№ 11-366/07
ч.2 ст.185 КК України
інстанції Гладіч Н.І.
апеляційній інстанції Опейда В.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м.Луцьк 08
червня 2007 року

Колегія
суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Волинського
області в складі:

головуючого
- судді Опейди
В.О.

суддів Матвієнко
Н.В., Бешти Г.Б.

з участю
прокурора Смолюка
Б.С.

захисника ОСОБА_10.

розглянула
у відкритому судовому засіданні у м. Луцьку кримінальну справу за апеляцією
засудженого на вирок Любешівського районного суду від 15 березня 2007 року,
яким ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1року народження, уродженець с.Деревок Любешівського
району Волинської області, українець, громадянин України, з середньою освітою,
не одружений, не працюючий, мешканець с.
Любешівська Воля Любешівського району Волинської області, судимий
Любешівським районним судом 07.12.1990 р. за ч.2 ст.206, 208, 42, 25 1 КК
України (1960 р.) до 3 років позбавлення волі;

· Любешівським
районним судом 11.04.1995 р. за ч.2 ст.206 КК України (1960 р.) до 1 року 6
місяців позбавлення волі. Звільнений з місць позбавлення волі 25.11.1995 р. у зв'язку з
відбуттям покарання;

· Луцьким
міським судом 15.12.1998 р. за ч.3 ст.142 КК України (1960 р.) до 8 років
позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений умовно-достроково 15.07.2004
р. з невідбутим строком один рік десять місяців двадцять днів, засуджений за
ч.2 ст.185 КК України на 3 (три) роки позбавлення волі.

На
підставі ст.71 КК України до покарання призначеного за даним вироком, частково
приєднане невідбуте покарання за вироком Луцького міського суду від 15.12.1998
року І за сукупністю вироків визначено остаточне покарання у виді трьох років
трьох місяців позбавлення волі.

Міру запобіжного
заходу засудженому обрано - тримання під вартою.

Строк
відбування покарання визначено рахувати з 15.03.2007 р.. В строк відбування
покарання засудженому зараховано строк перебування під вартою з 06 лютого 2007
року по 15 березня 2007 року.

Вирішено питання
речових доказів у справі.

Розглядаючи
справу в апеляційному порядку, колегія суддів судової палати в кримінальних
справах ,-

ВСТАНОВИЛА:

За
вироком суду ОСОБА_1визнаний винним у тому, що 14 квітня 2006 року близько 17
години він знаходячись на території автостанції в с.м.т. Любешів Волинської
області, з мопеда таємно, повторно викрав шкіряну сумку вартістю 160 грн.
належну ОСОБА_3. в якій знаходились: мобільний телефон «Самсунг-Х480» вартістю
850 грн., гроші в сумі 300 грн., печатку підприємця вартістю 250 грн., трудову
книжку, квитанції,

договір-оренди на
ім'я ОСОБА_2., а всього на загальну суму 1560 грн., чим
заподіяв потерпілій шкоди.

Не
погоджуючись з вироком суду засуджений ОСОБА_1в своїй апеляції вважає його
незаконним та просить його скасувати, а справу направити для проведення
додаткового розслідування. Стверджує, що в ході розслідування справи порушено
норми матеріального і процесуального права. Вважає, що кваліфікація статті КК
України безпідставна і не обґрунтована, що стверджується матеріалами справи і
розглядом в суді. Зокрема щодо порушення кримінальної справи, вилучення речей,
а також завершення досудового слідства. В ході судового розгляду, судом не дано
належної оцінки обшуку по місцю його проживання, а також тиску в ході
досудового слідства з боку працівників міліції. Вважає, що впізнання його
проведено з порушеннями, а ці докази є фабрикованими. Зазначає, що не взято до
уваги всіх обставин, що пом'якшують покарання, а саме його хворобу і тяжкий
стан, задовільна характеристика з місця проживання, сімейний стан.

Заслухавши
доповідача, який виклав суть вироку, доводи апеляції, думку захисника
засудженого, який просив скасувати вирок і направити справу для проведення
додаткового розслідування, міркування прокурора, який просив залишити вирок без
змін, а апеляцію без задоволення, дослідивши матеріали справи, колегія суддів
судової палати встановила, що апеляція до задоволення не підлягає.

