Справа № 152/585/14-к

У Х В А Л А
08 квітня 2015 року м. Шаргород
Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
законного представника
потерпілого ОСОБА_4 ,
представника потерпілого ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
провівши відкрите судове засідання у кримінальному провадженні по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 125 та ч. 2 ст. 125 КК України,
У провадженні Шаргородського районного суду Вінницької області знаходиться зазначене кримінальне провадження.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 подав повторне клопотання про проведення судово-медичної експертизи для встановлення наявних у потерпілого ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, ступеня їх тяжкості та механізму їх заподіяння. Проведення експертизи обвинувачений просив доручити експертам Головного бюро судово-медичної експертизи МОЗ України.
Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала позицію обвинуваченого щодо призначення та проведення експертизи, посилаючись на те, що матеріали кримінального провадження можуть свідчити про неправильну кваліфікацію дій обвинуваченого.
Законний представник потерпілого ОСОБА_7 ОСОБА_4 заперечив проти призначення експертизи, посилаючись на те, що експертиза, про проведення якої просить обвинувачений, проводилася і у матеріалах кримінального провадження містяться відповідні висновки.
Представник потерпілого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_5 у судовому засіданні заперечив проти призначення експертизи, посилаючись на те, що обвинуваченим не доведено обґрунтованість заявленого клопотання.
Заслухавши думку учасників судового засідання, вирішуючи питання щодо заявленого клопотання, суд виходить із такого.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 332 КПК України, суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності.
Отже, своє право призначити експертизу суд може реалізувати лише у випадку, якщо суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності.
Обвинувачений просить, зокрема, призначити повторну судово-медичну експертизу, на вирішення якої поставити наступні запитання: які тілесні ушкодження є у ОСОБА_7 , їх характер, локалізація та механізм утворення?; яка ступінь тяжкості тілесних ушкоджень?; чи могли наявні у ОСОБА_7 тілесні ушкодження виникнути за тих обставин, на які вказує потерпілий?; коли саме, судячи з наявних у ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, вони могли виникнути?
Своє прохання обґрунтовує тим, що згідно висновку спеціаліста ДУ «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» № 66/14 (т. ІV а.с. 4-7), висновок судово-медичної експертизи № 75 відносно потерпілого ОСОБА_7 не можна вважати обґрунтованим у зв`язку з тим, що опис тілесних ушкоджень, який зроблено судово-медичним експертом, не дозволяє встановити час їх виникнення, а ймовірний механізм їх утворення взагалі не можна вважати обґрунтованим.
Суд вважає, що відсутні підстави для призначення експертизи щодо визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, одержаних ОСОБА_7 , оскільки аналогічне клопотання, з посиланням на висновок спеціаліста ДУ «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» № 66/14 розглядалося та вирішувалося на стадії досудового розслідування, за результатами вирішення якого слідчим призначалася повторна експертиза, за наслідками проведення якої комісією експертів Вінницького обласного бюро судово-медичних експертиз було складено висновок № 38-к від 28.03.2014 (т. ІІІ а.с. 209-211, т. ІV а.с. 41, 42, 44-47).
Частинами 1 та 3 ст. 93 КПК України встановлено, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом. Сторона захисту, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 243 КПК України, сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової.
Отже, суд погоджується з обвинуваченим у тому, що сторона захисту, з метою відстоювання власних інтересів має право збирати докази, у тому числі шляхом залучення експерта на договірних умовах для проведення експертизи, що і було власне зроблено, у наслідок чого обвинуваченим було одержано висновок спеціаліста ДУ «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» № 66/14.
Водночас наданий обвинуваченим висновок спеціаліста стосується висновку судово-медичної експертизи № 75 від 27.12.2013 і не стосуються висновку комісії експертів Вінницького обласного бюро судово-медичних експертиз № 38-к від 28.03.2014, складеного за результатами повторно проведеної експертизи за клопотанням обвинуваченого з урахуванням висновку спеціаліста ДУ «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» № 66/14.
Інших підстав для призначення експертизи щодо визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, одержаних ОСОБА_7 обвинуваченим не зазначено.
Згідно ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Таким чином, висновок спеціаліста ДУ «Головне бюро судово-медичної експертизи МОЗ України» № 66/14 від 17.02.2014 та висновок комісії експертів Вінницького обласного бюро судово-медичних експертиз № 38-к від 28.03.2014 можуть бути предметом їх оцінки судом на предмет належності, допустимості, достовірності, а у сукупності з іншими доказами справи - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення по суті висунутого обвинувачення.
Отже, у задоволенні клопотання обвинуваченого належить відмовити.
З огляду на викладене, керуючись статтями 332, 369-372 КПК України, суд
У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про призначення повторної судово-медичної експертизи щодо визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень потерпілого ОСОБА_7 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає. Згідно ч. 5 ст. 532 КПК України, ухвали суду, які не можуть бути оскаржені, набирають законної сили з моменту їх оголошення.

Суддя ОСОБА_1