18.12.2012 тринадцяти громадян Республіки Афганістан з Російської Федерації через державний кордон України, скоєному за попередньою змовою групою осіб; ОСОБА_12 визнано винуватим у сприянні незаконному переправленню 18.12.2012 тринадцяти громадян Республіки Афганістан з Російської Федерації через державний кордон України шляхом надання вказівок та засобів для таких дій, скоєному за попередньою змовою групою осіб. У вказаний день, 18.12.2012, ОСОБА_5 перебував у відрядженні, що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , і здійснював керування службовим автомобілем марки ЗАЗ Daewoo Lanos, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , а тому керування автомобілем марки ВА3 2121 Нива, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 на вказану дату засуджений не здійснював. ОСОБА_12 , у свою чергу, 18.12.2012 керування автомобілем марки ВАЗ 2121 Нива, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 не здійснював, оскільки у вказаний день керування вказаним автомобілем здійснював ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на даний час перебуває у Олексіївській виправній колонії № 25 за адресою: м. Харків, вул. Цезара Кюи, 44. Крім того, нічим не підтверджується, що транспортні засоби, якими, за версією слідства, перевозились іноземці, і транспортні засоби, що перебувають у користуванні ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , є одними і тими же транспортним засобом, а в силу приписів Конституції України ОСОБА_5 , ОСОБА_12 не зобов`язані доводити непричетністю свою та транспортних засобів, які перебувають у їх користуванні, до злочину. Відбитки зразків шин, що нібито ідентифікують транспортні засоби засуджених, були отримані з порушенням вимог ст. ст. 98, 100, 104, 159 169 КПК України, що, відповідно, з урахуванням положень ч. 1 ст. 86 КПК України, дає підстави вважати результати експертного дослідження, проведеного з їх використанням, недопустимим доказом, який, згідно з ч. 2 ст. 86 КПК України, не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення. З цього приводу в суді першої інстанції заявлялось клопотання. Керівництво незаконним переправленням передбачає розпорядження діями осіб безпосередньо під час переправлення через кордон або перед його початком. Отже, така об`єктивна сторона злочину передбачає наявність зв`язку між ОСОБА_5 . Та особами, які переправлялись через кордон, або особами, які керували їх переправлянням у Російській Федерації, але з особами, які переправлялись через кордон, ОСОБА_5 , будучи громадянином України, не міг спілкуватись з громадянами Республіки Афганістан, оскільки їх рідною мовою засуджений не володіє, а існування зв`язку з невстановленими особами на території РФ не підтверджується, так само, як і існування самих невстановлених осіб. У вироку зазначено, що 18.12.2012 ОСОБА_5 користувався мобільним телефоном з сім-картою з номером НОМЕР_4 , але по-перше, нічим не підтверджується факт спілкування ОСОБА_5 за вказаним номером з особами, причетними до переправлення іноземців, а також факт володіння ОСОБА_5 вказаним номером телефону, оскільки у протоколі обшуку від 19.07.2013 такої сім-карти не відображено, отже, і можливість зв`язку ОСОБА_12 з вказаними вище особами виключена. Так, об`єктивна сторона злочину відсутня, оскільки ОСОБА_5 , ОСОБА_12 вказаними вище транспортними засобами не перевозили громадян Республіки Афганістан, будь-якої допомоги їм не надавали, керівництво їх діями не здійснювали, про що і свідчить відсутність належних та допустимих доказів у матеріалах кримінального провадження. Під час судового розгляду сторона обвинувачення, не довівши існування корисливого мотиву, змінила обвинувачення, натомість існування іншого мотиву не зазначено та не встановлено, в той час, як мотив вчинення кримінального правопорушення, згідно зі ст. 91 КПК України, підлягає доказуванню. Посилання суддів суду апеляційної інстанції як на доказ винуватості на те, що з суб`єктивної сторони злочин, передбачений ст. 332 КК України, вчиняється з прямим умислом, суперечить презумпції невинуватості, викладеній у ст. 62 Конституції України, оскільки той факт, що особу обвинувачують у вчиненні злочину, який з суб`єктивної сторони вчиняється з прямим умислом, не може бути доказом того, що така особа мала прямий умисел, навпаки, для того, щоб обвинувачувати особу у вчиненні злочину, передбаченого ст. 332 КК України, необхідно довести існування прямого умислу на його скоєння. Крім того, умисел форма вини, а у апеляційній скарзі захисник вів мову про необхідність доказування мотиву вчинення кримінального правопорушення, а тому відповідні доводи апеляційної скарги оскаржуваною на сьогодні у касаційній інстанції ухвалою суду апеляційної інстанції не спростовані. У ході кримінального провадження № 0000009 за підозрою ОСОБА_5 , ОСОБА_12 02.01.2013 у судовому засіданні по справі № 1805/13751/2012, провадження № 1-кс/1805/186/2012 суддею Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_6 були допитані свідки ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Під час допиту вказаних свідків суддею ОСОБА_6 були допущені порушення норм КПК України, зокрема, ст. ст. 225, 352 КПК України. Частиною 1 ст. 225 КПК України передбачено, що у випадку допиту свідка в судовому засіданні допит свідка здійснюється з дотриманням правил проведення допиту під час судового розгляду. Частиною 1 ст. 352 КПК України передбачено, що перед допитом свідка головуючий встановлює відомості про його особу та з`ясовує стосунки свідка з обвинуваченим і потерпілим. Крім того, головуючий з`ясовує чи отримав свідок пам`ятку про права та обов`язки свідка, чи зрозумілі вони йому, і в разі необхідності роз`яснює їх. Нехтуючи вказаними вимогами, суддя ОСОБА_6 перед допитом свідків не встановив відомості про їх особи відповідні відомості були отриманні суддею від слідчого та прокурора, але вони жодними документами підтверджені не були. Крім того, свідкам були вручені пам`ятки про права та обов`язки свідка українською мовою і суддя ОСОБА_6 , всупереч покладеному на нього КПК України обов`язку, не з`ясував, чи зрозумілі вони свідкам, не роз`яснив їх свідкам, не запропонував перекладачеві перекласти їх на відому для свідків мові. Частиною 3 ст. 352 КПК України передбачено, що суд зобов`язаний контролювати хід допиту свідків, щоб не допустити порушення правил допиту. Зокрема, частиною 6 ст. 352 КПК України передбачено, що свідка обвинувачення першим допитує прокурор (прямий допит) . Під час прямого допиту не дозволяється ставити навідні запитання, тобто запитання, у формулюванні яких міститься відповідь, частина відповіді або підказка до неї. Під час допиту вказаних свідків старшим прокурором відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_7 , всупереч ч. 6 ст. 352 КПК України, ставились навідні запитання, у формулюванні яких містились відповіді, а свідки тільки погоджувались з твердженнями прокурора. Суддя ігнорував порушення, допущені прокурором, тим самим знехтувавши обов`язком, покладеним на нього ч. 3 ст. 352 КПК України, контролювати хід допиту свідків. Своїм правом, передбаченим ч. 14 ст. 352 КПК України, призначити одночасний допит двох чи більше вже допитаних учасників кримінального провадження (свідків, потерпілих, обвинувачених) для