В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.05.2015 Справа №607/16382/14-к

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі кримінальне провадження № 607/6382/14-к про обвинувачення :

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою ,неодруженого, не судився ,

у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 402 КК України,

за участю сторін кримінального провадження :

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_5

В С Т А Н О В И В:

Згідно з наказом Командуючого військами оперативно командування " ІНФОРМАЦІЯ_2 " від 7 червня 2014 року № 23-ПМ, молодший сержант ОСОБА_3 призначений на посаду стрільця 3 відділення охорони 3 взводу охорони 2 роти охорони батальйону територіальної оборони (військової частини пп НОМЕР_1 ).

Відповідно до наказу командира військової частини пп НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 7 червня 2014 року № 24 молодший сержант ОСОБА_3 зарахований до списків особового складу цієї військової частини та на всі види забезпечення, справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків.

Згідно із статтею 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця додержуватися Конституції та законів України, військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, а також додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство, виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

У відповідності до вимог статті 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України командир має право віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого їх виконувати, крім випадку віддання явно злочинного наказу чи розпорядження. Наказ має бути виконаний сумлінно, точно та у встановлений строк.

Приписами статті 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України визначено, що військовослужбовці зобов`язані свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок та беззастережно виконувати накази командирів (начальників) виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни.

Згідно із вимогами статті 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази.

Статтею 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання, а підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.

Згідно із вимогами статті 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України наказ можна віддавати одному чи групі військовослужбовців усно або письмово, у тому числі з використанням технічних засобів зв`язку.

Відповідно до вимог статті 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Однак, молодший сержант ОСОБА_3 , у порушення вимог вказаного вище законодавства, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладено обов`язок неухильного виконання наказів командирів (начальників) військової частини, став на злочинний шлях.

Так, 15 червня 2014 року близько 11 години військовослужбовці військової частини пп НОМЕР_1 молодші сержанти ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , солдати ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , самовільно залишивши межі військової частини пп НОМЕР_1 , перебували у АДРЕСА_2 , де вживали пиво, та близько 17 години цього ж дня, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, повернулися в розташування даної військової частини.

У цей же час, 15 червня 2014 року, командир військової частини пп НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_9 , будучи згідно із ст.ст. 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальником за військовим званням та службовим становищем (посадою) по відношенню до молодшого сержанта ОСОБА_3 , на виконання вимог ст.ст. 30, 33 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також ст. 58 цього Статуту, згідно з яких кожен командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів, близько 17 години, перебуваючи на території військової частини пп НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , в усній формі віддав молодшому сержанту ОСОБА_3 наказ про приведення його форми одягу в порядок, оскільки останній її порушував.

Однак, зазначений наказ викликав у молодшого сержанта ОСОБА_3 обурення та останній, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, всупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушуючи військову дисципліну, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати наказ командира (начальника) військової частини і те, що відданий йому наказ є законним, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відкрито, у категоричній формі повідомив своєму прямому начальнику командиру військової частини пп НОМЕР_1 підполковнику ОСОБА_9 , що відмовляється виконати наказ останнього про приведення форми одягу в порядок.

У подальшому, командир військової частини пп НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_9 , будучи згідно із ст.ст. 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальником за військовим званням та службовим становищем (посадою) по відношенню до молодшого сержанта ОСОБА_3 , на виконання вимог ст.ст. 30, 33, 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, близько 17 години цього ж дня, перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , в усній формі віддав молодшому сержанту ОСОБА_3 наступний наказ, а саме про убуття в розташування роти військової частини пп НОМЕР_1 .

Проте, вказаний наказ викликав у молодшого сержанта ОСОБА_3 обурення та останній, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, всупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушуючи військову дисципліну, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати наказ командира (начальника) військової частини і те, що відданий йому наказ є законним, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, з єдиним злочинним наміром не виконувати накази командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відкрито, у категоричній формі повідомив своєму прямому начальнику командиру військової частини пп НОМЕР_1 підполковнику ОСОБА_9 , що відмовляється виконати наказ останнього про убуття в розташування роти військової частини пп НОМЕР_1 .

Надалі командир військової частини пп НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_9 , будучи згідно із ст.ст. 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальником за військовим званням та службовим становищем (посадою) по відношенню до молодшого сержанта ОСОБА_3 , на виконання вимог ст.ст. 30, 33, 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, близько 17 години, перебуваючи на території військової частини НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , в усній формі віддав молодшому сержанту ОСОБА_3 третій наказ, а саме про слідування до ІНФОРМАЦІЯ_3 , який розташований на території цієї ж військової частини.

Однак, згаданий наказ викликав у молодшого сержанта ОСОБА_3 обурення та останній, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, усупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушуючи військову дисципліну, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати наказ командира (начальника) військової частини і те, що відданий йому наказ є законним, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, з єдиним злочинним наміром не виконувати накази командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відкрито, у категоричній формі повідомив своєму прямому начальнику командиру військової частини пп НОМЕР_1 підполковнику ОСОБА_9 , що відмовляється виконати наказ останнього про слідування до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Окрім цього, 1 серпня 2014 року командир військової частини пп НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_9 видав письмовий наказ № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням», згідно з яким молодший сержант ОСОБА_3 мав прибути в район виконання завдань за призначенням (Херсонська область) 10 серпня 2014 року.

4 серпня 2014 року заступник командира військової частини пп НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_10 , будучи згідно зі ст.ст. 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальником за військовим званням та службовим становищем (посадою) по відношенню до молодшого сержанта ОСОБА_3 , на виконання вимог ст.ст. 30, 33, 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, о 12 годині 30 хвилин, перебуваючи на території військової частини по АДРЕСА_2 , в усній формі довів молодшому сержанту ОСОБА_3 наказ командира військової частини пп НОМЕР_1 від 1 серпня 2014 року № 62 "Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням".

Проте, молодший сержант ОСОБА_3 , будучи ознайомленим із вищевказаним наказом, висловив своє невдоволення та, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, усупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати наказ командира (начальника) військової частини і те, що відданий йому наказ є законним, через особисту недисциплінованість, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, повторно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відкрито, у категоричній формі повідомив заступника командира військової частини пп НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_10 , що відмовляється виконати наказ командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 від 1 серпня 2014 року № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням».

У подальшому, 7 серпня 2014 року молодший сержант ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, усупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушуючи військову дисципліну, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати наказ командира (начальника) військової частини командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 від 1 серпня 2014 року № 62 «Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням» і те, що відданий йому наказ є законним, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, з єдиним злочинним наміром не виконувати накази командирів (начальників) щодо вибуття до пункту (Херсонська область) виконання військовою частиною пп НОМЕР_1 завдань за призначенням, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, подав до військової прокуратури Тернопільського гарнізону, що розташована у м. Тернопіль по вул. Н.Світ, 41, власноручно написану письмову заяву, у якій вказав, що наказ про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням, йому доведений, однак, виконати його він відмовляється.

14 серпня 2014 року заступник командира військової частини пп НОМЕР_1 старший лейтенант ОСОБА_10 , будучи згідно зі ст.ст. 31, 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України начальником за військовим званням та службовим становищем (посадою) по відношенню до молодшого сержанта ОСОБА_3 , на виконання вимог ст.ст. 30, 33 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, а також ст. 58 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, згідно якої кожен командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів, о 9 годині, перебуваючи на території військової частини по АДРЕСА_2 , в усній формі довів молодшому сержанту ОСОБА_3 наказ про вибуття особового складу військової частини пп НОМЕР_1 у пункт виконання завдань за призначенням разом з ешелоном військової техніки, який мав вибувати із с. Березовиця Тернопільської області до Херсонської області.

Однак, зазначений наказ викликав у молодшого сержанта ОСОБА_3 невдоволення та останній, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, усупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушуючи військову дисципліну, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати наказ командира (начальника) військової частини і те, що відданий йому наказ є законним, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, з єдиним злочинним наміром не виконувати накази командирів (начальників) щодо вибуття до пункту (Херсонська область) виконання військовою частиною пп НОМЕР_1 завдань за призначенням, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відкрито, у категоричній формі повідомив заступника командира військової частини пп НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_10 про те, що він відмовляється виконати даний наказ про вибуття особового складу військової частини пп НОМЕР_1 до пункту виконання завдань за призначенням разом з ешелоном військової техніки та, у подальшому, без поважних причин до нового місця служби не вибув.

