Справа № 342/439/14-к
Провадження № 11-кп/779/20/2015
Категорія ч.2ст. 297 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000309, відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ст.297 ч.2 КК України,

з участю: прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 , законного представника ОСОБА_10 , представника служби в справах дітей Городенківської РДА ОСОБА_11 ,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_6 на вирок Городенківського районного суду від 05 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а :
Вказаним вироком ОСОБА_6 призначено покарання за ч.2 ст.297 КК України (в редакції від 19.03.2009 р.) у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст.ст.75,104 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік.

Згідно ст. 76 КК України покладено на обвинуваченого певні обов`язки.

Постановлено стягнути з обвинуваченого на користь держави 586грн. 80коп. за проведення експертизи.

Відповідно до вимог ст.100 КПК України вирішено долю речових доказів. За вироком суду ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні наруги над 34 могилами з хуліганських мотивів.

Як встановив суд, кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим за наступних обставин:

В ніч з 28.04.2013 року на 29.04.2013 року ОСОБА_6 , перебуваючи на сільському кладовищі в с. Олієво-Королівка з хуліганських мотивів умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, вчинив наругу над могилами пошкодивши їх, а саме: дерев`яні хрести ОСОБА_12 , (1961-2013)рр., ОСОБА_13 (1941-2013)рр., ОСОБА_14 (1962-2012)рр., ОСОБА_15 (1959-2011)рр., ОСОБА_16 ; зламав дерев`яну лавку біля могили ОСОБА_17 і ОСОБА_18 ; відламав гранітний хрест на могилі ОСОБА_19 (1934-1999)рр., розламав дерев`яний хрест ОСОБА_20 (1921- 2011)рр., поламав хрест з могили ОСОБА_21 (1935-2009)рр., вирвав дерев`яний хрест на могилі ОСОБА_22 (1968-2010)рр., відірвав мармуровий хрест на могилах ОСОБА_23 (1929-2009)рр., ОСОБА_24 (1929-2009)рр., ОСОБА_25 (1912-1996)рр. ОСОБА_26 (1921-1994) рр., ОСОБА_27 (1928-1995)рр.., зламав дерев`яний хрест ОСОБА_28 (1971-2011)рр. та дерев`яну лавку біля даної могили; зламав мармуровий хрест на могилі ОСОБА_29 (1948-1991)рр.; розламав дерев`яні хрести на могилах ОСОБА_30 (1988-2009)рр., ОСОБА_31 (2006-2007)рр., ОСОБА_32 (1971-2012)рр., пошкодив бетонний хрест на могилі ОСОБА_33 (1919-1992)рр., пошкодив мармурову плиту ОСОБА_34 (1986-1986)рр., пошкодив мармурові хрести на могилах ОСОБА_35 (1902-1977)рр. та ОСОБА_36 (1902-1986)рр.; перекинув дві дерев`яні лавки біля могили ОСОБА_37 (1990-2010)рр.; пошкодив дерев`яний хрест на могилі ОСОБА_38 (1951-2010)рр.; перекинув бетонний хрест на могилі ОСОБА_39 (1884-1965)рр.; поламав дерев`яну лавку біля могили ОСОБА_40 (1934-2010)рр.; перекинув мармурову плиту ОСОБА_41 (1914-2000)рр.; перекинув бетонний хрест на могилі ОСОБА_42 (1907-1971)рр.; відламав мармуровий хрест на могилі ОСОБА_43 (1949-1972)рр.; пошкодив мармурову плиту та гранітний хрест на могилі ОСОБА_44 (1910-1956)рр.; вирвав та викинув два гранітні хрести на могилі ОСОБА_45 , на могилі ОСОБА_46 (1936-2013)рр. поламав дерев`яний хрест на могилі ОСОБА_47 (1853-1916)рр. та ОСОБА_48 (1838-1909)рр. перекинув бетонний хрест. Таким чином ОСОБА_6 пошкодив 34 могили.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 вважає вирок незаконним, зазначаючи, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що в основу вироку лягли докази, які є очевидно недопустимі, оскільки одержані з істотним порушенням норм кримінального процесуального законодавства. Просить вирок скасувати та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 .

Відповідно до ст.403 КПК України захисником подано доповнення до апеляційної скарги, в якому посилається на те, що в суду не було підстав для ухвалення обвинувального вироку.

