У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого

Кармазіна Ю.М.,

суддів

Федченка О.С., Школярова В.Ф.

розглянула
у судовому засіданні в м. Києві 22 травня 2007 року кримінальну справу за
касаційними скаргами захисника ОСОБА_1 та засудженого ОСОБА_2 на судові рішення
щодо засуджених ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_2

За вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 серпня 2006
року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин
України, в силу ст. 89 КК України не судимий,

засуджений:
за ст. 202 ч.1 КК України на 2 роки обмеження волі; за ст. 229 КК України (в
ред. 2001 р.) на 120 годин громадських робіт; за ст.ст. 15 ч.2, 229 (в ред.
2001 р.) КК України на 100 годин громадських робіт.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, суд визначив
ОСОБА_2. остаточне покарання у виді обмеження волі на 2 роки.

На підставі ст. 49 КК України суд постановив звільнити ОСОБА_2 від
відбування призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності;

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянин
України, раніше не судимий,

засуджений:
за ст. 229 КК України (в ред. 2001 р.) на 120 годин громадських робіт; за
ст.ст. 15 ч.2, 229 (в ред. 2001 р.) КК України на 100 годин громадських робіт.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, суд призначив
ОСОБА_4 остаточне покарання у виді громадських робіт на 120 годин.

На підставі ст. 49 КК України суд постановив звільнити ОСОБА_4 від
призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності;

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянин
України, раніше не судимий,

засуджений:
за ст. 229 КК України (в ред. 2001 р.) на 120 годин громадських робіт; за
ст.ст. 15 ч.2, 229 (в ред. 2001 р.) КК України на 100 годин громадських робіт.

На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, суд призначив
ОСОБА_3 остаточне покарання у виді громадських робіт на 120 годин.

На підставі ст. 49 КК України суд постановив звільнити ОСОБА_3 від
призначеного покарання у зв'язку із закінченням строків давності.

За цим вироком також засуджено ОСОБА_5 щодо якого скарги та подання не
надходили.

Суд постановив стягнути з кожного із засуджених по 878 грн. 69 коп. на
користь держави в рахунок відшкодування судових витрат.

Цивільний позов ЗАТ НВЦ «Борщагівський хіміко-фармацевтичний завод» судом
залишено без розгляду.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 09 листопада 2006 року
вирок суду залишено без змін.

Вироком суду ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнані винуватими у
вчиненні злочинів за наступних обставин.

В листопаді 2001 року, ОСОБА_2, маючи вищу освіту в галузі фармакології та
будучи обізнаним в технології виготовлення медичних препаратів, з метою
отримання прибутку, за попередньою змовою з ОСОБА_5, умисно порушуючи порядок
зайняття підприємницькою діяльністю, що підлягає ліцензуванню відповідно до ст.
10 Закону України від 04 квітня 1996 року «Про лікарські засоби», в приміщенні
квартири АДРЕСА_1, налагодили виробництво медичного препарату «сиропу
солодкового кореня», до виготовлення та реалізації якого згодом приєднались
також ОСОБА_3 і ОСОБА_4, який був директором ТОВ «Чексілмед». При цьому, в ході
реалізації указаного медичного препарату засуджені незаконно використовували
знак та фірмове найменування ЗАТ НВЦ «Борщагівський хіміко-фармацевтичний
завод».

Наприкінці листопада 2001 року, ОСОБА_2 за попередньою змовою з ОСОБА_5, в
приміщенні зазначеної квартири у м. Чернігові, за відсутності відповідної
ліцензії, незаконно виготовили 10 050 флаконів «сиропу солодкового кореня», які
01 рудня 2001 року реалізували ПП «ІНФОРМАЦІЯ_4» в АДРЕСА_2 за 17 000 грн., при
цьому незаконно використовуючи знак для товару, фірмове найменування та
маркування ЗАТ НВЦ «Борщагівський хіміко-фармацевтичний завод».

