Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Слинька С. С.,суддів Мороза
М. А., Наставного В. В.,при секретарі за
участю прокуроразахисника Зінорук В.
В., Вергізової Л. А.,Куделі В.
П.розглянула в судовому засіданні в м.
Києві 02 жовтня 2014 року кримінальне
провадження, внесене до Єдиного
реєстру досудових розслідувань №
0000038 від 14 грудня 2012 року, за
касаційного скаргою прокурора на вирок
Вільнянського районного суду
Запорізької області від 23 жовтня 2013
року та ухвалу Апеляційного суду
Запорізької області від 18 березня 2014
року за обвинуваченням

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та
жителя АДРЕСА_1, такого, що не мав
судимості.

Вироком Вільнянського районного суду
Запорізької області від

23 жовтня 2013 року, залишеним без зміни
ухвалою Апеляційного суду Запорізької
області від 18 березня 2014 року, ОСОБА_7
засуджено до покарання у виді
позбавлення волі: за ч. 5 ст. 191 КК
України із застосуванням ст. 69 КК
України - на строк 5 років без
позбавлення права обіймати певні
посади та займатися певною діяльністю
без конфіскації майна, за ч. 3 ст. 28, ч. 2
ст. 366 КК України - на строк 2 роки без
позбавлення права обіймати певні
посади чи займатися певною діяльністю.

Згідно з цим вироком ОСОБА_7 визнано
винуватим у вчиненні кримінальних
правопорушень за таких обставин.

У лютому 2011 року
ОСОБА_7, діючи умисно з корисливих
мотивів створив організовану групу, до
складу якої залучив особу, яка
працювала директором комунального
підприємства Михайло-Лукашевського
сільського комунального господарства
Вільнянського району Запорізької
області, матеріали кримінального
провадження відносно якої виділено в
окреме провадження у зв'язку з її
розшуком, та особу, яка обіймала посаду
голови Привільненської сільської ради
Вільнянського району Запорізької
області, кримінальне провадження
відносно якої закрито у зв'язку з
смертю, разом з якими у період з березня
2011 року по серпень цього ж року, шляхом
зловживання останнім своїм службовим
становищем, вчинили заволодіння майном
зазначеної сільської ради в особливо
великих розмірах, а саме у сумі 325 837 грн,
що в 250 і більше разів перевищує
неоподатковуваний мінімум доходів
громадян на момент вчинення
кримінального правопорушення.

Крім цього, ОСОБА_7
складав і сприяв оформленню офіційних
документів, а саме договорів і
накладних, в які вносив завідомо
неправдиві відомості про виконанні
послуги.

У касаційній скарзі
прокурор просить скасувати
оскаржувані судові рішення через
неправильне застосування закону
України про кримінальну
відповідальність та невідповідність
призначеного покарання тяжкості
кримінального правопорушення та особі
засудженого, стверджуючи, що
застосування до засудженого положень
ст. 75 КК України є помилковим.

Заслухавши доповідь
судді, пояснення прокурора, яка
підтримала касаційну скаргу частково
та просила скасувати ухвалу
апеляційного суду та призначити новий
розгляд провадження у суді апеляційної
інстанції, захисника, який вважав, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню, перевіривши матеріали
кримінального провадження та
обговоривши доводи, наведені у скарзі,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційну скаргу прокурора слід
задовольнити частково.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове
рішення повинно бути законним,
обґрунтованим і вмотивованим, тобто
його має бути ухвалено компетентним
судом на підставі об'єктивно з'ясованих
обставин, підтверджених доказами,
дослідженими під час судового розгляду
та оціненими згідно з ст. 94 цього
Кодексу. Також суд у своєму рішенні
повинен навести належні, достатні
мотиви й підстави для його ухвалення.

За ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні
апеляції без задоволення в ухвалі суду
апеляційної інстанції має бути
зазначено підстави, на яких апеляційну
скаргу визнано необґрунтованою.

Як убачається з ухвали апеляційного
суду, зазначених вимог закону в цій
справі належним чином не було виконано.