Таким чином, 15 червня 2014 року близько 17 години молодший сержант ОСОБА_3 , перебуваючи на території військової частини пп НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, усупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушуючи військову дисципліну, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати накази командира (начальника) військової частини і те, що віддані йому накази є законними, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, з єдиним злочинним наміром не виконувати накази командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відкрито, у категоричній формі відмовився виконати усні накази прямого начальника командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 про приведення форми одягу в порядок, убуття в розташування роти військової частини пп НОМЕР_1 та слідування до ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника, він же, являючись військовослужбовцем Збройних Сил України, на якого покладалися обов`язки щодо сумлінного, точного та вчасного виконання відданих командирами (начальниками) наказів, усупереч вимог ст.ст. 11, 30, 37 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, порушуючи військову дисципліну, усвідомлюючи те, що зобов`язаний неухильно виконати накази командирів (начальників) військової частини і те, що віддані йому накази є законними, відчуваючи свою безкарність, діючи умисно, повторно, з єдиним злочинним наміром не виконувати накази командирів (начальників) щодо вибуття до пункту (Херсонська область) виконання військовою частиною пп НОМЕР_1 завдань за призначенням, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, відкрито, у категоричній формі, будучи ознайомленим із наказом командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 від 1 серпня 2014 року № 62 "Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням", 4 серпня 2014 року о 12 годині 30 хвилин, перебуваючи на території військової частини пп НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , усно та 7 серпня 2014 року письмово шляхом подання власноручно написаної заяви до військової прокуратури Тернопільського гарнізону, що розташована у АДРЕСА_2 , відмовився виконати письмовий наказ прямого начальника командира військової частини пп НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_9 від 1 серпня 2014 року № 62 та, надалі, 14 серпня 2014 року о 9 годині, перебуваючи на території військової частини пп НОМЕР_1 по АДРЕСА_2 , усно відмовився виконати наказ заступника командира військової частини пп НОМЕР_1 старшого лейтенанта ОСОБА_10 про вибуття особового складу військової частини пп НОМЕР_1 до пункту виконання завдань за призначенням разом з ешелоном військової техніки та, у подальшому, без поважних причин до нового місця служби не вибув , чим вчинив непокору.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 показав, що визнає свою вину за ч. 1 ст. 402 КК України , разом із тим зазначив, що , дійсно він не виконав наказ командира ОСОБА_9 про убуття для відбування служби в Херсонську область через те, що у нього із підполковником ОСОБА_9 склалися особисті неприязні стосунки. ОСОБА_9 стосовно нього поводив себе некоректно, неодноразово погрожував йому , через що він (обвинувачений ) неодноразово звертався в прокуратуру. Також, просить прийняти до уваги, те, що він на даний час й на той час готовий був проходити військову службу, але у будь-якій іншій частині , непідпорядкованій підполковнику ОСОБА_9 . Також, 15 червня 2014 року, з усного дозволу командира ОСОБА_9 він разом із ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та іншими вийшли за територію військової частини у АДРЕСА_2 щоб придбати сигарети . Однак за межами військової частини перебували упродовж тривалого часу , познайомилися із місцевими дівчатами, вживали пиво. Коли прибули у військову частину , їх повезли на медичне освідчення для визначення стану алкогольного сп"яніння, а потім замкнули в ізоляторі. З усім погоджується, вважає свої дії неправильними.

Також, винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень доведена дослідженими в судовому засіданні доказами:

так, свідок ОСОБА_7 у в судовому засіданні підтвердив , що 15 червня 2014 року близько 11 години він разом з ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8 пішли в місто по сигарети. Підполковник ОСОБА_9 сказав їм бути за годину у частині. По дорозі за сигаретами у місті вони познайомилися з дівчатами, пішли з ними гуляти, вживали пиво. Коли повернулись в частину, приблизно між 16 та 17 годинами , зайшли на КПП, біля штабу стояв підполковник ОСОБА_9 разом з начальником штабу ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та іншими командирами , які ображати їх , погрожувати, у подальшому повели на ВСП, посадили в ізолятор та оформили протокол. Наказ № 62 "Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням" доводився і йому і ОСОБА_3 , однак вони його не виконали, оскільки боялися вибувати на службу під керівництвом ОСОБА_9 , через те, що він їм погрожував ,тому даний наказ не виконали і залишилися у частині.

