АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
№11 - кп/796/116/2015 Головуючий першої інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
Ухвала
Іменем України

22 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

судді-доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року, відносно обвинуваченої

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Кодяки Черкаської обл., громадянки України, українки, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

В с т а н о в и л а :

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року ОСОБА_6 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 200 (двохсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить як зазначено у вироку 34000 (тридцять чотири тисячі) грн., без позбавлення права керувати транспортним засобом.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_9 18 800 (вісімнадцять тисяч вісімсот) грн. матеріальної шкоди та 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн. моральної шкоди.

Постановлено стягнути з ОСОБА_6 в дохід держави судові витрати в сумі 490 грн. за проведення автотехнічної експертизи.

Речовий доказ у кримінальному провадженні, а саме автомобіль «Toyota Yaris» д.н.з. НОМЕР_1 , що переданий на зберігання ОСОБА_6 , після вступу вироку у закону силу постановлено залишити у законного володільця.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнана винною у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості за наступних обставин.

14 листопада 2012 року, близько 17 год. 45 хв., ОСОБА_6 керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Yaris» д.н.з. НОМЕР_1 , по вул. Естонській в м. Києві зі сторони вул. Гончарова в напрямку пров. Черняхівського, через регульоване перехрестя з вул. Щербакова м. Києва, пропускаючи транспортний засіб, який рухався в зустрічному для неї напрямку та виконував поворот на вул. Щербакова, виїхала на регульований пішохідний перехід, де вчинила наїзд на пішохода ОСОБА_9 , який в цей час переходив регульований пішохідний перехід на дозволяючий зелений сигнал світлофора, заподіявши останньому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Під час руху ОСОБА_6 порушила вимоги п.п. 1.5, 2.3 «б», 10.1 та 12.3 ПДР України.

Порушення Правил дорожнього руху України обвинуваченою ОСОБА_6 знаходяться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням її наслідків.

Не погоджуючись з вказаним вироком суду, обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неповноту судового розгляду та не застосування судом закону, який підлягає застосуванню, просить змінити вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року, з урахуванням ст.ст. 66, 69 КК України призначити ОСОБА_6 основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої ч.1 ст. 286 КК України. Також, просить відмовити у задоволенні позову представника потерпілого ОСОБА_10 , поданого в інтересах потерпілого ОСОБА_9 в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 16 000 грн. та зменшити розмір відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачена вказує, що судом першої інстанції при призначенні їй покарання не було враховано наявність декількох пом`якшуючих обставин, а саме: активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, надання медичної або іншої допомоги потерпілому безпосередньо після вчинення злочину.

Апелянт вказує, що про активне її сприяння розкриттю злочину свідчить те, що вона після доставки потерпілого до медичного закладу, повернулася на місце ДТП та приймала участь у складанні протоколу огляду місця ДТП, добровільно пройшла дослідження на наявність алкоголю в крові, надавала показання, приймала участь у слідчому експерименті.

ОСОБА_6 зазначає, що саме вона після вчинення ДТП відвезла потерпілого до травматичного пункту, а потім в лікарню Охматдит, тобто вчинила всі необхідні дії, для надання медичної допомоги потерпілому безпосередньо після ДТП.

Також, з доводів апеляційної скарги обвинуваченої вбачається, що вона неодноразово зверталася до батьків потерпілого з пропозицією відшкодувати витрати на лікування, допомогти у влаштуванні у реабілітаційні установи та відшкодувати моральну шкоду, проте, останні не бажали отримувати від неї допомогу. А тому, нею було відшкодовано лише вартість рентгенівської плівки.

Всі перераховані обставини на думку обвинуваченої судом не були визнані такими, що пом`якшують покарання, і неврахування таких обставин призвело до незастосування при призначенні їй покарання ст. 69 КК України.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції, призначаючи їй покарання зазначив, що призначає його в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, разом з тим, не дивлячись на те, що неоподатковуваний мінімум доходів громадян становить 17 гривень, суд при здійсненні розрахунків зазначив розмір штрафу замість 3 400 грн. - 34 000 грн., що є незаконним та необґрунтованим.

