АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

з участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

підозрюваного ОСОБА_7

законного представника ОСОБА_8

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу прокурора прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою частково задоволено клопотання старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_9 , яке погоджене з прокурором прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_5 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на період доби з 20.00 до 07.00 наступної доби до 17 березня 2015 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, учня 11 класу шкоди № 139 в м. Києві, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, -

підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК України.

Відповідно до ухвали, дослідивши матеріали за клопотанням слідчого та врахувавши дані про особу підозрюваного, а саме те, що він неповнолітній, раніше до кримінальної відповідальності не притягався, має позитивні характеристики, навчається, має неповну сім`ю, кається у вчиненому, слідчий суддя дійшов висновку, що слідчим та прокурором не надано достатніх даних, які б вказували на наявність ризиків у кримінальному провадженні, яким не зможе запобігти більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, а тому відмовив у застосуванні щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосував домашній арешт на певний період доби.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою застосувати щодо підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Прокурор зазначає, що слідчий суддя при розгляді клопотання належним чином не врахував тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , характер та обставини злочину, а саме те, що злочин вчинено відносно неповнолітніх осіб із застосуванням предмету, який потерпілі сприймали, як зброю. Також посилається прокурор на те, що підозрюваний був затриманий під час збуту викрадених речей і на те, що в особистому житті підозрюваного відсутні соціальні відносини, які б могли виступити стримуючими факторами у його поведінці. За таких обставин, прокурор вважає, що у даному кримінальному провадженні наявний такий ступніть ризиків, яким не зможе запобігти жоден із більш м`яких запобіжних заходів. Також прокурор посилається на порушенням вимог КПК України при визначенні слідчим суддею строку дії ухвали про застосування домашнього арешту. Вказує, що строк досудового розслідування закінчується 16 березня 2015 року, оскільки першому підозрюваному повідомлено про підозру 16 січня 2015 року, а строк дії ухвали визначено до 17 березня 2015 року, що суперечить вимогам ст. 219 КПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, позицію підозрюваного, захисника і законного представника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили ухвалу слідчого судді залишити без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали кримінального провадження за клопотанням слідчого, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Як вбачається з ухвали слідчого судді, в провадженні СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування № 000679 від 16 січня 2015 року відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК України.

17 січня 2015 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні за попередньою змовою групою осіб нападу з метою заволодіння чужим майном, із погрозою застосування насильства, яке є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілих.

В цей же день слідчий СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві звернувся до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва з клопотанням про застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Мотивував своє прохання тим, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину щодо неповнолітніх осіб із застосуванням предмету, який потерпілі сприймали як зброю. Також зазначив, що підозрюваний виховуються матір`ю, яка не має на нього авторитетного впливу, а тому є всі підстави вважати, що більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам.

Відмовляючи у задоволенні клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слідчий суддя, пославшись на вимоги ст. 177, 178, 194, 492 КПК України, не погодився із твердженнями слідчого, що матеріали кримінального провадження дають підстави вважати те, що більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти наявним у кримінальному провадженні ризикам та визнав доводи клопотання недостатніми для застосування щодо неповнолітнього ОСОБА_7 найсуворішого запобіжного заходу.

При цьому суддя взяв до уваги тяжкість злочину та надав належну оцінку тим обставинам, за яких вчинено злочин, в якому підозрюється ОСОБА_7 , проте, в сукупності з цими обставинами, для прийняття законного рішення, слідчий суддя врахував вік підозрюваного, якому виповнилося лише 16 років, те, що неповнолітній виховується в неповній сім`ї, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, навчається, має постійне місце проживання, у судовому засіданні визнав обставини справи та щиро розкаявся у вчиненому.

Слідчий суддя дійшов висновку, що той ступінь ризиків, який наявний в матеріалах провадження не є критичним, який вимагає застосування винятково суворого запобіжного заходу, а доводи клопотання слідчого дають підстави для застосування щодо ОСОБА_7 наступного за суворістю запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про доцільність застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, надавши можливість ОСОБА_7 дотримуватися належної процесуальної поведінки без обмеження його волі триманням під вартою.