В поданому запереченні на апеляційну скаргу захисника старший прокурор прокуратури Городенківського району ОСОБА_7 вирок суду вважає законним та обґрунтованим. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_6 зазначив, що інкримінованого йому злочину не вчиняв.

Захисник ОСОБА_9 , законний представник обвинуваченого- ОСОБА_10 і сам обвинувачений підтримали доводи апеляційної скарги з доповненнями та просять її задовольнити;

- представник служби в справах дітей Городенківської РДА ОСОБА_11 погодився з поданою апеляційною скаргою;

- прокурори ОСОБА_7 , ОСОБА_8 заперечили доводи апеляційної скарги з доповненнями, просять залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції залишити без змін як законний і обґрунтований.

Заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду, з`ясувавши обставини кримінального провадження, обговоривши доводи й мотиви апеляційної скарги з доповненнями, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Посилання захисника обвинуваченого в апеляційній скарзі на те, що пред`явлене ОСОБА_6 обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення є недоведеним, а обвинувальний вирок - незаконним, необґрунтоване.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і його висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні наруги над могилами з хуліганських мотивів ґрунтується на досліджених судом доказах.

Так, свідки ОСОБА_49 , ОСОБА_50 в судовому засіданні ствердили, що 28 квітня 2013 року в барі, що в с. Олієво-Королівка, зустріли ОСОБА_51 і ОСОБА_6 , який вживав енергетичний напій «Ягуар», і після закриття бару після 22 год. всі пішли до нього додому, де обвинувачений переписував фільм на диск. Коли всі проводили ОСОБА_51 додому, ОСОБА_6 пішов швидше, а вони призупинились. Невдовзі на пагорбі кладовища побачили світло від мобільного телефону і здогадались, що там може бути ОСОБА_6 . Прибігли на кладовище та побачили як останній стояв біля могили свого брата. Переконавши його йти додому всі четверо пішли звідти. ОСОБА_52 пішов в свою сторону, а вони троє також направились в сторону своїх домівок. Зупинились на кілька хвилин покурити і в стороні магазину почули тріск деревини. Потім цей самий звук донісся від дороги, яка веде на кладовище. Направились туди і побачили, як ОСОБА_6 зірвав вінок з хреста чиєїсь могили та побіг у глиб кладовища. Вони шукали його, але ОСОБА_6 не відкликався, і мобільний телефон у нього був відключений, тому пішли додому.

Свідок ОСОБА_50 також пояснив, що вранці близько 10 год. 30 хв. мама повідомила йому по телефону, що на кладовищі пошкоджено могили, та що собака взяла слід і привела до ОСОБА_6 додому. Почувши, зрозумів хто це зробив, тому розказав мамі про те, що було в ту ніч.

Свідок ОСОБА_53 дав показання про те, що 29.04.2013 року жителі села повідомили його, як голову церковного комітету, що хтось поламав хрести на кладовищі, у зв`язку з чим поїхав на кладовище, де було багато односельчан, які говорили, що це зробив ОСОБА_54 , тому з цього приводу подзвонив в міліцію.

Згідно показань свідка ОСОБА_55 29.04.2013 року увечері у телефонній розмові з ОСОБА_56 останній повідомив їй, що на кладовищі поламані хрести від могил і сказав, що ОСОБА_6 є неповнолітнім і за вчинене йому буде лише штраф.

Факт вчинення наруги над могилами підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_57 , ОСОБА_58 , ОСОБА_59 , ОСОБА_60 , ОСОБА_61 , ОСОБА_62 , ОСОБА_63 , ОСОБА_64 , ОСОБА_65 , ОСОБА_66 щодо пошкодження дерев`яних хрестів з могил їхніх покійних родичів та дерев`яних лавок, які в більшості випадків наступного дня були відремонтовані батьком неповнолітнього. Показаннями свідка ОСОБА_67 , про те, що на могилі родички був розламаний хрест з крошки, який відновив ОСОБА_10 , гроші за відновлення йому не платили; показаннями свідка ОСОБА_68 , що на могилі родички було витягнено мармуровий хрест, який батько обвинуваченого - ОСОБА_10 пропонував відремонтувати, але вони самі все полагодили. Свідок ОСОБА_69 ствердила, що на могилі її брата було пошкоджено бетонний хрест, який ОСОБА_10 відремонтував з власної ініціативи.