На початку грудня 2001 року, засуджені ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4
за попередньою змовою між собою, в приміщенні указаної квартири, без
відповідної ліцензії, незаконно виготовили 3 326 флаконів «сиропу солодкового
кореня», які 03 грудня 2001 року від імені ТОВ «Чексілмед» поставили ТОВ «Олді»
у м. Києві за 6652 грн., незаконно використовуючи при цьому знак для товару,
фірмове найменування та маркування ЗАТ НВЦ «Борщагівський хіміко-фармацевтичний
завод».

В кінці грудня 2001 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_5, в приміщенні указаної
квартири в м. Чернігові, не маючи відповідної ліцензії, виготовили 750 флаконів
«сиропу солодкового кореня», які 30 грудня 2001 року продали за 1 500 грн.
приватному підприємцю ОСОБА_6 у м. Харкові, незаконно використовуючи при цьому
знак для товару, фірмове найменування та маркування ЗАТ НВЦ «Борщагівський
хіміко-фармацевтичний завод».

В період з 17 по 21 січня 2002 року, засуджені ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 за попередньою змовою між собою, в указаній квартирі в м. Чернігові,
без відповідної ліцензії, виготовили 2 940 флаконів «сиропу солодкового
кореня». З метою реалізації зазначеного лікарського засобу, 22 січня 2002 року,
засуджені від імені ТОВ «Чексілмед» поставили ТОВ «Олді» 2 940 флаконів «сиропу
солодкового кореня» на загальну суму 8 820 грн., при цьому незаконно використовуючи
знак для товару, фірмове найменування та маркування ЗАТ НВЦ «Борщагівський
хіміко-фармацевтичний завод». По бухгалтерському обліку ТОВ «Чексілмед» указана
операція відображена не була, а всю партію фальсифікованого медичного препарату
було вилучено співробітниками СБУ в Чернігівській області, у зв'язку з чим
зазначені грошові кошти не були отримані засудженими з причин, що не залежали
від їх волі.

У касаційних скаргах:

засуджений ОСОБА_2 просить постановлені щодо нього судові рішення
скасувати, а кримінальну справу закрити за відсутності у його діях складу
злочину. Крім того, засуджений указує на ряд допущених, на його думку, в ході
досудового слідства істотних порушень кримінально- процесуального закону;

захисник ОСОБА_1 також просить скасувати постановлені щодо засуджених
ОСОБА_3 та ОСОБА_4судові рішення і закрити кримінальну справу за відсутності
події злочину, посилаючись на неповноту слідства, на те, що суд не взяв до
уваги ряд досліджених доказів та на допущені по справі істотні порушення вимог кримінально-процесуального
закону.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та обговоривши
викладені у касаційних скаргах захисника та засудженого доводи, колегія суддів
вважає, що ці скарги слід залишити без задоволення виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 398 КПК України підставами для скасування або зміни
судових рішень, зазначених у ч.2 ст. 383 КК України є: істотне порушення
кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального
закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі
засудженого.

Як видно із змісту касаційних скаргах засудженого та захисника посилання на
конкретні істотні порушення кримінально-процесуального закону, передбачені ч.2
ст. 370 КПК України, у цих скаргах відсутні.

Щодо застосування кримінального закону, то колегія суддів вважає, що
висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості засуджених та
необхідність кваліфікації дій ОСОБА_2 за ст.ст. 202 ч.1, 229 (в ред. 2001 р.),
15 ч.2 та 229 (в ред. 2001 р.) КК України та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 за ст.ст. 229 (в
ред. 2001 р.), 15 ч.2 та 229 (в ред. 2001 р.) КК України є такими, що
відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, яким суд дав належну
оцінку і така кваліфікація є правильною.