З матеріалів кримінального
провадження випливає, що у поданій на
вирок апеляції прокурор порушував
питання про невідповідність
призначеного покарання тяжкості
кримінального правопорушення та особі
засудженого унаслідок м'якості у
зв'язку з чим просив суд апеляційної
інстанції постановити свій вирок та
призначити засудженому покарання без
застосування положень ст. 75 КК України.

Залишаючи апеляцію прокурора без
задоволення, апеляційний суд не навів
переконливих підстав прийняття такого
рішення.

При цьому, як видно з ухвали
апеляційного суду, обґрунтовуючи
правильність застосування положень ст.
69 КК України, суд послався на дані, що
характеризують особу засудженого,
обставини, що пом'якшують його
покарання та відсутність обставин, які
б його обтяжували.

Зокрема, апеляційний суд урахував, що
ОСОБА_7 має постійне місце проживання,
працює, характеризується позитивно,
раніше до кримінальної
відповідальності не притягався.

Обставинами, що пом'якшують покарання,
судом першої інстанції було визнано та
апеляційним судом враховано наявність
на утриманні засудженого
неповнолітньої дитини, добровільне в
ході досудового розслідування та
розгляду справи в суді першої
інстанції відшкодування частини
заподіяної шкоди у значному розмірі, а
саме 118 000 грн, а також щире каяття у
вчиненому та активне сприяння
розкриттю злочину.

З урахуванням цих даних у їх сукупності
з огляду на те, що вони правильно
враховані як такі, що істотно знижують
ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7
кримінального правопорушення, суд
дійшов обгрунтованого висновку про
правильність застосування положень ст.
69 КК України при призначенні покарання
за ч. 5 ст. 190 КК України, та призначив
покарання більш м'яке, ніж передбачено
зазначеною нормою кримінального
закону.

Поряд із цим, суд апеляційної інстанції
не дав вичерпної відповіді на доводи
про безпідставність та помилковість
застосування положень

ст. 75 КК України, обмежившись загальним
висновком про те, що звільнення від
відбування покарання ефективно
сприятиме виправленню та
перевихованню засудженого,
обмежившись оцінкою щодо законності та
справедливості призначення покарання
із застосуванням ст. 69 КК України та
правильності призначення додаткових
покарань, у той час як справедливість
призначення більш м'якого покарання,
ніж передбачено законом особою, яка
подала касаційну скаргу, не
оскаржувалось.

Наведене дає підстави вважати, що
апеляційний суд формально розглянув
справу щодо ОСОБА_7, істотно порушивши
процесуальний закон, унаслідок чого
ухвала апеляційного суду підлягає
скасуванню, а справа - направленню на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції, під час якого слід належно
оцінити всі фактичні обставини справи,
дані про особу засудженого та
обставини, які мають юридичне значення
при визначенні покарання, і прийняти
законне та обгрунтоване рішення.

При цьому, якщо за наслідками нового
розгляду суд апеляційної інстанції
дійде висновку про доведеність
винуватості ОСОБА_7 в інкримінованих
йому кримінальних правопорушеннях за
тих самих обставин та даних про особу
винного, то з огляду тяжкість
кримінальних правопорушень, роль
засудженого у їх вчиненні та
організації призначення звільнення
від відбування покарання на підставі
ст. 75 КК України слід вважати явно
несправедливим унаслідок м'якості.

Крім того, під час нового розгляду в
суді апеляційної інстанції, з огляду на
положення ст. 404 КПК України, яка
встановлює межі перегляду судом
апеляційної інстанції, цьому суду під
час прийняття рішення у справі
необхідно врахувати висновки
Верховного Суду України, викладені в
його постанові № 5-18кс11 від 19 грудня 2011
року.

Керуючись статтями 434, 436, 438 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу прокурора
задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької
області від 18 березня

2014 року щодо ОСОБА_7 скасувати та
призначити новий розгляд цього
провадження у суді апеляційної
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення й оскарженню не підлягає

Судді:

_________________С. С. Слинько _______________М. А.
Мороз_________________В. В. Наставний