Свідок ОСОБА_10 в суді показав, що 4 серпня 2014 року в військову частину з метою довести особовому складу, який залишився в пункті постійної дислокації, наказ командира частини ОСОБА_9 №62 "Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням" від 01.08.2014 року , приїхали майор ОСОБА_12 заступник начальника штабу та майор ОСОБА_11 начальник штабу. До цього діяв наказ про залишення особового складу за місцем дислокації. Було вишиковано особовий склад, майор ОСОБА_11 перевірив наявність особового складу по списку і довів даний наказ. Вказаний наказ ним було доведено і до ОСОБА_3 , який з ним ознайомився , поставивши свій підпис . ОСОБА_3 по даному факту пояснив, що не хоче вибувати до батальйону, тому що в нього проблеми з командиром батальйону ОСОБА_9 .

Із показань свідка ОСОБА_13 вбачається , що в червні 2014 року молодший сержант ОСОБА_3 самовільно залишив військову частину, після його повернення командир частини ОСОБА_9 віддав ОСОБА_3 наказ про приведення свого зовнішнього вигляду в порядок, на що останній відмовив в агресивній формі. Свідками даного інциденту був ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , та інші, яких не пригадує.Також, йому відомо, що наказ №62 "Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням" було доведено до відому ОСОБА_3 , оголошено командиром на шикуванні. Чому ОСОБА_3 відмовився його виконувати не знає.

Свідок ОСОБА_14 суду показав, що 15 червня 2014 року близько 11години 45 хвилин на шикуванні батальйону військового складу було виявлено відсутність молодшого сержанта ОСОБА_3 . Пошуки навколо території не дали результату, об 16 годині 15 хвилин ОСОБА_3 прибув до військової частини з ознаками алкогольного сп`яніння, поводив себе неадекватно, мав неохайний зовнішній вигляд, відмовився виконувати накази командира ОСОБА_9 про приведення зовнішнього вигляду в порядок, слідування до військової служби правопорядку та підрозділ. Після тривалих перемовин ОСОБА_3 був проведений до військової служби правопорядку. Наказ №62 "Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням" було доведено до відому всього особового складу батальйону, однак про причини відмови ОСОБА_3 виконувати наказ № 62 нічого зазначити не може.

Свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні підтвердив, що йому відомо, що молодший сержант ОСОБА_15 будучи в стані алкогольного сп"яніння вчинив непокору щодо виконання наказів командира батальйону ОСОБА_9 - відмовився виконувати накази командира про приведення форми одягу в порядок, слідувати в розташування військової частини, слідувати в розташування ВСП. При цьому ОСОБА_3 діяв всупереч вимогам статуту, при цьому поводив себе зухвало. Щодо виконання наказу №62 від 01.08.2014 р. зазначив, що даний наказ він віддав особисто усно особовому складу військовослужбовців, які були вишикувані в районі медичної частини за його дорученням ОСОБА_10 . Військовослужбовці, почувши своє прізвище відповідали -я , у разі відсутності когось старший відповідав про причину його відсутності. Зачитавши даний наказ та прикінцеві положення, він віддав наказ заступнику командира батальйону (на той час ОСОБА_10 ) про ознайомлення всі відсутніх з наказом за допомогою технічних пристроїв. Молодший сержант ОСОБА_3 був у списку, а тому зобов"язаний був вибути, однак наказ не виконав. ОСОБА_3 п порушує військову дисципліну, вживає алкогольні напої .

Із показань свідка ОСОБА_12 слідує,що молодший сержант ОСОБА_3 15 червня 2014 року упродовж тривалого часу самовільно був відсутнім за межами військової частини по АДРЕСА_2 , повернувшись близько 17 години в стані алкогольного сп"яніння, поводив себе агресивно, відмовився виконувати накази командира частини ОСОБА_9 привести себе до порядку, слідувати в розташування і в військову службу правопорядку. Також, ОСОБА_3 не виконав наказ № 62 від 01 серпня 2014 року , який було доведено до його відому, "Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням".

Свідок ОСОБА_9 у суді показав, що 15 червня 2014 року зранку солдати, у тому числі ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 самовільно залишили територію ввіреної йому військову частину , повернувшись близько 18 години, при цьому поводили себе зухвало, неадекватно. Він віддав молодшому сержанту ОСОБА_3 наказ віддав накази привести себе до порядку, слідувати в розташування і в військову службу правопорядку, однак ОСОБА_3 категорично відмовився, погрожував йому . Молодший сержант ОСОБА_3 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Наказ №62 "Про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням" , який виданий ним 01.08.2014 року, стосувався безпосередньо кожного військовослужбовця й ОСОБА_3 в тому числі, однак молодший сержант ОСОБА_3 його не виконав.

Також, винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованих правопорушень доводиться дослідженими в судовому засіданні доказами, зокрема:

- матеріалами службового розслідування про відмову молодшим сержантом ОСОБА_3 від виконання наказу командира військової частини НОМЕР_1 про вибуття в район виконання завдань за призначенням від 20 серпня 2014 року проведеного комісією в складі головуючого ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ;

· даними рапортів ОСОБА_14 , ОСОБА_12 . від 15 червня 2014 року згідно із якими - 15 червня 2014 року ОСОБА_3 понад 5 годин перебував, без дозволу за межами військової частини , об 16 годині 15 хвили прибув у розташування військової частини, знаходився у нетверезому стані, поводив себе агресивно;
· світлокопією списку доведення вимог наказу командира військової частини польової пошти від 1 серпня 2014 року №62, де є графа № 34 зі вказаним прізвищем ОСОБА_3 , навпроти якого наявний підпис;
· світлокопією звернення ОСОБА_3 від 7 серпня 2014 року на ім`я Тернопільського прокурора з нагляду за додержанням законів у військовій сфері про відмову вибувати в район дислокації;
· світлокопією витягу з наказу №62 від 1 серпня 2014 року про вибуття особового складу, що залишився в пункті постійної дислокації в район виконання завдань за призначенням, відповідно до якого командиром військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_9 військовослужбовцям, в тому числі і ОСОБА_3 віддано наказ прибути в район виконання завдань за призначенням 10 серпня 2014 року;
· довідкою головного лікаря Тернопільського обласного наркологічного диспансеру від 24 вересня 2014 року відповідно до якого ОСОБА_3 15 червня 2014 року відмовився від проходження огляду на стан сп`яніння та світлокопією журналу про відмову від проведення оглядів на стан сп`яніння, в якому зазначено прізвище ОСОБА_3 за №192 від 15 червня 2014 року;
· витягом з наказу №24 від 7 червня 2014 року молодшого сержанта ОСОБА_3 призначено наказом Командуючого військами ОК "Північ" на посаду стрільця 3 відділення охорони 3 взводу охорони 2 роти батальйону територіальної оборони;
· витягом з наказу від 25 травня 2014 року №13 відповідно до якого ОСОБА_9 приступив до виконання обов`язків командира військової частини НОМЕР_1 .;
- протоколом ЛВТ № 9 від 16 червня 2014 року про те,що ОСОБА_3 15 червня 2014 року близько 17 години 50 хвилин знаходився у громадських місцях у п"яному виді, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 178 Кодексу України про адміністративні правопорушення .

За наведених обставин суд приходить до переконання про повну доведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні умисних дій , які виразились у відкритій відмові виконати наказ начальника, тобто непокорі , які необхідно кваліфікувати за ч. 1 ст. 402 КК України

При призначенні покарання ОСОБА_3 суд відповідно до вимог ст.65-67 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, конкретні обставини провадження, дані про особу винуватого , який негативно характеризується за місцем служби, позитивно за місцем проживання , обставини які обтяжують його покарання, а саме вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, вчинення злочину повторно, тому приходить до переконання про необхідність призначення ОСОБА_3 покарання саме у вигляді позбавлення волі, оскільки інший вид покарання не забезпечить його виправлення та перевиховання.

З врахуванням обставини, яка пом`якшує покарання - визнання вини , суд суд вважає за можливе не призначати ОСОБА_3 максимального строку покарання, передаченого санкцією статті обвинувачення.

Керуючись наведеним, а також ст.ст. 370, 373, 374 КПК України , суд,

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 402 КК України та призначити йому у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Речові докази, а саме протокол ЛВТ №9 стосовно ОСОБА_3 , копії "Списку доведення вимог наказу командира війсьвої частини польова пошта НОМЕР_1 від 1 серпня 2014 року №62" та наказу № 62 від 01 серпня 2014 року залишити при матеріалах кримінального провадження; звернення ОСОБА_3 від 07 серпня 2014 року залишити в оперативному командуваанню "Північ" .

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Тернопільської області через Тернопільський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Головуючий суддяОСОБА_1