У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Міщенка С.М.,

суддів

Кліменко М.Р. і Вус С.М.,

розглянувши
в судовому засіданні в м. Києві 27 листопада 2007 року кримінальну
справу за касаційним поданням прокурора,
який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції,
на вирок Ірпінського міського суду Київської області від 11 вересня 2006
року та ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Київської області від 31 січня 2007 року щодо ОСОБА_1
і ОСОБА_2,

встановила:

цим вироком виправдано

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження,

раніше
не судиму,

і

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_2
року народження,

раніше
не судиму,

у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.364 КК України,
за відсутністю події злочину.

Органами досудового
слідства ОСОБА_1 та ОСОБА_2 обвинувачувалися у вчиненні злочину, передбаченого
ч. 2 ст. 364 КК України, за таких обставин.

12.04.1997 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір довічного утримання, предметом якого
була ј частина будинку АДРЕСА_1. Цей договір рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 20.04.1999 року
було розірвано та за ОСОБА_3 визнано право власності на ј частину цього будинку. На підставі цього
рішення суду у травні 1999 року Ірпінським БТІ зареєстровано право власності на
ј частину вказаного будинку за ОСОБА_3,
яка у ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла.

У зв'язку зі смертю
ОСОБА_3 та відсутністю у неї спадкоємців
право власності на спадщину повинно було перейти до територіальної громади
Бучанської селищної ради.

13.04.2004
року ОСОБА_2, працюючи на посаді інженера-реєстратора Ірпінського БТІ, будучи
службовою особою, зловживаючи своїм службовим становищем і діючи в інтересах
ОСОБА_4, здійснила неправомірну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на ј
зазначеного будинку на підставі договору довічного утримання від 12.04.1997
року шляхом внесення запису до реєстру прав власності на нерухоме майно.
Вказана реєстрація була здійснена без відповідної заяви ОСОБА_4 про реєстрацію
за нею права власності на вказану частину будинку. При цьому ОСОБА_2 достовірно
знала про існування рішення Ірпінського
міського суду від 20.04.1999 року та про те, що ОСОБА_3 зареєстрована як власниця ј
частини будинку по АДРЕСА_1.

ОСОБА_1, працюючи на
посаді головного інженера Ірпінського БТІ, будучи службовою особою, зловживаючи
своїм службовим становищем, діючи в інтересах ОСОБА_4, засвідчила своїм
підписом у витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно правильність
реєстрації права власності на ј частину будинку по вул. Островського, 1 у смт
Буча Київської області за ОСОБА_4

Завдяки
неправомірним діям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ОСОБА_4 незаконно набула право власності
на ј частину будинку по вул.
Островського, 1 у смт Буча Київської області, ринкова вартість якої становить
31376 гривень. У зв'язку з цим неправомірними діями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
спричинено тяжкі наслідки державним та громадським інтересам.

Виправдовуючи ОСОБА_1 і ОСОБА_2, суд у
вироку на підставі аналізу зібраних органами досудового слідства і досліджених судом доказів дійшов висновку,
що вони не підтверджують вини ОСОБА_1 і ОСОБА_2
у вчиненні інкримінованого їм злочину, передбаченого
ч. 2 ст. 364 КК України.

Суд установив, що ОСОБА_2 провела реєстрацію
права власності за ОСОБА_4 на підставі договору довічного утримання від 12.04.1997 року,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, правомірно, без порушень покладених на нею обов'язків, а ОСОБА_1 відповідно правомірно посвідчила
правильність даної реєстрації. При цьому суд зазначив, що слідством не вказано, які саме вимоги
чинного законодавства
були порушені ОСОБА_2 при реєстрації права власності за ОСОБА_4 на ј частину будинку.
Також суд визнав безпідставними доводи обвинувачення про те, що ОСОБА_2 достовірно знала, що рішення Ірпінського міського
суду від 20.04.1999 року набрало
законної сили і саме на
підставі цього рішення за ОСОБА_3 в травні 1999 року було зареєстровано право власності на ј частину будинку по вул.
Островського, 1
в с. Буча.

При цьому суд урахував,
що рішення Ірпінського міського суду від 20.04.1999 року, копія якого, що знаходилась в БТІ, не була завірена належним чином, скасоване ухвалою колегії суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного
суду Київської області від 01.06.2006 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного
суду Київської області від 31 січня 2007 року вирок щодо ОСОБА_2 і ОСОБА_1 залишено без зміни.

У касаційному поданні прокурор, який брав участь у розгляді справи судом першої
інстанції, не погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій,
доводить про наявність події злочину, передбаченого ч.2 ст.364 КК України, та
винуватість ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у його
вчиненні. Стверджує, що судами було неправильно застосовано кримінальний закон,
та просить судові рішення щодо ОСОБА_1 і ОСОБА_2
скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд.

Заслухавши доповідь судді Верховного Суду України, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи касаційного подання, колегія суддів вважає, що
касаційне подання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оскільки обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а усі сумніви
щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь, то суди першої та
апеляційної інстанції прийняли законні та обґрунтовані рішення про
невинуватість ОСОБА_1, ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.364 КК
України.

Як убачається з матеріалів справи, рішення суду про виправдання ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 у вчиненні інкримінованого їм злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК
України, є правильним. Вирок суду відповідає вимогам ст.323 КПК України,
оскільки в його основу покладено належні й допустимі докази, досліджені в
судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку, що ґрунтується на всебічному,
повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Доводи прокурора про те, що копія рішення Ірпінського міського суду від
20.04.1999 року, яка, на його думку, відповідала вимогам
цивільно-процесуального закону і була для Ірпінського БТІ правовстановлюючим
документом, який мав бути врахованим ОСОБА_2 при реєстрації права власності на ј частину будинку по АДРЕСА_1, як і те, що в матеріалах справи достатньо доказів, які
підтверджують неправомірність реєстрації ОСОБА_2 права власності ОСОБА_4 на частину будинку та подальше неправомірне посвідчення ОСОБА_1 цієї реєстрації, перевірялися судом першої та
апеляційної інстанцій та свого підтвердження не знайшли.

Свої висновки
щодо отриманих доказів та їх оцінки в сукупності з іншими наведеними у вироку
та узгодженими між собою доказами суди належним чином
мотивували. З цими висновками погоджується і колегія
суддів.

У касаційному поданні прокурор, який брав
участь у розгляді справи судом першої інстанції, не навів ніяких інших доводів
і доказів, які б спростовували висновки суду першої та апеляційної інстанцій за
обговорюваними питаннями.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції прийняв рішення щодо виправдання
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на законних
підставах.

Апеляційний суд розглянув справу в межах поданої прокурором апеляції та доповнень до неї повно та всебічно, а
ухвала колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду
Київської області відповідає вимогам ст.377 КПК України.

Інших обґрунтованих доводів щодо незаконності постановлених
відносно ОСОБА_1 і ОСОБА_2 судових рішень, які б давали підстави для їх зміни чи
скасування, у касаційному поданні не
наведено.

З огляду на викладене, підстав для призначення справи до розгляду з
повідомленням осіб, визначених ст. 384 КПК України, немає.

Керуючись
ст. 394 КПК України, колегія суддів

у х в а л и
л а:

відмовити у задоволенні касаційного подання прокурору, який брав участь у розгляді справи судом першої
інстанції, на вирок Ірпінського міського суду
Київської області від 11 вересня 2006 року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 31 січня 2007 року щодо ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Судді:

Міщенко С.М.
Кліменко М.Р. Вус С.М.