з`ясування причин розбіжності в їхніх показаннях, суд також не скористався, незважаючи на наявні розбіжності у показаннях. Суддею Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_6 та старшим прокурором відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_7 порушено вказані норми КПК України, що обумовлено чи то незнанням норм КПК України, що свідчить про недбалість вказаних осіб по відношенню до своїх службових обов`язків, чи то особистою зацікавленістю, що свідчить про зловживання службовим становищем, про прийняття вказаними особами неправомірної вигоди, що, як результат, призвело до штучного створення доказів вини обвинувачених у кримінальному провадженні № 575/72/14-к за обвинуваченням ОСОБА_5 , ОСОБА_12 , яке перебувало у провадженні судді Великописарівського районного суду Сумської області ОСОБА_8 , але у будь-якому разі результати допиту вказаних свідків не можуть бути доказом вини ОСОБА_5 , ОСОБА_12 з огляду на недопустимість таких доказів з урахуванням вимог ст. 86 КПК України, про що було заявлено відповідне клопотання у суді першої інстанції. Але у вироку з цього приводу зазначено, що грубих порушень КПК України не встановлено, а тому підстави вважати відповідні докази недопустимими відсутні. В ухвалі апеляційного суду Сумської області суддями зазначено, що у вироку є посилання на те, що особи допитаних свідків встановлені, що підтверджується повідомленням консула консульського відділу посольства Ісламської Республіки Афганістан, що не відповідає дійсності, оскільки у вироку зазначено, що під час допиту особи свідків встановлені з їхніх слів, у апеляційній скарзі мова велась не про те, що особи переправлених через кордон осіб не встановлені, а про те, що 02.01.2013 у судовому засіданні по справі № 1805/13751/2012, провадження № 1-кс/1805/186/2012 суддею Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_6 були допитані свідки без з`ясування відомостей про них, що не відповідає вимогам, що пред`являються до порядку допиту нормами КПК України. Стороною захисту заявлялось про недопустимість доказів, що судом безпідставно було залишено без уваги. Разом з тим суд першої інстанції вирішував питання з урахуванням шести доказів з трьох з половиною томів матеріалів кримінального провадження і надав оцінку шести аркушам замість шестисот дев`ятнадцяти аркушів матеріалів кримінального провадження. Що стосується показань свідка ОСОБА_20 , то вони містять суперечності та невідповідності порівняно з іншими матеріалами справи та дійсними обставинами справи, зокрема, не зрозуміло, яким чином свідок встиг розгледіти державний реєстраційний номер на транспортному засобі під час руху у зустрічному напрямку у темну пору доби з увімкненим світлом фар, крім того свідок відзначив, що автомобіль був один (не два) . Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Частиною 3 ст. 373 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, а обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Частиною 1 ст. 373 КПК України передбачено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Пунктом 3 ч. 1 ст. 467 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок. Підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції відповідно до ст. 409 КПК України, зокрема, є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Згідно зі ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, ям могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності. Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України, є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Беручи до уваги відсутність у матеріалах справи належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_21 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, існування у їх діях складу кримінального правопорушення, недоведеність існування події кримінального правопорушення, ОСОБА_5 та ОСОБА_12 підлягали виправданню, натомість суд першої інстанції, нехтуючи вимогами КПК України, ухвалив обвинувальний вирок, що підлягав скасуванню судом апеляційної інстанції, який знехтував наданими КПК повноваженнями і залишив незаконний вирок без змін. Твердження суду апеляційної інстанції про те, що покази ряду свідків не містили беззаперечних даних щодо непричетності обвинувачених до скоєння кримінального правопорушення, не відповідають вимогам ст. 62 Конституції України та ст. 373 КПК України, оскільки, виходячи з такого твердження, покази свідків не містять і беззаперечних даних щодо причетності обвинувачених до скоєння кримінального правопорушення, а як відомо, обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і така позиція порушує проголошену Конституцією України презумпцію невинуватості. Так, суддею Великописарівського районного суду Сумської області ОСОБА_8 , та суддями апеляційного суду Сумської області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 під час ухвалення рішень порушено ряд вимог кримінального процесуального закону, у тому числі вимоги ст. ст. 86, 91, 94, 370, 373, 407, 409, 411, 412 КПК України, які за відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_5 та ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, та існування у їх діях складу кримінального правопорушення, недоведеності існування події кримінального правопорушення призвели до ухвалення обвинувального вироку відносно ОСОБА_5 та ОСОБА_12 та постановлення ухвали апеляційним судом, які за своїм змістом суперечать вимогам ст. 62 Конституції України. У зв`язку з викладеним виникла необхідність у зверненні з даною заявою за фактом порушення вказаних норм КПК України суддею Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_6 , старшим прокурором відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_7 , суддею Великописарівського районного суду Сумської області ОСОБА_8 , суддями апеляційного суду Сумської області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , що обумовлено чи то незнанням норм КПК України, що свідчить про недбалість вказаних осіб по відношенню до своїх службових обов`язків, чи то особистою зацікавленістю, що свідчить про зловживання службовим становищем, про прийняття вказаними особами неправомірної вигоди, що призвело до постановлення суддями завідомо неправосудного вироку Великописарівського районного суду Сумської області по справі № 575/72/14-к (провадження № 1-кп/575/22/14) від 09.12.2014 та ухвали апеляційного суду Сумської області по справі № 575/72/14-к (провадження № 11-кп/788/80/15) від 19.03.2015, якими засуджено ОСОБА_5 , ОСОБА_12 до позбавлення волі. Враховуючи викладене, він просив: вжити заходів за фактом порушення норм КПК України суддею Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_6 , старшим прокурором відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_7 , суддею Великописарівського районного суду Сумської області ОСОБА_8 , суддями апеляційного суду Сумської області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , що призвело до постановлення суддями неправосудного вироку Великописарівського районного суду Сумської області по справі № 575/72/14-к (провадження № 1-кп/575/22/14) від 09.12.2014 та ухвали апеляційного суду Сумської області по справі № 575/72/14-к (провадження № 11-кп/788/80/15) від 19.03.2015, якими засуджено ОСОБА_5 , ОСОБА_12 до позбавлення волі.