Також, обвинувачена стверджує, що суд першої інстанції оцінюючи докази, надані цивільним позивачем на підтвердження завданої матеріальної шкоди відповідно до ст. 94 КПК України не оцінив їх належність та не врахував, те, що надані цивільним позивачем до суду копії документів не підтверджують розміру необхідних витрат на лікування та здійснення саме таких витрат цивільним позивачем, адже надані довідки з лікарні «Охматдит» підтверджують лише факт проведення оглядів лікарями та здійснення консультацій лікаря-психолога, і жодних вказівок про вартість ліків чи процедур, здійснених потерпілому, вони не містять. Крім того, договір позики від 25.11.2012 року, сума по якому також включена в суму цивільного позову, підтверджує наявність договірних відносин позики між «Техносервіс-1» та ОСОБА_11 , проте, жодним чином не підтверджує того, що саме ці кошти за договором позики були перераховані ОСОБА_11 , та що кошти в такій сумі були використані саме на лікування потерпілого. Щодо наданої копії кредитного договору, як доказу підтвердження суми позову, то на думку обвинуваченої, дана копія договору викликає сумнів, оскільки в копії договір не підписаний банком. Також, на думку обвинуваченої, підтвердженням необґрунтованості вимог про відшкодування матеріальної шкоди свідчить і те, що позовні вимоги були заявлені у сумах, кратних тисячі.

Що стосується розміру моральної шкоди, то обвинувачена звертає увагу на те, що в порушення ст. 84 КПК України до позовної заяви в цій частині не було надано доказів, які б підтверджували розмір завданої моральної шкоди. На думку апелянта, при призначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції відійшов від засад розумності, виваженості і справедливості, та допустив завищення розміру моральної шкоди.

Іншими учасниками кримінального провадження вирок суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченої, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, пояснення представника потерпілого, який, посилаючись на законність та обґрунтованість вироку, просив його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, пояснення прокурора, який частково підтримав апеляційну скаргу обвинуваченої та вважав, що вирок суду в частині призначеного покарання слід змінити та вважати ОСОБА_6 засудженою за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн., провівши судові дебати, надавши обвинуваченій останнє слово, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга обвинуваченої підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, та юридична кваліфікація її дій за ч. 1 ст. 286 КК України є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджений наявними у матеріалах кримінального провадження та наведеними у вироку доказами, в їх сукупності, та не оспорюється обвинуваченою ОСОБА_6 , а тому, відповідно до вимог ст. 404 КПК України, не є предметом апеляційного розгляду.

Що ж стосується покарання, справедливість якого оскаржена обвинуваченою, то колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України, тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченої.

Так, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання, з зазначенням цього у вироку, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини його вчинення, ставлення обвинуваченої до скоєного та дані про особу винної, яка раніше не судима, позитивно характеризується за місцем роботи, скоїла неумисний злочин. З врахуванням наведеного суд першої інстанції, прийшов до обґрунтованого висновку про призначення покарання ОСОБА_6 у виді штрафу в мінімальному розмірі, передбаченому ч. 1 ст. 286 КК України, а саме 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

При цьому посилання обвинуваченої ОСОБА_6 про безпідставне неврахування судом при призначенні покарання декількох пом`якшуючих покарання обставин, а саме активного сприяння розкриттю злочину, добровільного відшкодування заподіяної шкоди та надання потерпілому допомоги, та як наслідок не призначення основного покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки з матеріалів провадження не вбачається ні активного сприяння ОСОБА_6 розкриттю злочину, ні добровільного відшкодування нею заподіяної потерпілому шкоди. А надання обвинуваченою потерпілому після скоєного злочину допомоги судом було враховано при призначенні покарання ОСОБА_6 , адже, як вбачається з вироку, судом враховані всі обставини кримінального правопорушення.

Враховуючи наведене, а також те, що обвинуваченій ОСОБА_6 судом призначено найм`якший вид основного покарання і в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією ч. 1 ст. 286 КК України, то підстав для зміни вироку в цій частині та пом`якшення покарання ОСОБА_6 , із застосуванням ст. 69 КК України, як про це ставить питання в апеляційній скарзі обвинувачена, колегія суддів не вбачає.

