Справа № 344/9267/15-к
Провадження № 1-кс/344/2514/15
У Х В А Л А
06 липня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого слідчого судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

скаржника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора в кримінальному провадженні № 0000155 за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 355 КК України -

ВСТАНОВИВ:
до Івано-Франківського міського суду звернувся ОСОБА_3 зі скаргою на бездіяльність прокурора в кримінальному провадженні № 0000155 за ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 355 КК України. В скарзі вказано, що скаржник звернувся до прокурора із клопотанням про складення ним клопотання слідчому судді про тимчасовий доступ до автомобіля Nissan Pathfinder VSKLWR51U0110885 з наступним його вилученням, який раніше перебував в володінні скаржника. Скаржник вказав, що прокурор відмовив в складенні відповідного клопотання та не склав про це відповідну постанову. Тому скаржник просив суд визнати бездіяльність протиправною та зобов`язати прокурора внести слідчому судді відповідне клопотання.

В судовому засіданні скаржник підтримав скаргу та просив задовольнити її з підстав, що зазначені в скарзі.

Судом встановлено на ступні обставини.

22/06/2015 р. скаржник склав клопотання прокурору, в якому просив його внести слідчому судді клопотання про надання доступу з подальшим вилученням автомобіля Nissan Pathfinder VSKLWR51U0110885 у зв`язку з використанням спірного майна третіми особами є небезпека його знищення і приведення в непридатний стан.

Відповідно до ст. 159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та вилучити їх (здійснити їх виїмку).

В ст. 160 КПК України вказано, що сторони кримінального провадження мають право звернутися до слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження із клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів, за винятком зазначених у статті 161 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Вайт та Кенеді проти Німеччини» (Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, п. 54, ЕСПЛ 1999-I Суд повторює, що саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам.

В ст. 22 КПК України вказано, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Відоповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Іванов проти України" (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Отже клопотання про тимчасовий доступ може бути подано слідчому судді будь-якою стороною кримінального провадження. Право на зобов`язання потерпілим прокурора звернутись і вказаним клопотанням в КПК України не передбачено.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у разі якщо до такої юридичної особи може бути застосовано захід кримінально-правового характеру у вигляді конфіскації майна, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому цим Кодексом порядку. Відповідно до вимог цього Кодексу арешт майна може також передбачати заборону для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його.

Слідчий суддя або суд під час судового провадження накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу. Крім того, у випадку задоволення цивільного позову суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

Відпорвідно до ст. 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Отже у разі заявлення цивільного позову в кримінальному провадженні та поза ним скаржник самостійно може звернутися із внесеним ним прокурору клопотанням.

Відповідно до ст. 7 КПК України однією із загальних засад кримінального процесу є змагальність. Тому саме на скаржника було покладено доведення перед судом обґрунтованості скарги.

Отже скаржником не доведено перед судом обґрунтованість його скарги, його дії щодо внесення прокурору клопотань, які він може здійснити самостійно позбавлені правових підстав, є формою зловживання ним правом на звернення до прокурора і до суду. Однак суд не є засобом для сторін і не сприяє їм в зловживанні правами задля порушення прав інших учасників кримінального процесу.

Крім цього в ч. 1 ст. 343 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вплив у будь-якій формі на працівника правоохоронного органу чи працівника державної виконавчої служби з метою перешкодити виконанню ним службових обов`язків або добитися прийняття незаконного рішення.

В п. 1 ст. 36 КПК України вказано, що прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Таким чином національним законодавством та міжнародно-правовими зобов`язаннями України скаржнику не гарантується право на надання прокурору обов`язкових до виконання вказівок або оскарження до суду відмови у виконанні таких вказівок. Незалежність органу досудового слідства полягає в тому, що він самостійно здійснює слідчі дії для реалізації покладеної функції. Будь-який вплив на процесуального прокурора законодавством не допускається.

В ст. 7 КПК України в якості загальної засади кримінального процесуальної діяльності проголошено законність та рівність перед законом і судом.

Відповідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.

Крім цього відповідно до ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути про зобов`язання вчинити певну дію. Тому процесуальним законом не гарантується право скаржника на визнання дій прокурора чи слідчого незаконними чи встановлення факту такої незаконності.

Таким чином скарга є необґрунтованою і в цій частині.

Відповідно до п. 3 ст. 110 КПК України рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Відповідно до зазначеного суд, -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні скарги відмовити;

Відповідно до ст. 309 КПК України дана ухвала не може бути оскаржена.

Головуючий суддя ОСОБА_1