І змісту письмового пояснення прокурора заступника начальника слідчого відділу прокуратури Сумської області старшого радника юстиції ОСОБА_4 вбачається, що скаржник ОСОБА_3 , який представляє інтереси засуджених ОСОБА_5 та ОСОБА_12 , у сьогоднішньому судовому засіданні оскаржує бездіяльність слідчого відділення прокуратури Сумської області, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР після отримання прокуратурою, на його думку, заяви про кримінальне правопорушення, яке скоїли прокурор відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_7 , судді Великописарівського районного суду Сумської області ОСОБА_8 і Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_6 та судді апеляційного суду Сумської області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 . Він не визнає вимоги скаржника, бо вважає їх безпідставними та необґрунтованими. Він не заперечує проти того, що дійсно прокуратура області 24.04.2015 року отримала заяву ОСОБА_3 , яка зареєстрована по канцелярії прокуратури і надійшла для вирішення у слідче відділення прокуратури області. Він не заперечує проти того, що відомості по заяві скаржника до ЄРДР внесені не були, а за результатами розгляду заявнику 28.04.2015 року була спрямована відповідна відповідь. Він заперечує лише одне, що вказана заява не була заявою про злочин у розумінні ст. 214 КПК України. Відповідно до ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно після подання заяви про вчинення кримінального правопорушення або самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення зобов`язаний внести відомості до ЄРДР та розпочати розслідування. Навіть з чистого тексту наведеної статті стає зрозумілим, що закон встановлює різницю між взагалі заявами і заявами про вчинення кримінального правопорушення. Згідно ч. 2 ст. 214 КПК України Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Генеральною прокуратурою України за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. За п. 2.1 (підпункти 4, 5) Положення про порядок ведення ЄРДР, затвердженого наказом ГПУ № 69 від 17.08.2012 року, слідчий або прокурор вносить до ЄРДР короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим чи заявником із зазначенням статті закону України про кримінальну відповідальність. Такий висновок підтверджується також п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України, яка зобов`язує слідчого чи прокурора вносити до ЄРДР короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених в заяві саме потерпілим чи заявником. Таким чином, щоб заява стала заявою про злочин недостатньо її так озаглавити, як вважає скаржник, а вона повинна обов`язково містити обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення. Тепер знову звертає увагу суду на текст ч. 1 та ч. 5 ст. 214 КПК України, що саме слідчий чи прокурор, а не заявник, визначається чи наявні в заяві необхідні обставини, або ж вони там відсутні, бо що б внести їх до ЄРДР з тексту заяви слідчому або прокурору необхідно знайти, зрозуміти і навіть визначити попередні правову кваліфікацію. У той же час, з заяви скаржника вбачається, що він вважає злочином: - дії прокурора відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_7 , що він підтримував державне обвинувачення в суді, зокрема задавав у суді питання свідкам, але не так і не такі, як цього хотіла сторона захисту; - дії судді Великописарівського районного суду Сумської області ОСОБА_8 і Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_6 , бо не так допитували свідків і прийняли рішення, які не подобаються стороні захисту; - а суддями апеляційного суду Сумської області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 скаржник вважає теж скоєно злочин, бо всі його доводи, викладені в апеляції ними було вивчено, перевірено, але вони винесли рішення не на його користь. В кінці кінців ОСОБА_3 робить свій аналіз законності при судовому розгляді кримінального провадження по обвинуваченню засуджених ОСОБА_5 ті ОСОБА_12 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 332 КК України, і виносить безапеляційний висновок, що всі рішення судів незаконні, що всі вони злочинці, а він є та інстанція, яка це вирішує. Зазначає, що вироком Великописарівського районного суду Сумської області від 09.12.2014 року ОСОБА_5 і ОСОБА_12 засуджені разом із співучасниками за незаконне переправлення через державний кордон України тринадцяти громадян Афганістану до п`яти років позбавлення волі з конфіскацією транспортних засобів і мобільних телефонів, що були засобами вчинення злочину. За результатами розгляду апеляційних скарг сторони захисту, в тому числі захисника ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_5 і ОСОБА_12 , доводи якої аналогічні доводам, наведеним у зверненні, 19.03.2015 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни. Виходячи зі змісту Постанови Пленуму Верховного Суду України Про незалежність судової влади № 8 від 13.06.2007 року, відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається. Тобто, рішення суду, які набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма фізичними і юридичними особами і нікому не надано право оцінювати їх на предмет законності, окрім як компетентному суду в порядку, визначеному процесуальним законом. Таке посилання на текст постанови у відповіді прокуратури області не є випадковим, бо наскільки зрозуміло з заяви скаржника, не довівши незаконність вироку у передбачений процесуальним законом порядок, він пробує так би мовити позбутись його у інший спосіб, заявивши що вирок незаконний і ця його особиста правова оцінка повинна бути відображена слідчим чи прокурором в ЄРДР. Але інша позиція і Комітету Міністрів Ради Європи викладена в Рекомендації СМ/Rec (2010) дванадцяти державам-членам щодо суддів який зазначив, що прокурори ніколи не повинні ні ставити під сумнів судові рішення, ні перешкоджати їхньому виконанню, зберігаючи використання права на процедуру апеляції або на будь-яку іншу пояснювальну процедуру (п. 19 Рекомендації Комітету Міністрі Ради Європи Rec (2000) 19 щодо ролі прокуратури в системі кримінального правосуддя) . Відкриваючи кримінальні провадження щодо суддів за їх рішеннями у випадках, коли судові рішення у встановленому законом порядку не переглядались, або переглядались та не скасовані, органи прокуратури, ставлячи під сумнів такі судові рішення, які набули чинності, фактично привласнили б собі функції судів, що є порушенням Конституції України. Крім того, захисник ОСОБА_3 , ставлячи під сумнів допустимість зібраних доказів у кримінальному провадженні, а також законність засудження ОСОБА_5 і ОСОБА_12 , неодноразово звертався до прокуратури області із заявами про вчинення злочину прокурором у кримінальному провадженні та суддями, котрі брали участь у його судовому розгляді. Рішення прокурора про відсутність підстав для внесення відомостей до ЄРДР і початку досудового розслідування за такими заявами вже було предметом оскарження і 15.04.2015 року визнане слідчим суддею законним. З урахуванням викладеного він просив суд відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 .