Разом з тим, з вироку вбачається, що суд першої інстанції допустився помилки при грошовому обчисленні суми призначеного штрафу. Так, враховуючи що неоподатковуваний мінімум доходів громадян становить 17 грн., а судом призначений розмір штрафу 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, то сума штрафу, який призначений судом становить 3 400 грн., однак суд у вироку помилково зазначив суму штрафу 34 000 грн. Тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, вирок суду належить змінити і вважати ОСОБА_6 засудженою до штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн.

Перевіряючи вирок суду в межах апеляційної скарги в частині вирішення цивільного позову, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга в цій частині підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягає доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. При вирішенні цивільного позову, суд повинен керуватися нормами ст.ст. 127 - 130 КПК України та цивільного законодавства, зокрема ст.ст.23, 1166 1167 ЦК України.

Вивчивши законність прийнятого рішення судом першої інстанції щодо вирішення цивільного позову щодо відшкодування матеріальних збитків, колегія суддів вважає, що судом не в повній мірі дотримано вимоги закону.

Частково задовольняючи позовні вимоги представника потерпілого ОСОБА_10 , поданого в інтересах неповнолітнього потерпілого ОСОБА_9 , та стягуючи з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 у відшкодування матеріальної шкоди 18 800 грн., суд зазначив, що дана сума підтверджена письмовими документами, а саме висновком лікаря психолога, довідками з лікарні «Охматдит», довідкою ТОВ «Техносервіс 1» від 25.01.2013 року № 25- 01 та договором позики від 25.01.2012 року, котрі підтверджують необхідність витрат понесених представником потерпілого на зазначену суму.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, адже, медична документація, що міститься в матеріалах кримінального провадження дійсно підтверджує звернення потерпілого ОСОБА_9 до лікарів та стан його здоров`я після скоєного ОСОБА_6 відносно нього злочину. Разом з тим, в матеріалах провадження відсутні належні докази, тобто чеки, квитанції та ін., які б підтвердили обґрунтовані витрати, пов`язані з лікуванням, придбанням ліків і медичних матеріалів та реабілітацією потерпілого. Не є, на думку колегії суддів, належним доказом в цій частині і наявний в матеріалах провадження договір позики без номера, укладений 25.01.2012 року між ТОВ «Техносервіс 1» та ОСОБА_11 , оскільки він засвідчує лише факт надання позики в сумі 16 000 грн. Позикодавцем - ТОВ « Техносервіс 1» Позичальникові - ОСОБА_11 в день підписання ними договору. Проте, будь - яких доказів того, що ці кошти були використані саме на лікування чи реабілітацію неповнолітнього потерпілого матеріали кримінального провадження не містять. Тому, доводи обвинуваченої ОСОБА_6 в цій частині є обґрунтованими, вирок суду в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди на підставі п.3 ч.1 ст.408 КПК України підлягає зміні, шляхом зменшення суми, що підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_12 у відшкодування матеріальної шкоди до суми 2 800 грн. Таке зменшення суми, що підлягає стягненню не впливає на обсяг обвинувачення ОСОБА_6 і правову кваліфікацію скоєного нею кримінального правопорушення.

Відносно тверджень обвинуваченої ОСОБА_6 про необґрунтованість розв`язання судом першої інстанції цивільного позову в частині стягнення з обвинуваченої на користь ОСОБА_9 моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., який на думку апелянта є явно завищеним та не підтвердженим, то такі твердження колегія суддів вважає неспроможними, оскільки розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд першої інстанції визначив, враховуючи ступінь спричиненого неповнолітньому потерпілому фізичного болю, обсяг страждань, яких він зазнав у зв`язку з ушкодженням його здоров`я, порушення звичайного ритму життя. При цьому, суд першої інстанції, враховуючи вимоги ст. 23 ЦК України, виходячи із засад розумності та справедливості, обґрунтовано, на думку колегії суддів, визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000 грн., частково задовольнивши в цій частині позовні вимоги.

З огляду на викладене, підстав для зменшення суми відшкодування моральної шкоди, визначеної вироком суду першої інстанції, як про це просить в апеляційній скарзі обвинувачена, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 418 КПК України, колегія суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2014 року відносно ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 286 КК України змінити в частині призначеного покарання: вважати ОСОБА_6 засудженою за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3 400 грн.

Цей же вирок в частині цивільного позову змінити: зменшити суму, стягнуту з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 на відшкодування матеріальної шкоди до суми 2800 грн.

В решті цей же вирок залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _____________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4