ОСОБА_70 та ОСОБА_71 в суді першої інстанції дали показання про те, що вони як кінологи працювали із службовими собаками, які за слідом, залишеним на пошкодженій могилі, привели до господарства ОСОБА_10 . Вказана процесуальна дія оформлена одним протоколом.

Свідки ОСОБА_72 та ОСОБА_73 підтвердили вказані обставини, а ОСОБА_73 також пояснив, що після цього ОСОБА_10 добровільно видав синове взуття, написавши заяву.

З акту про застосування службового собаки від 29.04.2013 року вбачається, що собака занюхала слід на кладовищі і привела до господарства ОСОБА_74 , де й закінчила роботу (а.с.31 т.2).

Оцінивши досліджені докази в їх сукупності суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.297 КК України ( в редакції від 19.03.2009 року) та ухвалив вирок у відповідності до вимог ст.374 КПК України.

Під час апеляційного розгляду захисник ОСОБА_9 заявила клопотання про дослідження ряду доказів, яке подала в письмовому вигляді. В задоволенні зазначеного клопотання колегією суддів було відмовлено, оскільки докази, які просила дослідити захисник, судом першої інстанції були досліджені у повному обсязі, без будь-яких порушень, у вироку їм надано правильну оцінку, і повторного дослідження вказані обставини не потребували.

Покликання захисника в апеляційній скарзі на фальсифікування досудовим слідством справи, зокрема: протоколу огляду місця події від 29.04.2013 року як недопустимого доказу, так як свідки ОСОБА_75 та ОСОБА_76 , які були понятими при проведенні огляду місця події, пояснили, що не бачили, щоб на кладовищі працівниками міліції відбирались відбитки слідів взуття і їм не зачитували зміст самого протоколу, колегія суддів вважає необґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження (а.с.12-15 т.2, 16-30 т.2 протокол огляду місця події та фототаблиці до нього), вказані особи були на місці події, їм, у відповідності до вимог закону, були роз`яснені права і обов`язки, в тому числі право робити зауваження, що підлягають занесенню до протоколу. Про те, що з участю вказаних понятих було оглянуто пошкоджені могили і під час огляду з могил ОСОБА_77 (1954 р.н.) та ОСОБА_78 (1990 р.н), які декоровані керамічною та гранітною плитами, вилучено три сліди взуття розмірами 270x90 мм, 160x85 мм, 150x90 мм (а.с.14 т.2), свідчать підписи ОСОБА_79 і ОСОБА_76 на кожному аркуші протоколу огляду місця події. Після прочитання протоколу жодних зауважень учасників огляду, зокрема від вказаних понятих, не поступало і показань, які б свідчили про наведені в апеляційній скарзі порушення, зазначеними свідками не надавалось.

Що стосується доводів апеляційної скарги відносно недопустимості доказів - взуття неповнолітнього обвинуваченого та експертизи взуття, оскільки взуття вилучене без оголошення підозри, без рішення слідчого судді про накладення арешту на нього, то вони безпідставні, так як після огляду місця події, того ж дня, батько обвинуваченого - ОСОБА_10 згідно його власноручної заяви від 29.04.2013 року (а.с. 32 т.2) добровільно видав спортивне взуття неповнолітнього.

Твердження апелянта про те, що спортивне взуття обвинуваченого є тимчасово вилученим майном, яке мало бути повернуте йому протягом трьох днів, є непереконливим, оскільки, згідно ст.167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним його майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

На момент видачі взуття ОСОБА_6 не перебував у статусі підозрюваного, будь-яких дій щодо вилучення спортивного взуття працівниками правоохоронних органів не вчинялось.

За даними висновку експерта № 16 від 11.02.2014 року, сліди взуття розмірами 270x90 мм. 150x90 мм, 160x65 мм, які було вилучено 29.04.2013 року з кладовища в с. Олієво-Королівка, Городенківського району, придатні для ідентифікації за груповою належністю і один з них розмірами 270x90 мм, залишений взуттям таким же розмірами, формою та малюнком низу підошви, як і взуття на праву ногу з пари взуття обвинуваченого ОСОБА_6 (а.с.239-246 т.2).

На підставі постанови слідчого спортивне взуття, три відбитки слідів підошви взуття долучено до матеріалів кримінального провадження як речовий доказ (а.с. 250 т.2).

За таких обставин підстав визнавати зазначені докази недопустимими у суду першої інстанції не було.

Посилання захисника на порушення під час досудового слідства права неповнолітнього обвинуваченого на захист, не ґрунтується на вимогах закону.

Ст.52 КПК України визначає обов`язкову участь захисника у кримінальному провадженні щодо осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінального правопорушення у віці до 18 років.

Відповідно до положень ст.276 КПК України особа стає підозрюваною з моменту вручення їй письмового повідомлення про підозру.

Згідно матеріалів кримінального провадження на підставі доручення Івано-Франківського обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги ОСОБА_9 , як адвокат, була призначена 12.03.2013 року для здійснення захисту ОСОБА_6 (а.с.59 т.1).

Повідомлення про підозру вручено неповнолітньому 13.03.2014 року у присутності захисника ОСОБА_9 (а.с.63 т.1). З вказаного часу ОСОБА_6 набув статусу підозрюваного.

Зважаючи на наведене колегія суддів приходить до висновку, що захисника неповнолітньому ОСОБА_6 на досудовому слідстві призначено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, право неповнолітнього обвинуваченого на захист порушено не було.

Покликання апелянта на те, що підозра обвинуваченому була оголошена через тривалий час після проведення всіх слідчих дій, безпідставне. До часу повідомлення ОСОБА_6 про підозру ніяких процесуальних слідчих дій у провадженні не проводилось, а повідомлення про підозру було вручено йому відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.276 КПК України при наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Твердження захисника в засіданні апеляційної інстанції з посиланням на повідомлення кримінальної міліції та служби у справах дітей, що з неповнолітнім без участі адвоката проводились певні процесуальні дії, так як СКМСД Городенківського РВ УМВС 17.05.2013 року взяло на профілактичний облік ОСОБА_6 за скоєння кримінального правопорушення, спростовується поясненнями під час апеляційного розгляду представника служби в справах дітей Городенківської РДА про те, що ОСОБА_6 на профілактичний облік покладений не був, службою лише опрацьовувались дані щодо особи неповнолітнього згідно отриманого повідомлення з Городенківського РВ УМВС.

Покликання захисника в доповненні до апеляційної скарги на порушення судом першої інстанції кримінального процесуального закону внаслідок не призначення неповнолітньому обвинуваченому судово-психіатричної експертизи, необґрунтовані.

Враховуючи особливості кримінального провадження щодо неповнолітніх, ст.486 КПК України визначає, що в разі необхідності для вирішення питання про наявність у неповнолітнього підозрюваного чи обвинуваченого психічного захворювання чи затримки психічного розвитку та його здатності повністю або частково усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними в конкретній ситуації призначається комплексна психолого-психіатрична експертиза.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, зокрема журналу судового засідання, обвинувачений ОСОБА_6 відмовився давати суду показання, скориставшись положеннями ст.63 Конституції України. Його поведінка в судовому засіданні та сприйняття подій були адекватними, клопотань від учасників судового розгляду, в тому числі і захисника ОСОБА_9 , про необхідність призначення експертизи обвинуваченому не поступало. Жодного медичного документа, який би підтвердив, що обвинувачений неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у психоневрологічних відділеннях лікарень та диспансерів, на що покликається адвокат, у матеріалах кримінального провадження немає.

Навпаки, згідно довідок районного психіатра (а.с.51 т.1) та лікаря ОСОБА_80 (а.с.52 т.1) ОСОБА_6 не знаходиться на диспансерному обліку ні в психіатричному кабінеті ні в підлітковому кабінеті Городенківської ЦРЛ.

Наявна у матеріалах провадження довідка та виписка з медичної карти стаціонарного хворого підтверджують, що ОСОБА_6 з 16.04.2104 р. по 25.04.2014 р. перебував на стаціонарному лікуванні лише в нефрологічному віділенні Івано-Франківської обласної дитячої клінічній лікарні (а.с.109-110 т.1).

За таких обставин суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку зазначивши, що «суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_6 судово-психіатричної експертизи, оскільки його поведінка та сприйняття подій є адекватними і його осудність не викликає сумніву» лише константував відсутність підстав для призначення зазначеної експертизи. І таке формулювання на думку колегії суддів не є категоричним висновком суду про осудність особи.

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваного вироку суду відносно ОСОБА_6 та закриття кримінального провадження, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419, 376 КПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Городенківського районного суду від 05 листопада 2014 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуюча ОСОБА_2
Судді: ОСОБА_3
ОСОБА_4

Згідно з оригіналом
Суддя ОСОБА_2