У відкритому судовому засіданні особа, яка подала скаргу, ОСОБА_3 дав пояснення, аналогічні викладеним в його скарзі та в письмових поясненнях. Він просив суд: 1. Постановити ухвалу, якою зобов`язати слідчого внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування за заявою № 6961-Р від 03.04.2015 за фактом порушення норм КПК України суддею Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_6 , старшим прокурором відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_7 , суддею Великописарівського районного суду Сумської області ОСОБА_8 , суддями апеляційного суду Сумської області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , що призвело до постановлення суддями неправосудного вироку Великописарівського районного суду Сумської області по справі № 575/72/14-к (провадження № 1-кп/575/22/14) від 09.12.2014 та ухвали апеляційного суду Сумської області по справі № 575/72/14-к (провадження № 11-кп/788/80/15) від 19.03.2015.

У відкритому судовому засіданні прокурор заступник начальника слідчого відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_4 дав пояснення, аналогічні викладеним в його письмових поясненнях. Він просив суд відмовити у задоволенні скарги захисника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 (в порядку ст. 303 КПК України) на дії та бездіяльність слідчого відділу прокуратури Сумської області.

Розглянувши скаргу захисника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 (в порядку ст. 303 КПК України) на дії та бездіяльність слідчого відділу прокуратури Сумської області, вислухавши пояснення та думку адвоката ОСОБА_3 , вислухавши пояснення та думку прокурора заступника начальника слідчого відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_4 , перевіривши додані до скарги документи, не вирішуючи питання, що можуть стати предметом судового розгляду в цьому кримінальному провадженні, суд дійшов до наступного висновку.

З аналізу чинного міжнародного, конституційного, кримінального процесуального законодавства України з урахуванням рекомендацій та роз`яснень, наданих Верховним Судом України та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вбачається наступне.

Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прийнятої та підписаної 04.11.1950 року, ратифікованої 17.07.1997 року (із заявами та застереженнями) , яка набула чинності 11.09.1997 року (із змінами і доповненнями) , кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно п. п. 1, 2, 4 розд. Незалежність судових органів Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів і дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонуки, тиску, погроз або втручання, прямого чи непрямого, з будь-якого боку і з будь-яких би то не було причин. Не повинно мати місця неправомірне чи несанкціоноване втручання в процес правосуддя, і судові рішення, винесені суддями, не підлягають перегляду. Цей принцип не перешкоджає здійснюваному відповідно до закону судовому перегляду чи пом`якшенню вироків, винесених судовими органами.

Згідно п. 2, п/п (g) п. 5, п. 6 підрозд. Незалежність розд. Судді Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя, прийнятій на Першій світовій конференції по незалежності правосуддя в Монреалі у 1983 році, судді, як особи, є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин. Ніяка сила не може бути застосована з метою втручання в судовий процес. Жодний нормативний акт законодавчої чи виконавчої влади не можуть бути спробою зворотнім порядком змінити конкретні рішення суду, а також змінювати склад суду з метою впливу на прийняття рішень цим судом.

