АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/789/84/15 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.1 cт.122 КК України
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

Головуючого - ОСОБА_2

Суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю прокурора ОСОБА_5 ;

захисника-адвоката ОСОБА_6 ;

обвинуваченої ОСОБА_7 ;

представника потерпілого ОСОБА_8 ;

при секретарі ОСОБА_9 ,

із застосуванням технічного комплексу «Оберіг»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернополі кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_7 та прокурора м.Тернополя ОСОБА_10 на вирок Тернопільського міськрайонного суду від 17 грудня 2014 року, яким визнано винною та призначено покарання:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженці м.Тернопіль, громадянці України, з вищою освітою, неодруженій, має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючої маркетологом в ТОВ «Шарман», жительці АДРЕСА_1 , раніше не судимій,

за ч. 1 ст. 122 КК України у виді 2 років позбавлення волі.

Відповідно до ст.75 КК України, звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановлено їй 1 рік 6 місяців іспитового строку.

Зобов`язано ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст. 76 КК України, в період дії іспитового строку не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.

Як зазначено у вироці, в обвинуваченої ОСОБА_7 , 17 березня 2014 року близько 20 години 20 хвилин, яка перебувала в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , розпочався словесний конфлікт із її колишнім чоловіком ОСОБА_12 , в ході якого у неї виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння йому тілесних ушкоджень.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, 17 березня 2014 року близько 20 год. 20 хв., перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , обвинувачена ОСОБА_7 під час конфлікту із її колишнім чоловіком ОСОБА_12 , умисно нанесла йому один удар ногою у праве стегно та декілька ударів долонею лівої руки в праву половину обличчя, чим спричинила йому численні садна правої половини обличчя - лобна вилична ділянки і щока, синці лівої половини передньої черевної стінки та на переднє-внутрішній поверхні середньої третини лівого стегна, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

Одразу ж після цього, обвинувачена ОСОБА_7 , продовжуючи свої злочинні дії, охоплені одним умислом, бачачи те, що права нога потерпілого ОСОБА_12 знаходиться поряд з дверми кімнати, умисно штовхнула двері в напрямку його ноги, внаслідок чого спричинила останньому тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому проксимальної (ближчої) фаланги 2-го пальця правої стопи, який за ступенем тяжкості належить до середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого (понад 21 день) розладу здоров`я, та синець на тильній поверхні цієї стопи, який за ступенем тяжкості належить до легких тілесних ушкоджень.

В апеляційних скаргах:

- обвинувачена ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити. Вважає, що висновки, які зробив суд, у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема зазначає, що своє рішення в частині доведеності її вини в інкримінованому їй злочині, суд базує на показах потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 які в сукупності з іншими доказами, не дають підстави зробити висновок про наявність в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України. Також зазначає, що судом взагалі не було взято до уваги її показів, а також показів свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 .. При цьому, суд лише обмежився констатацією у вироку, що її позицію він розцінює як спосіб захисту з метою уникнення від відповідальності за вчинене.

Крім того вказує, що судом не взято до уваги:

- розбіжності в показах потерпілого та свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , так як в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_12 заявив, що він був повернутий лицем до дверей в момент удару, а свідки повідомили, що потерпілий фактично був повернутий спиною до дверей, що по своїй суті унеможливлювало нанесення удару по нозі та заподіяння перелому;

- розбіжності в показах самого потерпілого. Зокрема, під час першого допиту під час досудового розслідування потерпілий взагалі не згадував про будь-яке тілесне ушкодження на правій нозі. В суді потерпілий пояснив, що це було обумовлено тим, що він не знав, що в нього там є тілесне ушкодження. Проте сам потерпілий та свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 під час допиту в суді повідомляли про те, що вже ввечері 17 березня 2014 р. потерпілий показував травму на правій нозі і говорив про травму пальців;

- що з того місця, де ніби то стояла обвинувачена з показів потерпілого та свідків, тобто в їдальні, або в проході між їдальньою та коридором фізично не можливо потягнути двері за дверну ручку та нанести удар, через причину великої відстані.

