ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_5.,

суддів ОСОБА_6., ОСОБА_7.,

за участю прокурора ОСОБА_8.,

розглянула у судовому засіданні у м. Києві 22 січня 2015 року кримінальну справу за касаційними скаргами захисника ОСОБА_1 та прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Березівського районного суду Одеської області від 12 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 червня 2014 року щодо ОСОБА_2

За вказаним вироком до покарання у виді позбавлення волі засуджено:

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

раніше неодноразово судимого, востаннє: 24.02.2011 року за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців;

- за ч. 3 ст. 185 КК України - на строк 5 років;

- за ч. 2 ст. 289 КК України - на строк 7 років.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_2 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання судових витрат та долю речових доказів.

Ухвалою апеляційного суду вирок залишено без зміни.

За вироком суду ОСОБА_2 визнано винуватим у тому, що він 24 червня 2010 року приблизно в 01:00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, за попередньою змовою із особою, матеріали справи щодо якого виділені в окреме провадження, діючи повторно, проникли до автомобіля ВАЗ - 2121, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить ОСОБА_3 припаркованого на території товариства з обмеженою відповідальністю «Венера» у с. Доброолександрівка Овідіопольського району Одеської області, та незаконно заволоділи вказаним транспортним засобом, чим спричинили потерпілому матеріальних збитків на суму 6079,48 грн.

Крім того, ОСОБА_2, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, у ніч з 13 на 14 жовтня 2010 року, зайшов на територію домоволодіння ОСОБА_4, розташованого по АДРЕСА_1 та проникнувши у підсобне приміщення, таємно викрав майно останнього на загальну суму 3077 грн.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_1 порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_2 та направлення справи на новий судовий розгляд. Зазначає, що суд першої інстанції повною мірою не врахував обставини, що пом'якшують покарання: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, наявність малолітніх дітей та дружини, які потребують утримання, те, що ОСОБА_2 є особою молодого віку. Зазначає, що апеляційний суд безпідставно врахував обставину, що обтяжує покарання, а саме те, що ОСОБА_2 не бажає ставати на шлях виправлення, що суперечить ч. 2 ст. 67 КК України. Вказує, що суд апеляційної інстанції не перевірив доводи апеляції прокурора.

Прокурор, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, відповідно до ст. 390 КПК України 1960 року до початку розгляду справи у суді касаційної інстанції відкликав свою касаційну скаргу (вх. №1348/0/5-15 від 22.01.2015).

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який зазначив про безпідставність доводів касаційної скарги захисника та вважав, що провадження за касаційною скаргою прокурора підлягає закриттю, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги захисника, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 398 КПК України 1960 року підставами для скасування або зміни вироку, ухвали, постанови є лише істотне порушення кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі засудженого. З урахуванням наведеного, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, однобічність і неповнота досудового та судового слідства не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції. Таким чином, при касаційному розгляді колегія суддів виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом.

Кваліфікація дій засудженого за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України у касаційній скарзі не оспорюється.

Доводи захисника ОСОБА_1 про суворість призначеного ОСОБА_2 покарання колегія суддів вважає безпідставними.

Так, відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Виходячи з положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з матеріалів справи, при призначенні ОСОБА_2 покарання вищевказані вимоги кримінального закону судом дотримано. Так, призначаючи покарання, суд врахував тяжкість злочинів, дані про особу засудженого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за злочини проти власності, негативно характеризується за місцем проживання, наявність обставини, що обтяжує покарання - вчинення злочинів у стані алкогольного сп'яніння, та призначив покарання в межах санкцій статей, що передбачають відповідальність за вчинені злочини.

Відповідно до вимог ст. 69 КК України призначення більш м'якого покарання, ніж передбачено законом, можливе за наявності кількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, при цьому з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Із матеріалів справи убачається, що хоча ОСОБА_2 у судових дебатах і заявляв про щире каяття, а надаючи покази на досудовому слідстві - сприяв розкриттю злочинів, ці обставини, на думку колегії суддів, не є такими, що істотно знижують тяжкість злочинів, а тому судами першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано не було встановлено підстав для застосування ст. 69 КК України.

Крім того, за відсутності даних про те, що ОСОБА_2 працює чи отримує доходи, доводи про перебування на його утриманні неповнолітніх дітей його цивільної дружини є необґрунтованими. Сама по собі наявність малолітньої дитини, за відсутності даних про її утримання з боку засудженого, не може бути визнано обставиною, що пом'якшує покарання.

Таким чином, на думку колегії суддів, визначене ОСОБА_2 покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а підстав для пом'якшення покарання колегією суддів не встановлено.

Твердження захисника про те, що апеляційний суд безпідставно не розглянув апеляцію прокурора є необґрунтованими, оскільки відповідно до ухвали Березівського районного суду Одеської області від 10 квітня 2014 року її було визнано такою, що не підлягає розгляду.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, за матеріалами справи не встановлено.

З огляду на викладене, касаційна скарга захисника задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись статтями 390, 394-396 КПК України 1960 року та п. 15 Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційне провадження у справі за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, - закрити.

Вирок Березівського районного суду Одеської області від 12 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 червня 2014 року щодо ОСОБА_2 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_1 в інтересах засудженого - без задоволення.

Судді:

ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7