Згідно п. 1.1. принципу Незалежність розд. Перший показник , п. п. 4.8. , 4.9. принципу Дотримання етичних норм розд. Четвертий показник , п. 5.4. принципу Рівність розд. П`ятий показник , п. 6.6. принципу Компетентність та старанність. Рівність розд. Шостий показник Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених резолюцією 2006/23 Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року, суддя повинен здійснювати свою судову функцію незалежно, виходячи виключно з оцінки фактів, відповідно до свідомого розуміння права, незалежно від стороннього впливу, спонукання, тиску, загроз чи втручання, прямого чи опосередкованого, що здійснюється з будь-якої сторони та з будь-якою метою. Суддя не повинен дозволяти членам своєї родини, соціальним чи іншим стосункам певним чином впливати на його діяльність, що пов`язана зі здійсненням функції судді, а також на прийняття ним судових рішень. Суддя не має права використовувати чи дозволяти використовувати авторитет власної посади для досягнення особистих інтересів судді, членів його сім`ї чи інших осіб. Суддя не повинен діяти чи дозволяти іншим діяти таким чином, щоб можна було зробити висновок, що будь-хто неналежно впливає на здійснення суддею його повноважень. Суддя не повинен свідомо допускати, щоб співробітники суду чи інші особи, що знаходяться під впливом судді, йому підпорядковуються чи знаходяться під його наглядом, диференційовано ставилися до вказаних осіб по справі, що розглядається судом, на будь-яких підставах, що не відносяться до справи. Суддя підтримує порядок та дотримується етикету в ході всіх судових розглядів та поводить себе терпеливо, гідно та ввічливо по відношенню до сторін судового засідання, присяжних, свідків, адвокатів та інших осіб, з якими суддя спілкується в своїй офіційній якості. Суддя має вимагати такої ж поведінки від законних представників сторін, співробітників суду та інших осіб, що знаходяться під впливом судді, підпорядковані йому чи є під його наглядом.

Згідно ст. 2 Статус Загальної (Універсальної) хартії судді, ухваленої 17 листопада 1999 року Центральною Радою Міжнародної асоціації суддів в Тайпеї (Тайвань) , незалежність суддів має забезпечуватися законом, шляхом створення та подальшого захисту такої судової влади, яка була б дійсно незалежною від інших гілок влади. Суддя, як носій судової влади, повинен мати можливість здійснювати свої повноваження без будь якого суспільного економічного чи політичного тиску, незалежно від інших суддів та керівних органів в галузі юстиції.

Згідно п/п а) п. 3 розд. Незалежність суддів , п. 12 розд. Мета та цілі суддівництва , п. 38 розд. Відносини з виконавчою владою Пекінських тез щодо принципів незалежності суддів юридичної асоціації країн азійського та тихоокеанського регіону (LAWASIA) , прийнятих провідними діячами в галузі правосуддя в LAWASIA, а також суддями з Азії та тихоокеанського регіону в Пекіні в 1995 році, та схвалених на засіданні ради LAWASIA в 2001 році, незалежність суддів передбачає, що судді повинні приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-якого втручання, прямого або непрямого, з будь-якого боку і з будь-яких причин. Спосіб обрання суддів повинен гарантувати обрання найбільш кваліфікованого кандидата на посаду. Такий спосіб має захищати від будь-якого впливу та забезпечувати призначення компетентних, незалежних та неупереджених осіб. Виконавча влада може вплинути на суддів через умови оплати праці чи матеріальне забезпечення судів, але вона не повинна використовуватися в якості тиску на суддю чи суддів.

Із змісту п. 1, п/п с, d, e, f п. 2 розд. Принцип I Загальні принципи, що мають відношення до незалежності суддів , п/п а п. 3 розд. Принцип V Зобов`язання суддів , п. 1 розд. Принцип VI Невиконання обов`язків і дисциплінарні порушення Рекомендації Ради Європи № (94) 12 Незалежність, дієвість та роль суддів , ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи на 518 засіданні заступників міністрів 13 жовтня 1994 року, вбачається, що всі рішення стосовно професійної кар`єри суддів повинні мати в основі об`єктивні критерії; як обрання, так і кар`єра суддів повинні базуватись на заслугах, з урахуванням їхньої кваліфікації, чеснот, здібностей та результатів їхньої праці. Орган, який є уповноваженим приймати рішення щодо обрання та кар`єри суддів, повинен бути незалежним від уряду та адміністративних органів. Для гарантії незалежності цього органу мають бути запроваджені такі положення, як, наприклад, нагляд за тим, щоб його члени призначались судовою владою, і щоб орган самостійно приймав рішення про власні правила процедури. Однак, якщо конституція, законодавство чи традиції дозволяють урядові брати участь у призначенні суддів, то необхідні гарантії того, щоб на такі процедури призначення не впливали інші мотиви, аніж ті, що пов`язані з викладеними вище об`єктивними критеріями. Гарантами цього може бути, наприклад, орган влади, який приймає рішення про заходи запобігання будь-якому неправомочному та незаконному впливу. Судді повинні приймати свої рішення цілком незалежно і мати змогу діяти без обмежень, без неправомочного впливу, підбурення, тиску, погроз, неправомочного прямого чи непрямого втручання, незалежно з чийого боку та з яких мотивів воно б не здійснювалось. У законі мають бути передбачені санкції проти осіб, які намагаються у такий спосіб впливати на суддів. Судді мають бути цілком вільними у винесенні неупередженого рішення у справі, яку вони розглядають, покладатись на своє внутрішнє переконання, власне тлумачення фактів та чинне законодавство. Судді не зобов`язані давати звіт щодо справ, які знаходяться в їх провадженні, ніякій особі, яка не належить до системи судової влади. На розподіл судових справ між суддями не повинно впливати бажання однієї із сторін у справі або будь-якої особи, яка є зацікавленою в результатах цієї справи. Такий розподіл може здійснюватись, наприклад, шляхом жеребкування, через систему автоматичного розподілу за алфавітним порядком або через іншу подібну систему. Суддя не може бути увільнений від провадження у справі без поважних на те причин, якими є важке захворювання або особиста заінтересованість цього судді у справі. Кожна із причин, так само як і порядок увільнення, повинні бути визначені законом, і на них ніяк не можуть впливати інтереси уряду чи адміністративних органів. Рішення щодо увільнення когось із суддів від провадження у справі повинно прийматись уповноваженим органом, який наділений такою ж незалежністю в плані судочинства, як і самі судді. Судді, зокрема, зобов`язані діяти у кожній справі цілком незалежно та бути захищеним від будь-якого стороннього впливу. Коли судді не виконують своїх обов`язків ефективно та неупереджено або коли мають місце дисциплінарні порушення, мають бути вжиті всі необхідні заходи, за умови, що вони не впливають на незалежність правосуддя.