Крім того зазначає, що під час проходження судово-медичної експертизи, потерпілий ОСОБА_12 повідомив експерту про те, що перелом пальця на нозі він отримав не в результаті удару дверима, а в результаті того, що він втратив рівновагу та вдарився пальцями правої стопи до краю дверного прорізу стіни.

Також під час розгляду справи в суді судом було допущено порушення вимог кримінально-процесуального законодавства України, зокрема судом не виконано вимог ч. 3 ст. 376 КПК України та не роз`яснено її право на застосування амністії;

- прокурор м.Тернополя ОСОБА_10 просить вирок суду скасувати та засудити ОСОБА_7 за ч.1 ст.122 КК України і призначити їй покарання: у виді 3 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши їй 2 роки іспитового строку. Покласти обов`язки, передбачені п.п. 2-4 ст.76 КК України. В решті вирок залишити без змін.

Зазначає, що судом правильно встановлено фактичні обставини справи та кваліфіковано злочинні дії ОСОБА_7 . Однак, зазначений вирок суду в частині засудження ОСОБА_7 не відповідає вимогам закону внаслідок невідповідності призначеного судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої.

Вказує, що ОСОБА_7 вчинила злочин, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості. При цьому зазначає, що обвинувачена ОСОБА_7 під час судового розгляду свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, не визнала та не розкаялася у вчиненому, що свідчить, на його думку, про її підвищену суспільну небезпеку як особи.

Заслухавши суддю-доповідача, при дачі пояснень, в дебатах та в останньому слові: обвинувачену ОСОБА_7 та в дебатах її захисника, які підтримали апеляційну скаргу, міркування прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокуратури, представника потерпілого, який згідний з вироком суду, дослідивши матеріали та доводи апеляції, колегія вважає наступне.

Так, відповідно до вимог ст. ст. 94 , 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави ухвалення судового рішення.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішенн я. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Як встановлено, в апеляційній інстанції вказані вимоги закону суд в повному обсязі не дотримався. При наявності суперечливих доказів в частині заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому, які мають істотне значення для висновків суду, у вироку не було дано їм належної правової оцінки та не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази, а відкинув інші.

Так, суд у вироку зазначає про те, що вина обвинуваченої у скоєнні злочину, передбаченому ч.1 ст.122 КК України, доводиться показами потерпілого, свідків, допитаних під час судового розгляду та іншими документами, дослідженими в судовому засіданні, хоча вони мають між собою розбіжності, яким суд не дав правової оцінки. Колегія вважає, що твердження суду про те, що покази потерпілого, свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 узгоджуються між собою в повному обсязі, є таким, що не відповідає дослідженим матеріалам кримінального провадження як в суді першої, так і апеляційної інстанції.

Крім того, з вироку не зрозуміло механізм заподіяння тілесних ушкоджень середньої тяжкості потерпілому. Так, в фабулі обвинувачення з приводу вказаного судом зазначено, що обвинувачена умисно штовхнула двері в напрямку ноги ОСОБА_12 .

З пояснень потерпілого, свідків, наведених судом, а також досліджених в апеляційній інстанції за клопотанням захисту, вбачається:

- потерпілого, що ОСОБА_7 зловилася руками за ручку дверей та потягнула їх на себе , нанісши йому удар дверима в ногу;

- свідка ОСОБА_13 що штовхнула двері на ногу;

- свідка ОСОБА_14 потягнула на себе двері.

Крім того, наводяться як на доказ вини показання свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , що не були безпосередніми учасниками конфлікту. При цьому, ОСОБА_15 , ОСОБА_16 заявили, що тілесних ушкоджень на тілі потерпілого не бачили. Що саме вони підтвердили з вироку, на думку колегії, не зрозуміло. В той же час, ніким не ставилося питання про повторний допит в апеляційній інстанції вказаних свідків, в зв`язку з чим апеляційна інстанція не вправі це зробити в силу ст.404 КПК України. Крім того, як на доказ вини ОСОБА_7 суд послався на рапорт помічника начальника відділу ОСОБА_18 , який у відповідності до ст.84 КПК України, таким не являється.