Суд
першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи і його висновок
про доведеність вини засудженого у скоєнні інкримінованого злочину відповідає
зібраним у справі і дослідженим у судовому засіданні доказам. Водночас,
твердження засудженого і захисту про недоведеність вини засудженого у вчиненні
злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України суперечить встановленим фактичним
обставинам справи.

Зокрема,
вчинення крадіжки майна послідовно стверджувала потерпіла ОСОБА_3. як при
проведенні досудового так і судового слідства. Так, при проведені судового
розгляду потерпіла підтвердила належність їй вилучених речей, а
ОСОБА_1ствердив, що саме ці речі були вилучені в помешканні.

Суд
вірно зробив висновок, що злочин вчинений саме засудженим ОСОБА_1.. Наведене
стверджується послідовними показаннями свідків ОСОБА_4., ОСОБА_5., ОСОБА_6. і
ОСОБА_7., ОСОБА_8. про те, що в помешканні ОСОБА_1. знаходилась сумка
потерпілої і всі окрім ОСОБА_8. ствердили, що засуджений при цьому не
заперечував проти огляду помешкання. Окрім цього в ході судового розгляду
свідок ОСОБА_9. прямо
вказав на засудженого як на особу, що вчинила крадіжку, а . свідок ОСОБА_5.
підтвердив факт вчинення кражі при наведених обставинах. Потерпіла ствердила,
що після викрадення у неї речей вона бачила ОСОБА_9і спілкувалась з ним.

Свідчення
ОСОБА_1. в судовому засіданні, як вірно визнав суд першої інстанції, є не
послідовними. Зокрема при проведенні досудового слідства ним були дані детальні
покази про вчинення крадіжки, які узгоджуються з наведеними доказами. Наведене
у своїй сукупності об'єктивно свідчить про вчинення крадіжки саме ОСОБА_1., а
тому суд обґрунтовано взяв до уваги свідчення останнього дані ним в ході проведення
досудового слідства.

Твердження
засудженого про неврахування судом обставин щодо пізньої реєстрації про
вчинений злочин, а також щодо проникнення в житло і проведення впізнання не
відповідають ходу судового розгляду і прийнятого рішення. Про наведене суд
реагував окремою ухвалою, а також визнав ряд доказів недопустимими.

Посиланням
ОСОБА_1. в частині застосування щодо нього тиску, то судом першої інстанції
також проведено відповідну перевірку і дано належну оцінку. Зокрема вірно
зазначено, що засуджений в ході судового розгляду вказав, що його показання
при проведенні досудового
слідства були добровільними, даними
без тиску і

стороннього
впливу, хоча в подальшому висував і інші варіанти розвитку подій. Об'єктивно не
встановлено спричинення йому тілесних ушкоджень, або ж осіб, які могли б чинити
на нього тиск, враховуючи його реальну можливість звернення з цього приводу в
правоохоронні органи. Зважаючи на викладене, зазначене твердження засудженого
суперечить зібраним доказам, а отже є надуманим.

Визнавши
ОСОБА_1, винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.185 КК України, суд
при призначенні йому покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину,
дані про його особу та конкретні обставини справи.

З
матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1неодноразово засуджувався за вчинення
злочинів в тому числі і корисливих, новий злочин вчинив в період
умовно-дострокового звільнення, не працює, характеризується задовільно. При
визначенні міри покарання засудженому враховано і думку потерпілої, яка просила
суворо не карати ОСОБА_1..

З
урахуванням наведених обставин суд прийшов до обґрунтованого висновку про
призначення реального покарання у виді позбавлення волі з визначенням покарання
ближче в межах визначених санкцією статті закону за яким він притягнутий до
відповідальності.

Істотних
порушень норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для зміни
чи скасування постановленого у справі судового рішення, не встановлено.

Виходячи
з вищенаведеного, керуючись ст.365, 366 КПК України, колегія суддів судової
палати -

УХВАЛИЛА:

Апеляцію
засудженого ОСОБА_1залишити без задоволення, а вирок Любешівського районного
суду від 15 березня 2007 року щодо ОСОБА_1залишити без змін.