233 № 233/2162/15-к
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року м. Костянтинівка

Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000071 за підозрою

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Білозірське Донецької області, українця, громадянина України, має професійно-технічну освіту, одруженого, з його слів має на утриманні малолітню дитину, з його слів працює машиністом тепловоза ЧЗФ ПрАТ «Райз-Максимко», санітара-інструктора мотопіхотної роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 , солдата, з його слів раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,

ВСТАНОВИВ:

27.04.2015 року до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з 33 військової прокуратури Південного регіону України надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000071 за підозрою ОСОБА_5 , в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України.

Під час досудового розслідування, 20.04.2015 року між військовим прокурором 33 військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_5 укладена угода про визнання винуватості.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 , захисникОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_5 просили суд затвердити угоду про визнання винуватості.

З`ясувавши думку учасників судового провадження та перевіривши угоду на відповідність вимогам діючого законодавства, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у затвердженні угоди виходячи з наступного.

Органом досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні злочину при наступних обставинах.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» одним із видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Згідно зі абз. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.
Відповідно до ст. 4 ч. 8, ст. 5 ч. 1, ст. 10, 11, ст. 22 ч. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 6 травня 2014 року № 454/2014, ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадянина ОСОБА_5 призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період 05 червня 2014 року ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 17 червня 2014 року № 2 солдата ОСОБА_5 зараховано до списків особового складу зазначеної військової частини та призначено на посаду стрільця-санітара стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти військової частини польова пошта НОМЕР_1 .
Згідно наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 09 лютого 2015 року №41 солдата ОСОБА_5 призначено на посаду санітара-інструктора мотопіхотної роти зазначеного військового формування.
Згідно з Указом Президента України № 15/2015 «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 на території України оголошено проведення протягом 2015 року часткової мобілізації у три черги протягом 210 діб з дня набрання чинності цим Указом.
Являючись військовослужбовцем Збройних Сил України, солдат ОСОБА_5 відповідно до ст.ст. 9, 11, 16, 37, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ст. ст. 1, 3, п. 8 ст. 6, п. З ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язаний свято і непорушно додержуватися вимог Конституції України, законів України, військової присяги, статутів, наказів та розпоряджень, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, не допускати ганебних вчинків самому та утримувати від їх вчинення інших.
Разом з тим, солдат ОСОБА_5 , діючи всупереч інтересам служби та наведеним вище вимогам Статутів Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання у вигляді нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, в умовах особливого періоду, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, будучи придатним для проходження військової служби, знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 . 20 березня 2015 року вирішив не з`явитись на службу без поважних причин.
Реалізуючи свій злочинний намір, направлений на тимчасове нез`явлення на військову службу, солдат ОСОБА_5 20 березня 2015 року не з`явився вчасно на службу та продовжував не з`являтися на службу без поважних причин до 04 квітня 2015 року, проводячи час на власний розсуд за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 .
Протягом зазначеного періоду нез`явлення на службу солдат ОСОБА_5 з приводу будь-яких захворювань до медичних закладів не звертався, органи військового управління про своє місце перебування не повідомляв, органами влади не затримувався, жодних перешкод для прибуття до військової частини не мав.
Близько 21 години 04 квітня 2015 року солдат ОСОБА_5 прибув до військової частини польова пошта НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_3 , де повідомив командування про те, що ухилявся від військової служби без поважних причин.
Таким чином, військовослужбовець військової частини польова пошта НОМЕР_1 солдат ОСОБА_5 з 20 березня 2015 року по 04 квітня 2015 року не з`являвся на службу без поважних причин в умовах особливого періоду, проводячи час у вказаний період на власний розсуд за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .
Дії ОСОБА_5 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 4 ст. 407 КК України.

Відповідно до угоди про визнання винуватості від 20.04.2015 року сторони дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій підозрюваного за ч. 4 ст. 407 КК України, істотних для даного кримінального провадження обставин, а також покарання, яке повинен понести ОСОБА_5 , із застосуванням ст. 69 КК України - у вигляді 4 місяців арешту з відбуванням на гауптвахті.

При цьому сторони врахували особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання, а саме: з`явлення із зізнанням, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Відповідно до ст. 474 ч. 7 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам КПК України та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо зокрема, умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону.