Згідно п. 63 розд. Вільність від необґрунтованого зовнішнього втручання. Висновку № 1 (2001) Консультативної Ради європейських суддів для Комітету міністрів Ради Європи про стандарти незалежності судових органів та незмінюваність суддів, вільність від необґрунтованого зовнішнього втручання є загальновизнаним принципом: див. Основні принципи ООН, пункт 2; Рекомендацію № R (94) 12, Принцип І (2)(d), у якому говориться: У законі повинні бути передбачені санкції відносно тих осіб, які прагнуть вплинути на суддів у будь-якій формі . Як загальний принцип, вільність від необґрунтованого впливу й необхідність у крайніх випадках покарань за спробу такого впливу, є невідворотними. Також у КРЄС немає підстав вважати, що це не передбачено відповідним чином у законодавстві держав-членів. З іншого боку, виконання цих принципів на практиці вимагає ретельного підходу, контролю, а в деяких випадках і політичної стриманості. У цьому зв`язку може виявитися досить важливим обговорити й проаналізувати це питання за підтримки суддів з інших держав. Труднощі полягають в тому, як визначити, що ж становить невиправданий тиск, а також як установити необхідну рівновагу, наприклад, між необхідністю захистити судовий розгляд від перекручування та тиску, будь-то з боку політичних кіл, з боку ЗМІ або інших джерел, а також як забезпечити відкрите обговорення питань, що представляють суспільне значення, серед суспільних кіл і у вільній пресі. Судді повинні погодитися з тим, що вони є публічними фігурами й не повинні бути занадто чутливими або занадто уразливими. КРЄС погодилася з тим, що не потрібно міняти існуючого принципу, але що судді в різних державах могли б мати для себе користь зі спільного обговорення й обміну інформацією з конкретних ситуацій.

Згідно п. 3 підрозд. Незалежність судової влади та рівень, на якому вона повинна гарантуватися розд. І Основні аспекти. Сфера застосування Рекомендації , п. 14 розд. ІІ Зовнішня незалежність , п. п. 22, 24 розд. ІІІ Внутрішня незалежність , п. 60 розд. VII Обов`язки та зобов`язання. Обов`язки Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленої Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року на 1098 засіданні заступників міністрів, як зазначено у ст. 6 Конвенції, метою забезпечення незалежності судової влади є гарантування кожній особі основоположного права на розгляд справи справедливим судом лише на законній підставі та без будь-якого стороннього впливу. Закон повинен передбачати санкції проти осіб, які намагаються певним чином впливати на суддів. Принцип незалежності судової влади означає незалежність кожного судді при здійсненні ним функцій прийняття судових рішень. У процесі прийняття рішень судді мають бути незалежними та неупередженими, а також мати можливість діяти без будь-яких обмежень, впливу, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання будь-яких органів влади, зокрема внутрішніх органів судової влади. Ієрархічна організація судової влади не повинна підривати незалежність суддів. Розподіл справ серед суддів суду має здійснюватися на основі об`єктивних попередньо встановлених критеріїв для забезпечення права на незалежність та неупередженість суддів. На такий розподіл справ не повинні впливати сторони у справі чи інші особи, зацікавлені в результатах розгляду справи. Під час розгляду всіх справ судді повинні діяти незалежно та неупереджено, забезпечувати сторонам можливість бути об`єктивно вислуханими, пояснювати за потреби процедурні питання. Судді мають діяти без будь-якого неналежного зовнішнього впливу на судовий розгляд і відповідно поводитися.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється.

Це треба розуміти як забезпечення незалежності суддів у зв`язку із здійсненням ними правосуддя, а також як заборону щодо суддів будь-яких дій незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, установ та організацій, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, фізичних та юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків або схилити їх до винесення неправосудного рішення тощо.

Згідно ч. 2 ст. 8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Із змісту п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України вбачається, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна.

Згідно ч. 3 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дію чи бездіяльність слідчого чи прокурора не може бути оскаржена, окрім ухвали про відмову у задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження.

Згідно ч. 3 ст. 309 КПК України скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Із змісту ч. 5 ст. 532 КПК України вбачається, що ухвали слідчого судді, які не можуть бути оскаржені, набирають законної сили з моменту їх оголошення.

