Справа № 667/5218/15-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 липня 2015 року м. Херсон
Слідчий суддя Комсомольського району м.Херсона ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю представника скаржника ОСОБА_3 захисника ОСОБА_4 ,
старшого прокурора відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого прокурора відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_5 від 18.06.2015 року про закриття кримінального провадження №0000210, визнання незаконними дій прокурора,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді зі скаргою в який просив: скасувати постанову старшого прокурору відділу прокуратури Херсонської
області ОСОБА_5 від 18 червня 2015 року про закриття кримінального провадження №0000210 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою; у зв`язку з тим, що скаржник не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, що підтверджено в постанові про закриття кримінального провадження від 18.06.2015 року, зобов`язати старшого прокурора відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_5 закрити кримінальне провадження № 0000210 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України; при прийняті судового рішення за даною скаргою визнати, що при прийняті оскаржуваної постанови про закриття кримінального провадження старшим прокурором відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_5 були порушені права скаржника, гарантовані ст.ст. 6, 7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року про, що вказати у прийнятому рішенні.
В обґрунтування скарги ОСОБА_3 зазначив, що 18.06.2015 року старшим прокурором відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_5 прийнято постанову про закриття кримінального провадження № 0000210 у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України. В даному кримінальному провадженні 14.05.2015 р. прокурором ОСОБА_5 винесено повідомлення про підозру ОСОБА_3 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України. Постанова, що оскаржується, згідно відмітки на конверті, була направлена на адресу скаржника 27.06.2015 року, та отримана ним 02.07.2015 року, що підтверджується відміткою вхідної кореспонденції на супровідному листі прокуратури Херсонської області, а отже строк її оскарження, передбачений ст. 304 КПК України, скаржником не пропущений.
Постанова про закриття кримінального провадження № 0000210 від 18.06.2015 року, на думку скаржника, прийнята старшим прокурором відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_5 з порушенням норм законодавства, є незаконною та необґрунтованою і підлягає скасуванню у зв`язку із наступним:
Старшим прокурором відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_5 грубо порушено вимоги ст. 2 КК України, загальні засади кримінального провадження, визначені ст. 7 КПК України, а також права скаржника, гарантовані ст. ст. 6, 7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та ст. 62 Конституції України.
Оскаржувана постанова є незаконною та необгрунтованою, так як повідомлення про підозру у вчиненні скаржником кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України прийняте 14.05.2015 року прокурором ОСОБА_5 з грубим порушенням вимог діючого законодавства.
Статтею 2 КК України передбачено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого кримінальним законом.
Складом злочину визнається сукупність закріплених у кримінальному законі ознак, за наявності яких реально вчинене суспільне небезпечне діяння визнається злочином, а саме: об`єкт злочину, об`єктивна сторона злочину, суб`єкт і суб`єктивна сторона злочину. В єдності ці об`єктивні та суб`єктивні ознаки й утворюють склад злочину.
Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність) особи, поведінка якої оцінюється у конкретному випадку, не є злочином. За загальним правилом до кримінальної відповідальності за відповідною статтею Кримінального кодексу України може бути притягнута виключно особа, яка є суб`єктом даного злочину.
Особа яка не є суб`єктом злочину, не може бути притягнута до кримінальної відповідальності.
З 28.02.2014 року суб`єктом злочину, передбаченого ст. 365 КК України може бути виключно працівник правоохоронного органу.
Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з ч. 1 ст. 5 КК України «Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності».
Достовірно знаючи про те, що скаржник не є (та ніколи не був) працівником правоохоронного органу і, відповідно, за будь-яких обставин не міг скоїти злочин, передбачений ч. 3 ст. 365 КК України, прокурор ОСОБА_5 повідомив йому про підозру у скоєнні вказаного злочину.
Користуючись тим, що Кримінальним процесуальним кодексом України не передбачено можливості оскарження повідомлення про підозру, прокурором ОСОБА_5 було свідомо повідомлено скаржнику про підозру у скоєнні злочину, суб`єктом якого той не є, та відповідно і склад якого в його діях відсутній.
Відповідного п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.
Таким чином, 14.05.2015 року старший прокурор відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_5 , достовірно знаючи про те, що суб`єктом цього злочину може бути виключно співробітник правоохоронного органу, склав повідомлення ОСОБА_3 про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, безпідставно та протизаконно притягнувши скаржника до кримінальної відповідальності за злочин суб`єктом якого скаржник не є, а отже за відсутності в його діях складу данного злочину.
Доказом незаконного та безпідставного повідомлення прокурором ОСОБА_5 про підозру за ч. З ст. 365 КК України є зміст його власної постанови від 18.06.2015 року про закриття кримінального провадження, в якій на сторінці 3 він зазначає, що відповідальність за ст. 365 КК України може бути застосована тільки до працівників правоохоронних органів, а ОСОБА_3 не є працівником правоохоронного органу, а отже не є суб`єктом даного злочину.
Ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 року встановлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 № 475/97-ВР, отже Конвенція та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обгрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Практика Суду показує, що кримінальне обвинувачення може бути визначене як офіційне повідомлення особи компетентним органом про те, що вона підозрюється у вчиненні кримінального злочину, доповнюючи при цьому, що можуть бути і інші підстави, які підтверджують це звинувачення і можуть спричинити серйозні наслідки та ускладнити становище підозрюваного (Наприклад, у справі "Девейєр проти Бельгії" Суд відмітив, що звинувачення визначається як офіційне повідомлення особи компетентним органом державної влади про припустимість того, що цією особою скоєне кримінальне правопорушення).
Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Злочин, відповідальність за який передбачена в ст. 365 КК України, повідомлення про підозру у вчиненні якого склав прокурор ОСОБА_5 , передбачає у своєму складі наявність спеціального суб`єкта - співробітника правоохоронного органу, яким скаржник не є та ніколи не був.
Отже, повідомлення про підозру по суті є твердженням про вчинення ним діяння, відповідальність за яке не передбачена кримінальним законом України, що є грубим порушенням його прав і свобод та є притягненням завідомо невинуватої особи до кримінальної відповідальності.
Як, слідує з ч. 1 ст. 7 Конвенції, якою гарантується право кожного не бути притягнутим до відповідальності і покарання без закону, нікого не може бути визнано винним у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення на підставі будь-якої дії чи бездіяльності, яка не становить кримінального правопорушення згідно з національним законом або міжнародним правом.
У цьому положенні відображено принцип, згідно з яким лише закон може визначати злочин і призначати покарання. Положення цієї статті є невід`ємною частиною верховенства права та займають визначне місце у системі захисту, які здійснює Конвенція. Це підкреслюється також тим, що відповідно до статті 15 Конвенції не допускається ніяких відступів від неї навіть під час війни чи надзвичайного стану.
Європейський Суд з прав людини у своїй практиці зазначає, що статтю 7 необхідно тлумачити і застосовувати так, як це випливає з її предмету і мети, таким чином, щоб забезпечити ефективний захист від свавільного переслідування, засудження та покарання.
Стаття 7 Конвенції не обмежується забороною застосування зворотної сили закону у кримінальному праві на шкоду обвинуваченому. Вона в більш широкому значенні визначає принцип, згідно якого лише закон може визначити покарання за правопорушення, а також принцип, згідно якого кримінальний закон не повинен тлумачитись розширено на шкоду обвинуваченому, наприклад, за аналогією. Відповідно до цих принципів будь-який злочин повинен бути чітко визначений в законі, зокрема, необхідно, щоб кожний міг зрозуміти з тексту відповідної статті, а в разі необхідності за допомогою тлумачення, наданого судами, які дії чи бездіяльність потягнуть за собою відповідальність.
У ст. 365 КК України чітко визначено, що цей злочин може бути скоєний виключно співробітником правоохоронного органу, отже, скаржник не є суб`єктом даного кримінального правопорушення, і дана кримінально-правова норма не може тлумачитись розширено.
За таких обставин, постанова прокурора ОСОБА_5 від 18.06.2015 року про закриття кримінального провадження № 0000210 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України є незаконною та підлягає скасуванню на підставі того, що повідомлення скаржнику про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, є незаконним і таким, що грубо порушує його права, гарантовані ст. ст. 6, 7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 62 Конституції України, ст. 2 КК України.
Крім того вважає, що старшим прокурором відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_5 грубо порушено вимоги ст. ст. 2, 7, 284 КК України, загальні засади кримінального провадження визначені ст. 7 КПК України а також права скаржника, гарантовані ст. ст. 6, 7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та ст. 62 Конституції України.
Статтею 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається якщо слідчим або прокурором встановлено відсутність в діянні особи складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284).
В своїй постанові про закриття кримінального провадження від 18.06.2015 року прокурор ОСОБА_5 зазначив, що відповідальність за ст. 365 КК України може бути застосована тільки до працівників правоохоронних органів, а ОСОБА_3 не с працівником правоохоронного органу, а от же не є суб`єктом даного злочину.
Таким чином, прокурор ОСОБА_5 письмово визнає, що скаржник суб`єктом злочину, передбаченого ст.. 365 КК України не є.
В розумінні вимог ст. 284 КПК України, прокурор ОСОБА_5 встановивши, що скаржник не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, зобов`язаний закрити кримінальне провадження № 0000210 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (за відсутністю в діях скаржника складу кримінального правопорушення).