З оголошеного у суді першої інстанції висновку експерта №365 від 18 березня 2014 року, який був досліджений в апеляційній інстанції за клопотанням захисту, слідує, що при судового-медичній експертизі 18 березня 2014 року в ОСОБА_12 виявлені численні садна правої половини обличчя (лобна, вилична ділянки і щока), синці лівої половини передньої черевної стінки, на переднє-внутрішній поверхні середньої третини лівого стегна на тильній поверхні плеснової ділянки з поширенням на 1-2-ий пальці правої стопи.

Деякі з цих ушкоджень, зокрема, садна обличчя, синці передньої черевної стінки та лівого стегна, описані також в медичній довідці № 2801 при зверненні ОСОБА_12 18 березня 2014 року за медичною допомогою в травмпункт Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги.

Також у нього був встановлений закритий перелом проксимальної (ближньої) фаланги 2-го пальця правої стопи, підтверджений результатом рентгенографічного дослідження, проведеного в цей самий день. Вид і морфологічні властивості зазначених ушкоджень свідчать, що вони утворились в ОСОБА_12 від дії тупих предметів. Стан поверхонь саден, виразність почервоніння шкіри навколо них, забарвлення синців, наявність набряку м`яких тканин в їх межах, а також відсутність ознак зрощення перелому на рентгенограмі від 18 березня 2014 року дозволяють стверджувати, що ці ушкодження виникли в ОСОБА_12 незадовго до звернення за медичною допомогою, в межах доби до його судово-медичної експертизи, не виключено у зазначеній постанові термін події - 17 березня 2014 року. Враховуючи кількість, вогнищевий характер, локалізацію, взаємне розташування синців і саден, а також морфологічні властивості перелому проксимальної фаланги 2-го пальця правої стопи, їх виникнення в ОСОБА_12 за обставин, на які він вказав при судово-медичній експертизі, та які загалом зазначені в постанові, не виключаються. Виявлений у ОСОБА_12 перелом проксимальної фаланги 2-го пальця правої стопи в клінічному перебігу супроводжується тривалим (більш як 21 день) розладом здоров`я та за цією ознакою належить до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

При описі обставин справи експертом зазначено, що зі слів освідуваного - близько 20 год. 20 хв. в будинку ОСОБА_7 нанесла йому удар ногою одночасно в ліве стегно та ліву половину передньої черевної стінки, а також нігтями пальців рук подряпала обличчя. Внаслідок цього Він втратив рівновагу та вдарився пальцями правої стопи до краю дверного прорізу стіни.

Як пояснив в апеляційній інстанції потерпілий вказаний висновок Він не оскаржував. Чому саме так записав експерт пояснити не зміг та заявив, що говорив експерту, що отримав перелом в дверному пройомі.

З дослідженого висновку експерта №486 від 08 квітня 2014 року слідує, що в ОСОБА_12 при зверненні 18 березня 2014 року за медичною допомогою в травмпункт Тернопільської міської комунальної лікарні швидкої допомоги та при судово-медичній експертизі в цей самий день були виявлені такі ушкодження: численні садна правої половини обличчя лобна, вилична ділянки і щока; синці лівої половини передньої черевної стінки та на переднє-внутріпшій поверхні середньої третини лівого стегна; закритий перелом проксимальної (ближньої) фаланги 2-го пальця правої стопи та синець на тильній поверхні цієї стопи. Враховуючи описані у Висновку експерта № 365 кількість, локалізацію, взаємне розташування та властивості синців і саден, а також морфологічні особливості перелому, їх виникнення в ОСОБА_12 за обставин, на які він вказав і показав під час проведення слідчого експерименту 31 березня 2014 року, що описані у відповідному протоколі та відображені в таблиці ілюстрації, зокрема, саден правої половини обличчя від дії нігтів пальців рук, синців передньої черевної стінки та лівого стегна - при нанесенні удару ногою, а перелому проксимальної фаланги 2-го пальця правої стопи зі синцем на тильній її поверхні - при ударі краєм полотна дверей, не виключається.

(а.к.п. 145-147).

З вказаним висновком потерпілий та його представник згідні, в тому числі і в частині викладення опису подій.

З пояснень допитаного в судовому засіданні суду першої інстанції експерта ОСОБА_19 слідує, що висновки експерта №365 від 18 березня 2014 року, №486 від 08 квітня 2014 року, №898 від 18 червня 2014 року у даному кримінальному провадженні він складав особисто, керуючись при цьому нормативно-правовою базою для проведення відповідних видів експертиз. Всі відомості, що містяться у них відповідають дійсності, даних, які взаємно виключають один одного в них не міститься.

Перелом у потерпілого ОСОБА_12 ним було встановлено на підставі знімку рентгенографії, а яку саме ногу ушкоджено, ліву чи праву, він визначив за допомогою маркування на вказаному знімку. Вказане ушкодження у ОСОБА_12 могло виникнути як за обставин, що вказані у висновку експерта №365 від 18 березня 2014 року (виникнення внаслідок «заподіяння самому собі») так і за обставин вказаних у висновку експерта №898 від 18 червня 2014 року (нанесено ушкодження ОСОБА_7 ), оскільки механізм їх отримання є характерним для обох випадків.

При цьому, для механізму утворення перелому проксимальної фаланги 2-го пальця правої стопи ОСОБА_12 (ударний вплив тупого предмету, сила якого була направлена вздовж осі кістки та прикладена в ділянці її анатомічної головки), не має значення кут впливу цього предмета, оскільки переламана саме проксимальна фаланга, на яку діяла інша фаланга пальця вздовж осі кістки. Синець на стопі утворився внаслідок ударного впливу на неї та поширення кровотечі від перелому.

Щодо ушкоджень виявлених на лицевій частині обличчя у потерпілого ОСОБА_12 (висновок експерта №365 від 18 березня 2014 року, №486 від 08 квітня 2014 року), то частина їх утворилася, та є характерними, в результаті нанесення ударів тупим предметом (ковзаючої дії), а інші нігтів рук людини. У висновку експерта №365 від 18 березня 2014 року описано розташування вказаних ушкоджень (зверху-вниз, зліва направо), а не механізм їх утворення.

У відповідності до ст.ст.100-101 КПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи. Він повинен ґрунтуватися на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо або вони стали йому відомі під час дослідження матеріалів, що були надані для проведення дослідження. Експерт дає висновок від свого імені і несе за нього особисту відповідальність.

У висновку експерта повинно бути зазначено:

1) коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта) та на якій підставі була проведена експертиза;

2) місце і час проведення експертизи;

3) хто був присутній при проведенні експертизи;

4) перелік питань, що були поставлені експертові;

5) опис отриманих експертом матеріалів та які матеріали були використані експертом;

6) докладний опис проведених досліджень, у тому числі методи, застосовані у дослідженні, отримані результати та їх експертна оцінка;

7) обґрунтовані відповіді на кожне поставлене питання.

Тому, твердження представника потерпілого про те, що судом не повинні досліджуватися при дачі аналізу експертизі опис подій, які експертом досліджувалися не відповідає вимогам ст.ст.101,102 КПК України, згідно яких вони є складовою частиною змісту висновку експертизи, в тому числі експерти, досліджують і пояснення потерпілого про обставини події.

Таким чином, поясненнями експерта спростовується твердження потерпілого про те, що останній невірно записав його твердження в першому висновку судово-медичної експертизи.

Із досліджених в суді першої інстанції та за клопотанням захисту, апеляційною інстанцією протоколах проведення слідчого експерименту вбачається:

- з свідками ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , що ОСОБА_7 знаходилася в дверному пройомі. Після чого зловила за дверну ручку та штовхнула двері на себе чим нанесла один удар дверима в область правої ноги ОСОБА_12 ;

- з потерпілим, що ОСОБА_7 штовхнула двері в напрямку їх зачинення чим завдала удару по пальцях ноги.

Оглядом фотографій, зроблених під час вказаних слідчих діях, в апеляційній інстанції встановлені незначні розбіжності в частині розміщення ноги потерпілого в дверному пройомі. Як пояснив потерпілий в апеляційній інстанції це пов`язано з тим, що достовірно не пам`ятає як все було, оскільки це було дуже швидко і давно. Як слідує із слів представника потерпілого, це пояснили і вказані свідки в суді першої інстанції.

