Справа № 442/7692/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/958/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року у м. Львові колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 1 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_8

захисника-адвоката ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

встановила:

вищенаведеним вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 336 КК України та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житель АДРЕСА_1 , 14.07.2023 за результатами медичного огляду військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_2 визнаний обмежено придатним до військової служби за мобілізацією, про що складено довідку військово-лікарської комісії № 2884 від 14.07.2023.

В той же час, ОСОБА_6 , являючись військовозобов`язаним, відповідно до ст. 2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», будучи визнаним обмежено придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, на виконання Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року №69/2022 підлягав призову на військову службу за мобілізацією, та будучи 15 березня 2024 року у встановленому законом порядку повідомлений про час, дату та місце прибуття для відправки до військової частини, діючи всупереч вимогам ст. 65 Конституції України (Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону), ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.), ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації), усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого протиправного діяння, маючи для цього можливість та не маючи права на відстрочку від призову за мобілізацією, з метою ухилення від проходження військової служби під час мобілізації, без поважних на те причин, умисно не прибув на 09 год. 00 хв. 18 березня 2024 року до призовного пункту (дільниці) ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_2 , внаслідок чого порушив процес комплектування Збройних Сил України під час мобілізації та умисно ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Таким чином, ОСОБА_6 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України.

Не погоджуючись з цим вироком, захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 жовтня 2025 року змінити. На підставі ст.75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням призначивши йому іспитовий термін.

Захисник не оспорюючи кваліфікації дій ОСОБА_6 та доведеності його вини у вчиненні ним інкримінованого йому злочину, вважає, що вказаний вирок суду є надто суворим і підлягає зміні у бік пом`якшення.

Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_6 є військовозобов`язаним, визнаний обмежено придатним за станом здоров`я для проходження військової служби, стан здоров`я його значно погіршився з часу проходження військово- лікарської комісії, тобто з 14.07.2023, що підтверджується численними виписками з стаціонарного лікування. Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи №1087 від 2908.2024 ОСОБА_6 виявляє ознаки змішаного тривожно - депресивного розладу. У період інкримінованих дій, ОСОБА_6 також виявляв ознаки змішаного тривожно-депресивного розладу, стан панічної атаки. Наявні у ОСОБА_6 порушення у емоційно-вольових сферах мали важливий вплив у досліджуваній ситуації на раціональність прийняття ним рішень, усвідомлення власного місця і ролі в цій ситуації, передбачення наслідків своїх дій та здатність регулювати свою поведінку. Тому під час інкримінованих дій ОСОБА_6 не повною мірою міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Звертає увагу, що засуджений ОСОБА_6 не є суспільно небезпечною особою, оскільки в міру можливості намагається допомагати Збройним Силам України, зокрема беручи участь у виготовленні засобів обігріву для військовослужбовців, раніше не судимий, на даний час усвідомив свої дії, зробив правильні висновки, щиро розкаявся у скоєному, повністю визнає свою вину, сприяв розкриттю злочину і розслідуванню справи, оскільки не уникав слідчих дій, давав показання та відповідав на поставлені запитання як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду справи, позитивно характеризується по місцю проживання, не має схильності до скоєння злочинів, так як до кримінальної відповідальності не притягався, має постійне місце проживання і міцні соціальні зв`язки, не працює, бо за станом здоров`я потребує постійного лікування через хронічні хвороби, які прогресують, сумлінно дотримувався належної процесуальної поведінки як під час досудового розслідування так і під час судового розгляду справи, що свідчить про те, що його виправлення і перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та без позбавлення його волі.

При апеляційному розгляді захисник та обвинувачений підтримали апеляційну скаргу та просили її задоволити.

Прокурор заперечив апеляційну скаргу сторони захисту з огляду на безпідставність такої, зазначивши про законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Перевіривши апеляційні доводи захисника про можливість застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За правилами ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.

За змістом ст. 75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо особі призначено покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, і дані про тяжкість вчиненого злочину, особу винного та інші обставини справи у сукупності дають обґрунтовані підстави суду дійти висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Питання призначення покарання та звільнення від його відбування визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого якщо покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню і повинні братися до уваги при призначенні покарання.

В оскаржуваному вироку місцевий суд обираючи ОСОБА_6 захід примусу повністю дотримався вимог кримінального закону.

Зокрема, при призначенні покарання обвинуваченому суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, обставини та характер його вчинення, особу ОСОБА_6 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, свою вини визнав, не працевлаштований, стан його здоров`я (висновок експерта №1087, згідно з яким ОСОБА_6 психічним захворюванням не страждає, виявляє ознаки змішаного тривожно-депресивного розладу, може усвідомлювати свої дії та керувати ними), позитивну характеристику за місцем проживання, а також відсутність обставин, які відповідно до статей 66, 67 КК України пом`якшують та обтяжують покарання.

Урахувавши ці обставини у сукупності місцевий суд обрав ОСОБА_6 мінімальний строк покарання, передбачений санкцією ст.336 КК України - у виді трьох років позбавлення волі і не знайшов підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає що підстав для застосування положень ст. 75 КК України, зокрема, звільнення ОСОБА_6 від призначеного покарання з випробуванням немає з огляду на характер та високий ступінь суспільної небезпечності вчиненого ним діяння, що обумовлено нагальними потребами держави в захисті та відновлені її суверенітету і територіальної цілісності у зв`язку з масштабною війною російської федерації проти України, неможливістю боротьби з подальшим вчиненням таких кримінальних правопорушень іншими особами у випадку м`якості призначеного покарання, що призведе до свідомого та відвертого ігнорування особами, які підлягають мобілізації, отриманого письмового повідомлення про необхідність несення військової служби, що негативно впливає на стан укомплектованості військових частин, а отже і боєздатності всієї країни та може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Доводи сторони захисту про неврахування місцевим судом відсутності у обвинуваченого судимостей, його позитивної характеристики, стану здоров`я і того, що він усвідомив свої дії, визнав вину, а вчинений ним злочин є нетяжким, є неспроможними, оскільки під час призначення обвинуваченому виду й міри покарання суд в мотивувальній частині вироку урахував ці обставини на ряду із іншими, що стало підставою для призначення йому покарання у мінімальному розмірі, визначеному ст. 366 КК України.

Щодо щирого розкаяння та сприяння розкриттю злочину, то цих обставин не встановив ні районний суд, ні орган досудового розслідування. Водночас обвинувачений на даний час не проходить військову службу, а активне сприяння вимагає саме активних дій в повідомлення тих обставин, яких раніше не було відомо слідству.

Окрім того, всупереч доводам сторони захисту, даних про допомогу обвинуваченого ЗСУ матеріали кримінального провадження не містять.

Також перевіркою матеріалів провадження не встановлено медичних даних, які би унеможливлювали відбування ОСОБА_6 призначеного йому покарання. За необхідності він має право на отримання відповідних належних обстежень та медичної допомоги під час відбування покарання в установі виконання покарань відповідно до встановлених лікарем рекомендацій.

Разом з цим, при встановленні захворювань, які перешкоджають виконанню покарання, за умови їх належного підтвердження, це може слугувати самостійною підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання відповідно до ст.84 КК України та складає самостійний предмет дослідження й оцінки суду в установленому законом окремому порядку, натомість, не вказує на необхідність і доцільність застосування приписів ст.75 КК України.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових підстав для зміни оскаржуваного вироку, з урахуванням доводів,зазначених в апеляційній скарзі, у зв`язку з чим апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування вироку, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 1 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: