Справа № 461/5454/14-к
Провадження № 1-кп/461/93/15
13.03.2015 колегія суддів Галицького районного суду м. Львова в складі головуючого-судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , при секретарі ОСОБА_4 , з участю прокурора ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , захисника обвинуваченої ОСОБА_8 - ОСОБА_10 , захисника обвинуваченої ОСОБА_7 - ОСОБА_11 , захисника обвинуваченої ОСОБА_6 ОСОБА_12 , захисника обвинуваченої ОСОБА_9 ОСОБА_13 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 та клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу,
в с т а н о в и л а :
У судовому засіданні прокурором заявлено клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_7 терміну тримання під вартою, оскільки такий закінчується 29 березня 2015 року.
Обвинувачена та її захисник заперечили проти задоволення клопотання прокурора про продовження терміну тримання під вартою, просили обрати більш м`який запобіжний захід, мотивуючи тим, що у обвинуваченої незадовільний стан здоров`я, з приводу захворювань перебуває на диспансерному обліку у лікаря терапевта, отримує лікування амбулаторно, при загостренні захворювань рекомендовано дообстеження та лікування в спецмедзакладі. Крім того, у ОСОБА_7 на утриманні малолітня дитина, яка позбавлена материнської опіки та піклування, а ризики, зазначені прокурором є безпідставними та жодним доказам не стверджуються.
Заслухавши клопотання прокурора, думку обвинуваченої, її захисника, інших учасників процесу, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді від 02 квітня 2014 року застосовано щодо обвинуваченої ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою із визначенням розміру застави. Ухвалами суду від 30 травня 2014 року, 24 липня 2014 року, 22 вересня 2014 року, 20 листопада 2014 року, 26 грудня 2014 року продовжено строк дії запобіжного заходу до 29 березня 2015 року.
Згідно ч.1,2 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
У відповідності до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Статтею 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Згідно вимог ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, зокрема тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.
Згідно ст. 183 ч. 2 п.4 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України.
Наявність підозри в тому, що особа вчинила тяжкий злочин, є, звичайно, таким чинником, що належить до суті питання, однак сама по собі така підозра не може бути виправданням довготривалого тримання особи під вартою (рішення ЄСПЛ «Калашников проти Росії» від 15 липня 2002 року).
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 6 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) існування обґрунтованої підозри у вчиненні злочину перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.
Також, суд бере до уваги і правову позиції ЄСПЛ в рішенні у справі «Харченко проти України», згідно з якою питання про те, чи є тривалість тримання під вартою обґрунтованою, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими національні органи мотивували свої рішення, та належно задокументованих фактів, на які посилався заявник у своїх клопотаннях про звільнення з-під варти. Таке, що продовжується, тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують правило поваги до особистої свободи.
Із довідки Державної пенітенціарної служби України у Львівській області від 11.03.2015 року вбачається, що ОСОБА_7 встановлено наступний діагноз: багатовузловий зоб 1-2 ст., дифузний кардіосклероз НК-01, хронічний гепатохолецистит, метаболічнй синдром, ожиріння 2 ст.; з приводу захворювань перебуває на диспансерному обліку у лікаря терапевта, отримує лікування амбулаторно, при загостренні захворювань рекомендовано дообстеження та лікування в спецмедзакладі. Вказане на думку колегії суддів виключає подальше перебування обвинуваченої в умовах слідчого ізолятора, оскільки негативно позначиться на її подальшому стані здоров`я.
Крім того встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 є матір`ю малолітнього ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Враховуючи наведене, при вирішенні клопотань, суд також враховує положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, відповідно до якої Держави-учасниці цієї Конвенції, нагадуючи, що Організація Об`єднаних Націй в Загальній декларації прав людинипроголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, впевнені в тому, що сім`ї як основному осередку суспільства і природному середовищу для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов`язання в рамках суспільства, визнаючи, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.
Відповідно до п.п.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Колегія суддів, при вирішенні клопотання враховує тяжкість можливого покарання, наявність у обвинуваченої міцних соціальних зв`язків в місці постійного проживання, її вік та стан здоров`я, наявність малолітньої дитини на утриманні.
Таким чином з врахуванням обставин кримінального провадження, особи обвинуваченої, яка раніше до кримінальної відповідальності не притягалася, враховуючи те, що в ході розгляду справи обставин, які б давали підстави вважати, що обвинувачена, перебуваючи на волі, перешкоджатиме кримінальному провадженню, впливатиме на свідків, буде переховуватись від органів досудового розслідування не встановлено, що підтверджується в тому числі і тим, що жоден з допитаних в судовому засіданні свідків (понад 20 осіб) не вказав на чинення будь-якого тиску на нього, проте з врахуванням вищенаведених доводів, а також з метою захисту конституційних прав обвинуваченої та її малолітньої дитини, ОСОБА_7 слід змінити запобіжний захід на домашній арешт, оскільки такий буде достатній для запобіганням вказаних ризикам та забезпечить належну поведінку обвинуваченої, а представником державного обвинувачення під час розгляду даного клопотання не подано жодного належного і допустимого доказу на підтвердження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Керуючись ст.331 КПК України, колегія суддів,
у задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 - відмовити.
Клопотання обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_11 про зміну обвинуваченій ОСОБА_7 запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід задоволити.
Змінити ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю.
Покласти на обвинувачену ОСОБА_7 наступні обов`язки:
· прибувати до суду за першою вимогою;
· цілодобово не залишати місце свого проживання будинок АДРЕСА_1 СТ «Явір-1».
· носити електронний засіб контролю цілодобово.
Роз`яснити підозрюваній ч.5 ст.181 КПК України.
Строк дії ухвали 2 місяці, тобто до 13 травня 2015 року включно.
Виконання ухвали покласти на Яворівський РВ УМВС України у Львівській області та Львівський слідчий ізолятор УДДУ ПВП у Львівській області для обліку обвинуваченої за місцем її проживання.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3