Статтею 472 КПК України передбачено, що в угоді про визнання винуватості , в тому числі, зазначається узгоджене покарання та згода сторін на його призначення.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод передбачає забезпечення права кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини від 27 лютого 1980 року (скарга №6903/75) «Девеер проти Бельгії»( Deweer v.Belgium) держава та її судові органи зобов`язані забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних справ шляхом спрощеного та скороченого розгляду, і суд має перевірити, чи не був такий вибір зумовлений виключно бажанням завершити справу швидко, без участі повної судової процедури та не привертаючи уваги громадськості та засобів масової інформації, чи бажанням бути обвинуваченим у вчиненні менш тяжких злочинів, заручившись підтримкою прокурора щодо отримання менш суворого покарання, або взагалі звільнення від покарання за окремими епізодами справи.
Відповідно до положень ст. 65 КК України суд призначає покарання: - у межах, установлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини КК України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Відповідно ж до ч. 1 ст. 69 КК України її положення можуть бути застосовані за наявності лише кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. А в даному випадку суд фактично вбачає лише одну таку обставину, яка саме зазначена у п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, і яка загалом характеризує ставлення особи до вчиненого діяння.
Санкція ч. 4 ст. 407 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років, тобто злочин, передбачений ч. 1 ст. 407 КК України є тяжким злочином.
У зв`язку з викладеним, суд вважає, що умови угоди щодо призначення узгодженого покарання суперечать загальним засадам призначення покарання, і, в тому числі, вимогам ст. 69 КК України, а з урахуванням тяжкості злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_5 , на думку суду, умови угоди не відповідають інтересам суспільства.
Відповідно до ст. 7 КПК України однією з основних засад кримінального провадження є забезпечення права на захист.
Статтею 412 КПК України визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення. Зокрема, судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності захисника, якщо його участь є обов`язковою.
Як зазначає ст. 63 Конституції України підозрюваний, обвинувачений чи підсудний має право на захист.
Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 52 КПК України в редакції Закону України № 198 від 12.02.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення діяльності Національного антикорупційного бюро України та Національного агентства з питань запобігання корупції» обов`язкова участь захисника забезпечується у кримінальному провадженні у разі укладення угоди між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості з моменту ініціювання укладення такої угоди.
Закон України №198 набрав законної чинності 04.03.2015 року, тобто на момент укладення угоди про визнання винуватості між підозрюваним та прокурором 20.04.2015 року участь захисника при укладанні угоди про визнання винуватості між підозрюваним на прокурором була обов`язковою.
В судовому засіданні всі учасники судового провадження пояснили, що захисник ОСОБА_4 здійснював захист підозрюваного ОСОБА_5 за призначенням з 20.04.2015 року, однак в реєстрі матеріалів досудового розслідування зазначено лише про доручення призначити захисника підозрюваному, але відсутні відомості про допуск захисника, відкриття захиснику матеріалів кримінального провадження, ознайомлення його з матеріалами кримінального провадження, що ставить під сумнів його реальну участь в укладанні угоди про визнання винуватості, незважаючи на його підпис в угоді.

Отже, враховуючи наявність сумніву щодо реальної участі захисника під час досудового розслідування, суд позбавлений можливості констатувати добровільність укладення угоди з боку підозрюваного та розуміння ним сутності обвинувачення, по якому він визнав себе винним в ході досудового розслідування.
Згідно з ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про відмову в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468- 475 КПК України.

Оскільки при перевірці угоди на відповідність вимогам КПК та КК України встановлено, що узгоджене відповідно до угоди покарання для обвинуваченого не відповідає вимогам ст.ст. 65, 69 КК України, а також існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у затвердженні укладеної угоди і повернення кримінального провадження прокурору для продовження досудового розслідування, оскільки угода про визнання винуватості була укладена на стадії досудового розслідування, що узгоджується з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної в п. 6 листа № 223-1679/0/4-12 від 15 листопада 2012 року «Про деякі питання здійснення кримінального провадження на підставі угод».

Керуючись ст.ст. 314, 474 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у затвердженні угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000071 за підозрою ОСОБА_5 , в скоєнні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, укладеної 20.04.2015 року між військовим прокурором 33 військової прокуратури Південного регіону України ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_5 та повернути матеріали кримінального провадження до 33 військової прокуратури Південного регіону України для продовження досудового розслідування.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя