Справа № 344/8806/15-к
Провадження № 1-кс/344/2375/15
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2015 року м. Івано-Франківськ

Слідчий суддя Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , захисника, адвоката ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Івано-Франківської області та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області зі скаргою про визнання незаконною бездіяльності прокурора Івано-Франківської області, яка полягає у невнесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення, вчинене, на його думку, суддею Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 ; зобов`язання прокурора Івано-Франківської області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості, які викладені в його заяві про вчинення кримінальних правопорушень, розпочати за вказаними в заяві відомостями досудове розслідування, визнати ОСОБА_3 по цій справі потерпілим, надати йому витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, видати пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого.

ОСОБА_3 та його захисник, адвокат ОСОБА_4 в судове засідання з`явилися, підтримали викладені у скарзі вимоги та просили їх задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні проти скарги заперечив, посилаючись на необґрунтованість її доводів, просив в задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши пояснення скаржника, його захисника, прокурора, дослідивши матеріали скарги та ознайомившись з матеріалами наглядового провадження № 17-3531-15, вважаю за необхідне зазначити наступне.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначено частиною 1 статті 303 Кримінального процесуального кодексу України (надалі «КПК України»).

Зокрема, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

При цьому, системний аналіз змісту норми частини 1 статті 214 КПК України свідчить про те, що бездіяльність слідчого, прокурора щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, яка є предметом оскарження в порядку статті 303 КПК України, полягає у невнесенні вказаними особами відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань впродовж 24 години після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Відомості, які підлягають внесенню до Єдиного реєстру досудових розслідувань, та їх перелік визначено частиною 5 статті 214 КПК України, відповідно до положень якої до Єдиного реєстру досудових розслідувань підлягають внесенню, зокрема, короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлені з іншого джерела.

При цьому, виходячи зі змісту статті 214 КПК України, повноваженням щодо оцінки відомостей, наведених у заяві чи повідомленні потерпілим, чи виявлених з іншого джерела, як таких, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наділені слідчий, прокурор.

В судовому засіданні встановлено, що 29 травня 2015 року громадянин України ОСОБА_3 та його захисник ОСОБА_4 звернулися до Прокурора Івано-Франківської області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, в якій повідомили прокурора області про вчинення кримінальних правопорушень під час здійснення правосуддя суддею Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 , передбачених статтями 365 та 367 Кримінального кодексу України.

13 червня 2015 року ОСОБА_3 отримано лист Прокуратури Івано-Франківської області № 17-3531-15 від 10 червня 2015 року, яким заявника повідомлено про відсутність підстав для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань та початку розслідування.

На думку ОСОБА_3 , не внісши зазначені ним в заяві відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та не розпочавши розслідування, прокурор порушив вимоги КПК України, а, відповідно, допустив бездіяльність.

Як встановлено слідчим суддею зі змісту поданої прокурору заяви ОСОБА_3 , його доводи про наявність в діях судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 ознак кримінально-караного діяння зводяться до незгоди з процесуальним рішенням судді (ухвалою про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою).

У відповідності до положень статей 124, 125 Конституції України, статті 47 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом. Вказана норма закону визнана конституційною згідно з Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2011 від 12 липня 2011 року.

Як зазначено в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Відповідно до пункту 4 частини 5 статті 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань має бути внесено короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

Згідно з частиною 1 статті 2 Кримінального кодексу України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно-небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим кодексом.

Системний аналіз вищезазначених законодавчих положень дає підстави дійти висновку про те, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні та обґрунтовані відомості про кримінальне порушення.

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), а якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Слідчий суддя звертає увагу на те, що чинним законодавством України прокурора або слідчого не наділено повноваженнями щодо надання юридичної оцінки процесуальним рішенням суддів, визнання таких рішень законними чи незаконними, оскільки встановлення наявності чи відсутності процесуальних порушень при розгляді справи, встановлення обставин порушення суддею норм матеріального чи недотримання норм процесуального права при розгляді справи можливе тільки в порядку перегляду справи в апеляційному чи касаційному провадженні.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126 і 129 Конституції України). Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2008 року (справа № 21-319 во 07).

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

Як встановлено в ході розгляду даної скарги, ухвала судді Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 від 4 березня 2015 року про застосування щодо ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із визначенням розміру застави ОСОБА_3 не оскаржувалася.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що із заяви ОСОБА_3 не вбачається обставин, які б свідчили про вчинення кримінального правопорушення суддею Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_6 , вважаю обґрунтованим та правомірним висновок, який міститься у відповіді заступника начальника слідчого відділу прокуратури Івано-Франківської області від 10 червня 2015 року, відтак, не вбачаю підстав для задоволення скарги.

Керуючись ст.ст. 124, 125 Конституції України, ст. 47 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Рішенням Конституційного Суду № 8-рп/2011 від 12.07.201 року, п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 13.06.2007 року №8 «Про незалежність судової влади», ст.ст. 214, 303, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :
В задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора Івано-Франківської області та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1