Отже, говорити про порушення конституційного права на оскарження судового рішення в даному конкретному випадку або про порушення права на справедливий судовий в контексті ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод недоцільно з урахуванням того, що п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України передбачає випадки обмеження права на апеляційне або касаційне оскарження і це стосується не тільки об`єкта, а й суб`єкта оскарження. Не порушує це і норм вищевказаної Конвенції, оскільки такі процесуальні обмеження, як правило, вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства або окремих осіб. Згідно п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Тобто реалізація конституційного права на апеляційне або касаційне оскарження судового рішення Конституцією України ставиться в залежність від положень процесуального закону (КПК України) . Дана норма Конституції України конкретизується і регламентується в галузевих законах, зокрема в Кримінальному процесуальному кодексі України. Оскарження ухвали слідчого судді про відмову у задоволенні скарги, яка набрала законної сили з моменту її оголошення, Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачене. Таким чином, подача апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, виключає можливість його перегляду в апеляційному чи касаційному порядку. Такі дії можуть свідчити про несумлінне використання або про зловживання особою наданими їй процесуальними правами з метою здійснення тиску на суд чи про посягання на незалежність судової влади, а також зводяться до тлумачення норм закону на свою користь.

Згідно ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини № 3477-IV від 23.02.2006 року (із змінами і доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Із змісту абз. 2 п. 1, абз. абз. 2, 3 п. 2, абз. абз. 1, 2 п. 3, абз. 2 п. 9, п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про незалежність судової влади № 8 від 13.06.2007 року вбачається, що при здійсненні правосуддя судді повинні утверджувати гарантовану Конституцією та законами України незалежність та самостійність судів, підвищувати авторитет судової влади, забезпечувати обов`язковість судових рішень шляхом справедливого, неупередженого і своєчасного розгляду та вирішення судових справ, дотримання присяги судді, належного правового реагування на факти тиску на них, втручання в судову діяльність та інші протиправні посягання на правосуддя. Незалежність суддів при розгляді конкретних судових справ має забезпечуватись і в самому суді. У зв`язку з цим неприпустимими є непроцесуальний вплив на суддю з боку інших суддів, у тому числі тих, що обіймають адміністративні посади в судах. Положення ч. 2 ст. 126 Конституції України про те, що вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді. Виходячи з того, що вплив на суддів тягне юридичну відповідальність, суди у всіх випадках втручання в їх діяльність і прояву неповаги до суду або судді повинні виносити окремі ухвали чи постанови, а якщо в таких діях вбачаються ознаки відповідного злочину реагувати згідно з вимогами кримінально-процесуального законодавства України. Встановлене ст. 86 Конституції України право народного депутата України на запит є обмеженим і не поширюється на питання, пов`язані зі здійсненням правосуддя у конкретних справах. Звернення народного депутата України з вимогою чи пропозицією до судів, голів судів або безпосередньо до суддів з питань здійснення правосуддя у конкретній справі є неприпустимим і не підлягає розгляду. Залежно від характеру і змісту таких запитів та звернень їх слід розцінювати як втручання в судову діяльність. Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання.

Згідно п. 93 Рішення Другої секції Європейського суду з прав людини по справі Салов проти України (Заява № 65518/01) від 6 вересня 2005 року, право на справедливий судовий розгляд, передбачене статтею 6 § 1 Конвенції, передбачає повагу до принципу верховенства права. Одним із основних аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким іншим рішенням суду (див. рішення у справі Brumrescu, наведене вище, § 61) . Відповідно до цього принципу жодна з сторін не може клопотати про перегляд остаточного і обов`язкового рішення переважно для того, щоб заслухати справу знову та домогтися нового рішення у справі. Повноваження судів вищих інстанцій щодо перегляду рішень мають застосовуватися з метою виправлення судових помилок, а не для нового розгляду справи по суті. Перегляд не має розумітися як удавана апеляція, і сама лише можливість існування двох поглядів на питання не є підставою для дослідження перегляду справи. Відступ від цього принципу дозволяється, коли це зумовлено обставинами суттєвого та непереборного характеру (див. Рябих проти Росії , заява № 52854/99, § 52, ECHR 2003-IX) .

Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов до наступного висновку.

З документів, доданих до скарги, вбачається, що 03.04.2015 року Голові Служби безпеки України, комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя ОСОБА_3 було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення.

ОСОБА_3 зазначає у поданій скарзі, що незаконні дії та бездіяльність слідчого відділу прокуратури Сумської області полягає у невиконанні положень ст. 214 КПК України, а саме: у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення, вчинене на його думку.

Посилаючись на лист прокуратури Сумської області від 28.04.2015 року ОСОБА_3 просить зобов`язати слідчого слідчого відділу прокуратуру Сумської області внести відомості про кримінальне правопорушення, як він вважає, до ЄРДР та розпочати досудове розслідування.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Вичерпний перелік рішень дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч. 1 ст. 303 КПК України. Зокрема, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Згідно ч. 1 ст. 214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Судовим розглядом було встановлено, що 03.04.2015 року ОСОБА_3 звернувся до Голови Служби безпеки України, комітету Верховної Ради України з питань правової політики та правосуддя із заявою про вчинення, на його думку, кримінального правопорушення суддею Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_6 , старшим прокурором відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_7 , суддею Великописарівського районного суду Сумської області ОСОБА_8 , суддями апеляційного суду Сумської області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Листом прокуратури Сумської області від 28.04.2015 року № 17-3390-14 за підписом заступника начальника слідчого відділу прокуратури області особу, яка подала скаргу, ОСОБА_3 повідомлено про те, що відомості за його заявою до ЄРДР не вносились, оскільки вона не містить достатніх даних, які б достовірно свідчили про наявність ознак кримінального правопорушення, що охоплюються поняттям злочину.