Приймаючи до уваги те, що у судовому засіданні засуджені заперечували свою
участь у вчиненні зазначених у вироку злочинних дій, суд першої інстанції
цілком обґрунтовано визнав за достовірні докази показання засуджених ОСОБА_2 та
ОСОБА_5, які вони неодноразово давали в ході досудового слідства, у тому числі
в присутності захисника, розповідаючи про свою причетність до вчинення злочину,
обставини його вчинення, про участь у вчиненні злочину інших засуджених.

Об'єктивно достовірність цих показань засуджених підтверджується сукупністю
інших досліджених судом і наведених у вироку доказів.

За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційних
скарг про необґрунтоване засудження ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Що стосується призначення засудженим покарання, то вирішення судом першої
інстанції цього питання відповідає вимогам ст. 65 КК України. Також правильним
є рішення суду про необхідність звільнення засуджених від покарання на підстав
ст. 49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності.

Не знайшли свого підтвердження в ході перевірки матеріалів справи викладені
у касаційних скаргах доводи про допущені під час проведення досудового слідства
порушення КПК України, які б могли бути підставою для скасування винесених по
справі судових рішень.

Зокрема, що стосується посилань скаржників на порушення правил
підслідності, то із змісту долучених до матеріалів справи постанов начальника
відділу БКОЗ УСБУ в Чернігівській області від 22, 24 та 25 січня 2002 року
вбачається, що справи щодо ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 були порушені за
ознаками злочинів, передбачених ст.ст. 209 ч.2, 227, 229 КК України, та
об'єднані в єдине провадження, що відповідає вимогам ч.3 ст. 112 КК України.

Надалі указану кримінальну справу згідно постанови від 31 січня 2002 року
прийняв до свого провадження та проведення досудового слідства слідчий з ОВС
прокуратури Чернігівської області, що також не суперечить положенням ч.1 ст.
112 КПК України.

Безпідставними вважає колегія суддів викладені у касаційних скаргах
посилання на допущені порушення КПК України в ході проведення огляду місця
події та виїмки, які були предметом перевірки в суді апеляційної інстанції і не
знайшли свого підтвердження. Докладні мотиви, з яких апеляційний суд визнав
такі доводи апелянтів безпідставними, які колегія суддів вважає обґрунтованими
і такими, що відповідають вимогам закону, наведені в ухвалі апеляційного суду.

Посилання у скаргах на неправомірне
застосування в ході проведення деяких слідчих дій відеозйомки колегія суддів не
може розцінити як підставу для скасування або зміни винесених по справі судових
рішень, оскільки ці порушення не є істотними. Крім того, як видно із змісту
вироку, обґрунтовуючи свої висновки стосовно доведеності вини засуджених у
вчиненні злочину, суд першої інстанції як на джерело доказів посилався на дані
протоколів слідчих дій, а не на відеозйомку.

Аналогічно колегія суддів розцінює доводи засудженого ОСОБА_2 на
необґрунтоване посилання як на доказ винуватості засуджених на аудіокасети,
оскільки із змісту вироку вбачається, що суд першої інстанції, обґрунтовуючи
свої висновки, посилався на дані, що містяться у протоколах розшифровки розмов.

Викладені у скарзі засудженого ОСОБА_2 доводи щодо залишення без
задоволення його клопотань про допит свідків судом першої інстанції не є
порушенням права на захист засудженого, оскільки указані клопотання були
розглянути в суді згідно чинного законодавства.

В ході перевірки матеріалів справи колегією суддів не виявлено істотних
порушень кримінально-процесуального закону, які б могли вплинути на
правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Крім того, як видно із матеріалів справи, деякі з тих порушень, на які є
посилання у скаргах, були предметом дослідження та оцінки суду першої
інстанції, який відреагував на це шляхом винесення окремої постанови.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 394 - 396 КПК України, колегія
суддів

у х в а л и л а:

касаційні скарги засудженого ОСОБА_2 та захисника ОСОБА_1 щодо засуджених
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Судді:

Кармазін Ю.М. Школяров В.Ф. Федченко О.С.