Рішення слідчого судді є виваженим, справедливим, ґрунтується на засадах гуманності, розумності і законності.

Так, відповідно до змісту ст. ст. 183, 194, 492 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується до неповнолітнього виключно у разі, якщо прокурор доведе наявність достатніх даних, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Достатні дані при цьому повинні бути не уявними або ж припустимими, а конкретними, визначеними, необхідними, підтвердженими відповідними доказами, які б в сукупності свідчили про наявність підстав, що були достатніми для застосування запобіжного заходу.
Відправляючи правосуддя у справах щодо неповнолітніх суди повинні керуватися не тільки положеннями КПК України, а й міжнародними правовими актами щодо прав і свобод дитини, такими як: Конвенція про права дитини 1989 р.; Правила ООН щодо захисту неповнолітніх, позбавлених волі, 1990 р.
Зокрема, положення щодо затримання та взяття під варту неповнолітніх, закріплені в Конвенції про права дитини 1989 р, наголошують, що попереднє ув`язнення має бути винятковим заходом, якщо справа стосується дітей.
В Правилах ООН щодо захисту неповнолітніх, позбавлених волі 1990 р., у пункті 17 вказується на необхідність уникати, наскільки це можливо, утримання під вартою до суду і вдаватися до цього у виняткових випадках, усіляко прагнучи застосування альтернативних заходів.
Крім того, зміст ст. 178 КПК України та Рекомендація R (80) 11 Комітету міністрів державам - членам Ради Європи (прийнята представниками міністра 27 червня 1980 р.) говорить, що при вирішенні питання про застосування певного виду запобіжного заходу, судовий орган також повинен брати до уваги характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи і, зокрема, його зв`язки з суспільством, оскільки зазначені дані суттєвим чином впливають на визначення ступеню ризиків у кримінальному провадженні.

Рішення слідчого судді про відмову у застосуванні щодо неповнолітнього ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повністю узгоджується з вказаними положеннями закону, так як ні процесуальна поведінка підозрюваного, ні його вікові і психолого-емоційні характеристики, особисті та соціальні обставини життя не дають підстав вважати, що тільки тримання під вартою є необхідним у цьому кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що на користь збільшення ризиків свідчать ті обставини, що підозрюваний намагався збути викрадені речі, хоча й заслуговують на увагу, однак не є визначальними для застосування найтяжчого запобіжного заходу. Тим більше, відповідні дії ОСОБА_7 вчинено на той час, коли він не мав статусу підозрюваного, а отже їх не можна розцінювати як свідоме перешкоджання здійсненню досудового розслідування, шляхом відчуження речей, які мають значення встановлення істини у справі.

Посилання прокурора на те, що мати ОСОБА_7 не має на нього авторитетного впливу, по-перше, жодними доказами не підтверджуються, а, по-друге, навіть при їх достовірності, такі посилання не можуть слугувати підставами для застосування щодо неповнолітнього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При таких обставинах, органи державної влади, в тому числі і прокуратура, яким стало відомо про те, що неповнолітня особа залишилася без повноцінного піклування, має конфлікт із законом, повинні провести роботу з психологічної підтримки дитини, тобто створити дитині середовище, в якому вона зможе повноцінно розвиватися, визначити себе як особистість і реалізувати свої можливості в безпечних і сприятливих умовах, а не використовувати складну ситуацію в житті дитини, як підставу для поміщення до слідчого ізолятора. Застосування до неповнолітнього, який скоїв правопорушення запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не надавши належної уваги з боку дорослих, звузить можливості підлітка до виправлення його поведінки,може призвести до зворотних результатів, не тих, які стоять на меті застосування цих заходів. При цьому в Рекомендаціях Rec (2003) 20 Комітету Міністрів державам-учасницям щодо нових підходів у вирішенні проблеми злочинності серед неповнолітніх та ролі ювенальної юстиції (стаття 17) наголошується, що «Тримання під вартою ніколи не повинно застосовуватися для покарання та залякування, замість опіки над дитиною».
Крім того, в судовому засіданні прокурор підтвердила, що підозрюваний після застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту жодного разу не порушував процесуальні обов`язки, а стороною захисту надано на дослідження суду документи, які позитивно характеризують підозрюваного та свідчать про повне відшкодування шкоди, завданої злочином. Підозрюваний та його законний представник пояснили, що така поведінка підозрюваного для нього не характерна - є виключенням, а не правилом в його житті.
Тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , та обставини вчинення цього злочину, на що посилається прокурор, не є достатніми даними, які б свідчили про виключність підстав для застосування найсуворішого запобіжного заходу, оскільки тяжкість злочину та обставини його вчинення при визначенні ступеню ризиків мають оцінюватися в сукупності з іншими конкретними, визначеними, необхідними, підтвердженими даними про спроби підозрюваного вчиняти дії, спрямовані на протидію досудовому розслідуванню. Однак такі дані, як вбачається з вище викладеного, є недоведеними.

Відповідно є всі підстави вважати, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на певний період доби є дієвим запобіжним заходом. Більш того, орган досудового розслідування, відповідно до положень ст. 181 КПК України, з метою забезпечення дієвості запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту вправі використовувати електронні засоби контролю для запобігання спробам підозрюваного вчинити будь-які дії, передбачені ст. 177 КПК України.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що у даному кримінальному провадженні відсутні виняткові обставини, які б переважали право неповнолітнього на свободу та свідчили про те, що більш м`які запобіжні заходи не здатні запобігти ризикам у кримінальному провадженні, про що зазначено в апеляційній скарзі прокурора.

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора про те, що строк дії ухвали про продовження тримання під домашнім арештом слідчий суддя визначив з порушенням вимог КПК України.

Як пояснив у судовому засіданні прокурор, іншому підозрюваному у зазначеному кримінальному провадженні повідомлено про підозру 16 січня 2015 року. Таким чином, згідно ст. 219 КПК України строк досудового розслідування закінчується 16 березня 2015 року та дія заходів забезпечення кримінального провадження не може перевищувати зазначений. Проте слідчий суддя помилково визначив строк дії ухвали до 17 березня 2015 року.

При таких обставинах, виходячи з вимог ст. 407 ч. 3, п. 2 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо підозрюваного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в межах строків досудового розслідування.

Керуючись ст.ст. 177, 178, 181, 183, 184, 193, 194, 309, 376, 407, 422, 492 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 17 січня 2015 року, якою частково задоволено клопотання старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_9 , яке погоджене з прокурором прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_5 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту на період доби з 20.00 год. до 07.00 год. наступної доби до 17 березня 2015 року відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , скасувати.

Клопотання старшого слідчого СВ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві ОСОБА_9 , яке погоджене з прокурором прокуратури Дніпровського району м. Києва ОСОБА_5 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити частково.

Відмовити у застосуванні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Застосувати щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши йому залишати місце проживання, а саме: АДРЕСА_2 у період доби з 20.00 год. до 07.00 год. наступної доби.

Зобов`язати підозрюваного з`являтися за кожною вимогою суду чи іншого органу державної влади протягом дії запобіжного заходу.

На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на підозрюваного наступні обов`язки:

- прибувати до слідчого із встановленою ним періодичністю;

- не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу слідчого, прокурора, суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування зі свідками, потерпілими, підозрюваними у кримінальному провадженні.

Зобов`язати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , прибути до місця свого проживання у визначений ухвалою суду час.

Роз`яснити підозрюваному, що відповідно до ст. 181 КПК України працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього обов`язків.

Строк дії ухвали визначити до 16 березня 2015 року.

Копію ухвали для виконання передати до органу внутрішніх справ за місцем проживання підозрюваного.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 11-сс/796/214/2015 Категорія ст. 183 КПК України.
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції ОСОБА_10
Доповідач в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1