Однак, останній, в порушення вимог ст. ст. 2, 7, 284 КК України, безпідставно закрив кримінальне провадження незаконним шляхом, чим порушив права гарантовані ст. ст. 6, 7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та ст. 62 Конституції України.
За таких обставин, постанова прокурора ОСОБА_5 від 18.06.2015 року про закриття кримінального провадження № 0000210 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України є незаконною та підлягає скасуванню на підставі того, що повідомлення скаржнику про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, є незаконним і таким, що грубо порушує його права, гарантовані ст. ст. 6, 7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 62 Конституції України, ст. 2 КК України.
Статтею 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається якщо слідчим або прокурором встановлено відсутність в діянні особи складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284).
В своїй постанові про закриття кримінального провадження від 18.06.2015 року прокурор ОСОБА_5 зазначив, що відповідальність за ст. 365 КК України може бути застосована тільки до працівників правоохоронних органів, а ОСОБА_3 не є працівником правоохоронного органу, а от же не є суб`єктом даного злочину.
Таким чином, прокурор ОСОБА_5 письмово визнає, що ОСОБА_3 не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, а отже в його діях відсутній склад даного кримінального правопорушення.
В розумінні вимог ст. 284 КПК України, прокурор ОСОБА_5 встановивши, що скаржник не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, зобов`язаний закрити кримінальне провадження № 0000210 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (за відсутністю в моїх діях складу кримінального правопорушення).
Однак, в порушення вимог ст. ст. 2, 7, 284 КК України, прокурор безпідставно закрив кримінальне провадження незаконним шляхом, чим навмисно грубо порушив права скаржника гарантовані ст. ст. 6, 7 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та ст. 62 Конституції України. З моменту внесення до ЄРДР відомостей по кримінальному провадженню № 0000210 і до даного часу, з участю скаржника не було проведено жодної слідчої дії, в тому числі, він навіть не був допитаний у даному провадженні.
Відповідно до ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необгрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Пунктом 2 ст. 9 КПК України також передбачено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Згідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до п. 42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13.01.2011 р. у справі «Михалкова та інші проти України» розтлумачено, що за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана «гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції», що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.
Таким чином, взагалі не допитавши скаржника у кримінальному провадженні, та не провівши з його участю жодної слідчої дії, та тим самим, не перевіривши обгрунтованість пред`явленої підозри, прокурор ОСОБА_5 закрив кримінальне провадження визнавши скаржника винним у скоєнні злочину, порушивши при цьому вимоги ст. 2 та ч. 2 ст. 9 КПК України та його права на захист від безпідставних звинувачень.
Посилання прокурором ОСОБА_5 у постанові про закриття кримінального провадження на неявку до слідчого на 14.05.2015 року не відповідає дійсності, оскільки повісток про виклик до слідчого чи до прокурора на вказану дату скаржник не отримував.
За таких обставин, враховуючи численні грубі порушення вимог діючого законодавства та процесуальних прав, досудове розслідування у кримінальному провадженні не можна вважати повним та об`єктивним, а закриття кримінального провадження є не законним та не обґрунтованим.
В судовому засіданні 13.07.2015 року скаржник та його захисники підтримали вимоги, зазначені в скарзі, скаргу просив задовольнити з вказаних в ній підстав у повному обсязі. 21.07.2015 року захисник ОСОБА_4 наполягав на задоволенні скарги у повному обсязі та пояснив суду, що ОСОБА_3 своєчасно викликів до прокуратури не отримував, а тому і не міг з`являтися до слідчого у визначений останнім день та час..
Прокурор проти задоволення скарги заперечував та зазначив, що на його думку, постанова про закриття кримінального провадження є обґрунтованою, нею не порушуються його права, будь-яких негативних наслідків для ОСОБА_3 це не має, всі дії прокурора є законними.
Заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши надані ними матеріали, суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 2 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого кримінальним законом.
Складом злочину визнається сукупність закріплених у кримінальному законі ознак, за наявності яких реально вчинене суспільне небезпечне діяння визнається злочином, а саме: об`єкт злочину, об`єктивна сторона злочину, суб`єкт і суб`єктивна сторона злочину. В єдності ці об`єктивні та суб`єктивні ознаки й утворюють склад злочину.
Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність) особи, поведінка якої оцінюється у даному конкретному випадку, не є злочином.
14.05.2015 року старшим прокурором відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_5 склав повідомлення ОСОБА_3 про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України.
Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо імплементації до національного законодавства положень статті 19 Конвенції ООН проти корупції» (№ 746-УІІ від 21.02.2014 р.), який набув чинності з 28.02.2014 року, було внесено зміни до ст. 365 КК України, відповідно до яких даний злочин може бути вчинений тільки спеціальним суб`єктом - працівником правоохоронного органу.
Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно з ч. 1 ст. 5 КК України «Закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності».