Тобто, по кримінальному провадженні маються різні твердження потерпілого, свідків про механізм заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень:

- заподіяв собі сам;

- обвинувачена умисно штовхнула двері в напрямку потерпілого;

- обвинувачена умисно штовхнула двері до себе;

- обвинувачена потягнула двері до себе.

При цьому згідно висновків судово-медичних експертиз, наведених вище та пояснень експерта в суді першої інстанції механізм утворення середньої тяжкості тілесних ушкоджень міг виникнути як внаслідок « заподіяння самому собі» так і внаслідок заподіяння дверима обвинуваченою. Питання про дослідження інших доказів в порядку ст.404 КПК України ніким не ставилося, тому апеляційна інстанція не вправі це зробити по своїй ініціативі.

Виходячи із аналізу доказів в їх сукупності, керуючись ст. ст. 94 , 370 КПК України, згідно яких судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим колегія вважає, що доказів вини ОСОБА_7 в у заподіянні середньої тяжкості тілесних ушкоджень ОСОБА_12 не здобуто.

Таким чином, судом при розгляді кримінального провадження допущено невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження, що у відповідності до вимог ч.1 п.2 ст.409, ч.1 п.2,3 ст.411 КПК України є підставою для його зміни. Так, як слідує із фабули обвинувачення ОСОБА_7 також заподіяла легкі тілесні ушкодження потерпілому, які охоплювалися ч.1 ст.122 КК України і, на думку колегії, знайшли своє підтвердження в апеляційній інстанції. Тому, її дії слід перекваліфікувати з ч.1 ст.122 КК України на ч.1 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, за якою її слід визнати винною, виклавши обвинувачення наступним чином.

Так, в обвинуваченої ОСОБА_7 , 17 березня 2014 року близько 20 години 20 хвилин, яка перебувала в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , розпочався словесний конфлікт із її колишнім чоловіком ОСОБА_12 , під час якого у неї виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння йому тілесних ушкоджень, реалізовуючи його умисно нанесла йому один удар ногою у праве стегно та декілька ударів долонею лівої руки в праву половину обличчя, чим спричинила йому численні садна правої половини обличчя - лобна вилична ділянки і щока, на переднє-внутрішній поверхні середньої третини лівого стегна, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

Її винність доводиться висновками судово-медичних експертиз №365 від 18 березня 2014 року, № 486 від 18 квітня 2014 року, поясненнями експерта ОСОБА_19 , наведеними вище, а також поясненнями потерпілого, свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 в цій частині.

Так, будучи допитаною у суді першої та апеляційної інстанції обвинувачена ОСОБА_7 свою вину у заподіянні тілесних ушкоджень не визнала та пояснила, що 17 березня 2014 року близько 19 год. вона прийшла в будинок до свого колишнього чоловіка ОСОБА_12 , щоб побачитися із сином ОСОБА_11 . Зайшовши в середину будинку, вона залишила свої речі в коридорі та пішла у їдальню, де ОСОБА_12 із сином вчили уроки. Приблизно о 20 годині 20 хвилин вона налагодила контакт із сином та сіла біля нього. В цей час, ОСОБА_11 почав малювати в зошиті, де виконував домашнє завдання. На її запитання син пояснив, що не любить маму, бо вона не живе разом з ним. Тоді, вона почала з ним розмовляти. В процесі цього, ОСОБА_12 вдарив її олівцем в щоку. Після цього, ОСОБА_11 покинув приміщення їдальні та пішов на третій поверх, а ОСОБА_12 почав погрожувати їй. З метою уникнути конфлікту вона пішла в коридор та почала вдягатися. В цей момент, ОСОБА_12 почав шарпати її за одяг та побив мобільний телефон. Після шарпанини вона побачила на лиці потерпілого багряні подряпини і зрозуміла, що це якась провокація. Тоді, ОСОБА_12 покликав ОСОБА_13 і ОСОБА_14 та почав розповідати, що його побили.

Не зважаючи на невизнання вини обвинуваченою ОСОБА_7 у заподіянні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_12 її винність доводиться дослідженими доказами в сукупності.