Системний аналіз положень ст. ст. 214, 303 КПК України, свідчить про те, що предметом судового контролю слідчого судді може бути лише бездіяльність слідчого чи прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, тобто саме заява чи повідомлення про кримінальне правопорушення є передумовою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР та для початку досудового розслідування в кримінальному провадженні. Крім того, вказана заява чи повідомлення повинні містити достатні дані про наявність ознак кримінально-карного діяння.

Згідно ч. 1 ст. 2 КПК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину) . Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до ЄРДР.

По суті заяви вбачається, що ОСОБА_3 просить внести відомості щодо вчинення, на його думку, суддею Зарічного районного суду м. Суми ОСОБА_6 , старшим прокурором відділу прокуратури Сумської області ОСОБА_7 , суддею Великописарівського районного суду Сумської області ОСОБА_8 , суддями апеляційного суду Сумської області ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 кримінального правопорушення, в результаті його незгоди з процесуальними рішеннями.

Положення ч. 2 ст. 126 Конституції України проте, що вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схиляти їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про незалежність судової влади втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вгатив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи не вчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання.

Крім цього, означені положення кореспондуються з правовою позицією, викладеною в рішенні Європейського суду з прав людини по справі у справі Салов проти України від 06.09.2005 року, де вказується, що одним із основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який передбачає, що коли рішення суду стало остаточним, воно не може бути піддано сумніву будь-яким рішенням суду.

Особа, яка подала скаргу на бездіяльність прокуратури Сумської області, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР про можливе вчинення злочину суддями, у своїй заяві виказує фактичну незгоду з прийнятим процесуальним рішенням суддів.

Таким чином, зобов`язання внесення відомостей до ЄРДР за заявою такого роду, де фактично заявником висловлюється у такий спосіб незгода з прийнятим процесуальним рішенням судді прямо суперечить ст. 126 Конституції України, Закону України Про статус суддів та судоустрій та не відповідає практиці Європейського суду з прав людини по справі.

Виходячи з викладеного, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні скарги захисника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 (в порядку ст. 303 КПК України) на дії та бездіяльність слідчого відділу прокуратури Сумської області, - слід відмовити.

Крім того, при постановленні даної ухвали судом були враховані:

- Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-31/99 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 19, 42 Закону України Про Державний бюджет України на 1999 рік (справа про фінансування судів) № 6-рп/99 від 24.06.1999 року;

- Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-15/2002 за конституційними поданнями 55 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 58, 60 Закону України Про Державний бюджет України на 2001 рік та Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пунктів 2, 3, 4, 5, 8, 9 частини першої статті 58 Закону України Про Державний бюджет України на 2001 рік і підпункту 1 пункту 1 Закону України Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій) № 5-рп/2002 від 20.03.2002 року;

- Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-1/2004 за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 126 Конституції України та частини другої статті 13 Закону України Про статус суддів (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) № 19-рп/2004 від 01.12.2004 року;

- Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-27/2004 за конституційним поданням 54 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 44, 47, 78, 80 Закону України Про Державний бюджет України на 2004 рік та конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин другої, третьої, четвертої статті 78 Закону України Про Державний бюджет України на 2004 рік (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій) № 20-рп/2004 від 01.12.2004 року;

- Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-21/2005 за конституційними поданнями Верховного Суду України та 50 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого пункту 13 розділу XV Прикінцеві положення Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та офіційного тлумачення положення частини третьої статті 11 Закону України Про статус суддів (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) № 8-рп/2005 від 11.10.2005 року;

- Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-23/2007 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 36, пунктів 20, 33, 49, 50 статті 71, статей 97, 98, 104, 105 Закону України Про Державний бюджет України на 2007 рік (справа про гарантії незалежності суддів) № 4-рп/2007 від 18.06.2007 року;

- Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-28/2008 за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 65 розділу I, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу II, пункту 3 розділу III Закону України Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України і 101 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 67 розділу I, пунктів 1-4, 6-22, 24-100 розділу II Закону України Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року

- Рішення Конституційного Суду України у справі № 1-2/2013 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу другого пункту 2 розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, статті 138 Закону України Про судоустрій і статус суддів (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) № 3-рп/2013 від 03.06.2013 року;

- Ухвала Конституційного Суду України про відмову у відкритті конституційного провадження у справі № 2-54/2014 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_22 щодо офіційного тлумачення положень статті 19, частини першої статті 64, статей 121, 123, 129 Конституції України, частин першої п`ятої статті 214, частин першої, другої статті 218, частини третьої статті 307 Кримінального процесуального кодексу України, статті 12 Закону України Про звернення громадян № 63-у/2014 від 28.05.2014 року.

Крім того, при постановленні даної ухвали судом був врахований Висновок Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України щодо питання про початок кримінального провадження стосовно суддів, яке пов`язане зі здійсненням ними судочинства від 01.07.2013 року.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 303 310, 376, 392, 424, 532 КПК України; листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про деякі питання порядку оскарження рішень, дій чи бездіяльності під час досудового розслідування від 09.11.2012 року № 1640/0/4-12; листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про деякі питання порядку здійснення судового провадження з перегляду судових рішень у суді апеляційної інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України від 21.11.2012 року № 10-1717/0/4-12, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні скарги захисника засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_3 (в порядку ст. 303 КПК України) на дії та бездіяльність слідчого відділу прокуратури Сумської області відмовити.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали слідчого судді.

Ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на дії та бездіяльність прокуратури оскарженню не підлягає і заперечення проти неї може бути подане під час підготовчого провадження в суді.

Ухвала слідчого судді, яка не може бути оскаржена, набирає законної сили з моменту її оголошення.

Слідчий суддя: ОСОБА_1