Таким чином, особу, яка не є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 365 КК України, не може бути притягнуто до кримінальної відповідальності і, відповідно, повідомлено їй про підозру у скоєнні відповідного кримінального правопорушення.
За загальним принципом до кримінальної відповідальності може бути притягнута лише та особа, яка є суб`єктом злочину і є винуватою у вчиненні забороненого КК діяння проти охоронюваних законом про кримінальну відповідальність об`єктів, але ОСОБА_3 було повідомлено про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ст.. 365 ч.3 КК України більше, ніж через рік після того, як відбулась його декриміналізація.
Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.
Частина 1 статті 9 Конституції України визначає, що «чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України».
Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року ратифіковано Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 № 475/97-ВР, отже Конвенція та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України.
Статтею 19 Закону України «Про міжнародні договори України» від 29.06.2004 року передбачено:
«1. Чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства.
2. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору».
Ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" від 23.02.2006 року встановлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції "Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення». Практика Суду показує, що кримінальне обвинувачення може бути визначене як офіційне повідомлення особи компетентним органом про те, що вона підозрюється у вчиненні кримінального злочину, доповнюючи при цьому, що можуть бути і інші підстави, які підтверджують це звинувачення і можуть спричинити серйозні наслідки та ускладнити становище підозрюваного (Наприклад, у справі "Девейєр проти Бельгії" Суд відмітив, що звинувачення визначається як офіційне повідомлення особи компетентним органом державної влади про припустимість того, що цією особою скоєне кримінальне правопорушення).
Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Законом про кримінальну відповідальність у відповідності до п. 7 ч. 1 ст. 3 КПК України є Кримінальний кодекс України.
Злочин, відповідальність за який передбачена ст. 365 КК України, повідомлення про підозру у вчиненні якого склав прокурор ОСОБА_5 , передбачає у своєму складі наявність спеціального суб`єкта - співробітника правоохоронного органу, яким скаржник не є та ніколи не був.
Отже, повідомлення про підозру по суті є твердженням про вчинення ОСОБА_3 діяння, відповідальність за яке не передбачена кримінальним законом України, що є порушенням його прав.
У ст. 365 КК України чітко визначено, що цей злочин може бути скоєний виключно співробітником правоохоронного органу, отже, ОСОБА_3 не є суб`єктом даного кримінального правопорушення, і дана кримінально-правова норма не може тлумачитись розширено.
Таким чином, повідомлення ОСОБА_3 про підозру у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, визнати законним було не можливо, а тому ухвалою слідчого судді від 16.07.2015 року повідомлення про підозру ОСОБА_3 визнано незаконною.
Таким чином суд доходить до висновку, що, оскільки повідомлення про підозру ОСОБА_3 від 14.05.2015 року в кримінальному провадженні № 0000210, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.12.2012 року, складене старшим прокурором відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_5 , яким повідомлено ОСОБА_3 - про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України визнано незаконним, то не можна визнати законною і постанову старшого прокурору відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_5 від 18 червня 2015 року про закриття кримінального провадження№ 0000210 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з набранням чинності законом, яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою; у зв`язку з тим, що скаржник не є суб`єктом злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК України, що підтверджено в постанові про закриття кримінального провадження від 18.06.2015 року.
В той-же час суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги скаржника щодо зобов`язання старшого прокурора прокуратури Херсонської області закрити кримінальне провадження № 0000210 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України за відсутності в діях скаржника складу злочину, оскільки це не є повноваженням суду, а щодо визнання того, що при прийнятті оскаржуваної постанови були порушені принципи законності, верховенства права та було порушене право ОСОБА_3 на справедливий суд, гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, право не бути притягнутим до відповідальності без закону, гарантоване ст. 7 зазначеної Конвенції, як самостійна вимога, - не відноситься до компетенції суду загальної юрисдикції, але про порушення прав ОСОБА_3 необхідно зазначити в мотивувальній частині даної ухвали.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 55, 58 Конституції України, ст.ст. 6, 7 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року» , ст.ст. 7, 21, 24, 42 , 303, 307 КПК України, суд
ухвалив:
Скаргу ОСОБА_3 на постанову старшого прокурора відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_5 від 18.06.2015 року про закриття кримінального провадження №0000210, визнання незаконними дій прокурора - задовольнити частково.
Скасувати постанову старшого прокурора відділу прокуратури Херсонської області ОСОБА_5 від 18.06.2015 року про закриття кримінального провадження №0000210 на підставі п.4 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку з набранням чинності законом,яким скасована кримінальна відповідальність за діяння, вчинене особою.
В задоволенні інших вимог відмовити.
На ухвалу суду можуть бути подані апеляційні скарги до апеляційного суду Херсонської області протягом п`яти днів з дня її оголошення.
Слідчий суддя : ОСОБА_1