Так, допитаний в суді першої та апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_12 ствердив, що 17 березня 2014 року до нього до дому в АДРЕСА_2 , прийшла його колишня дружина ОСОБА_7 , оскільки у неї був визначений графік відвідування їх спільного сина ОСОБА_11 , який на даний час проживає з ним. Вони знаходилися в будинку, на кухні, де він із сином виконували уроки. Однак, ОСОБА_7 це не сподобалося і вона зробила зауваження, що в цей час син має гратися з нею. Через деякий час, ОСОБА_11 сказав, що не любить маму, на що ОСОБА_7 обурилася та в процесі розмови сказала, що може забрати сина в будь-який момент. Після цих слів, близько 20 год. 20 хв., ОСОБА_11 вийшов із кімнати, де вони знаходилися, а він, потерпілий, попросив ОСОБА_7 залишити будинок, однак остання відмовилася це зробити, мотивуючи тим, що її час, згідно встановленого графіку ще не закінчився. Тоді він зімітував дзвінок в міліцію, хоча телефонував до ОСОБА_20 , та почав виходити із приміщення кухні. ОСОБА_7 наздогнала його біля дверей та намагалася вдарити його в пах правою ногою, однак він пригнувся, тоді обвинувачена лівою рукою подряпала йому праву частину обличчя. Весь цей час в будинку також знаходилися ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які бачили момент нанесення йому обвинуваченою ОСОБА_7 тілесних ушкоджень.

Показання ОСОБА_12 в частині заподіяння йому легких тілесних ушкоджень є послідовними, об`єктивно підтверджені іншими доказами.

Факт нанесення вказаних ушкоджень підтвердили свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .. Захистом не ставилося питання про їх повторний допит в апеляційній інстанції. Таким чином, вказаними доказами об`єктивно підтверджено пояснення ОСОБА_12 про те, що саме обвинувачена заподіяла йому легкі тілесні ушкодження, подряпавши йому праву частину обличчя та нанесла удар ногою. Ними спростовуються твердження свідків ОСОБА_21 ,наведених вище, які є родичами ОСОБА_7 , про те, що тілесних ушкоджень у потерпілого не було, а також пояснення обвинуваченої про те , що вона не наносила будь-яких тілесних ушкоджень. Крім того, всі висновки судово-медичних експертиз підтвердили даний факт.

Таким чином, вина ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, умисному заподіянні легких тілесних ушкоджень, на думку колегії, доведена.

В той же час, слід виключити із фабули обвинувачення заподіяння синця черевної стінки, який відноситься до легких тілесних ушкоджень, як недоведений, оскільки яким чином саме був заподіяний даний синець жодного твердження в обвинуваченні немає.

При призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 за ч.1 ст.125 КК України, колегія, відповідно до вимог ст.ст. 50,65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винної, зокрема те, що вона вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, має на утриманні неповнолітню дитину, конкретні обставини справи.

Аналізуючи вищенаведене, колегія приходить до переконання, що з метою виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_7 їй слід призначити покарання в межах санкції статті обвинувачення у виді 6 місяців виправних робіт, із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши її від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку один рік.

Відповідно до ст. 76 КК України на неї слід покласти обов`язок не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

Від застосування амністії ОСОБА_7 відмовилася, хоча в апеляційній скарзі вказувала на те, що дане питання судом у неї не вияснялося.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А.
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та прокурора м.Тернополя ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду від 17 грудня 2014 року відносно ОСОБА_7 змінити. Перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч.1 ст.122 КК України на ч.1 ст.125 КК України , за якою призначити покарання у вигляді 6 місяців виправних робіт з відрахуванням в дохід держави 10 відсотків із заробітку.

На підставі ст.75 КК України звільнити від відбування покарання ОСОБА_7 із випробуванням, встановивши іспитовий строк на 1 рік.

У відповідності до ст.76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язок не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

Виключити із вироку посилання на рапорт помічника начальника відділу РВ УМВС України (а.к.п. 9) та з фабули обвинувачення-заподіяння синця черевної стінки.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:
Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_2