ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 592/6563/16-к

провадження № 51-709 км 23

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

особи, стосовно якої

закрито кримінальне провадження ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в судах першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001071, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Зестафоні Республіки Грузія, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3 і 4 ст. 185 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Зарічного районного суду міста Суми від 18 листопада 2021 року ОСОБА_7 засуджено за ст. 198 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та звільнено від призначеного покарання на підставі ст. 49 КК України, оскільки закінчилися строки давності.

Суд у вироку відмовив у задоволенні цивільних позовів, які подали потерпілі у зв`язку з обвинуваченням ОСОБА_7 за частинами 3 і 4 ст. 185 КК України.

Крім того, суд вирішив долю речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_7 було пред`явлено обвинувачення в тому, що він у період з 06 листопада 2015 року до 08 березня 2016 року, перебуваючи у м. Суми, діючи за попередньою змовою групою з невстановленою особою (матеріали щодо якої виділено в окреме провадження), проник до житла і таємно викрав майно ОСОБА_8 на загальну суму 158 085 грн; ОСОБА_9 на загальну суму 104 681, 21 грн; ОСОБА_10 на загальну суму 177 024,94 грн, що є великим розміром; ОСОБА_11 на загальну суму 27 408,49 грн; ОСОБА_12 на загальну суму 48 391,99 грн.

Суд першої інстанції, проаналізувавши надані прокурором докази, дійшов висновку про недоведеність причетності ОСОБА_7 до безпосереднього вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3 і 4 ст. 185 КК України.

Водночас цей суд визнав ОСОБА_7 винуватим у тому, що він 08 березня 2016 року в квартирі АДРЕСА_3 , якою він користувався, та в багажнику автомобіля «Ауді А4» (н. з. НОМЕР_1 ), яким він керував, здійснював заздалегідь необіцяне зберігання майна, частина якого належить потерпілим, що завідомо для нього було здобуто злочинним шляхом.

Сумський апеляційний суд ухвалою від 14 листопада 2022 року вирок місцевого суду залишив без змін.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду постановою від 16 листопада 2023 року скасував указану ухвалу апеляційного суду та призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

За наслідками нового розгляду Полтавський апеляційний суд ухвалою від 27 лютого 2025 року скасував вирок суду першої інстанції від 18 листопада 2021 року і закрив кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Оспорюючи вказану ухвалу в межах рішення про недоведеність винуватості ОСОБА_7 за ст. 198 КК України, зазначає, що апеляційний суд належним чином не вмотивував своїх висновків щодо скасування обвинувального вироку і закриття кримінального провадження з підстав, передбачених ст. 284 КПК України.

Наголошує, що цей суд, ухваливши протилежне рішення, ніж суд першої інстанції, про не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у суді і вичерпання можливостей їх отримати, не дослідив у судовому засіданні всієї сукупності доказів, здобутих у кримінальному провадженні, хоча фактично дав їм кардинально іншу оцінку, ніж місцевий суд у вироку.

Унаслідок цього, на думку прокурора, поза увагою апеляційного суду залишилася низка доказів, які могли вплинути на постановлене рішення, зокрема, показання потерпілих, свідків, протоколи оглядів і впізнання, висновки експертів та інші письмові документи, на підставі яких суд першої інстанції установив факт проживання ОСОБА_7 у вказаній вище квартирі на час подій, описаних в обвинуваченні, а також приналежність і характер виявленого в ній майна.

Позиції інших учасників судового провадження

Під час касаційного розгляду прокурор ОСОБА_5 просила задовольнити касаційну скаргу прокурора на викладених у ній підставах.

ОСОБА_7 і його захисник ОСОБА_6 вважали, що ухвала апеляційного суду є законною, а касаційна скарга прокурора - необґрунтованою.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Підставою для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції, відповідно до ст. 438 КПК України, є, зокрема, істотне порушення кримінального процесуального закону. При вирішенні питання про наявність зазначеної підстави суд касаційної інстанції має керуватися статтею 412 цього Кодексу.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості й умотивованості судового рішення, вбачається, що: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Так, суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

Рішення апеляційного суду про скасування обвинувального вироку та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284, ст. 417 КПК України має містити встановлені судом першої інстанції обставини, аналіз доказів, які місцевий суд поклав в основу обвинувального вироку, та відповідну власну оцінку, переоцінку таких доказів які, на думку апеляційного суду, не є такими. Дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом у випадку коли суд першої інстанції помилково врахував той чи інший доказ як такий, що підтверджує вину особи або неправильно оцінив докази, є обов`язковим.

Безпосередність дослідження доказів означає звернену до суду вимогу закону про дослідження ним усіх зібраних у конкретному кримінальному провадженні доказів шляхом допиту обвинувачених, потерпілих, свідків, експерта, огляду речових доказів, оголошення документів, відтворення звуко і відеозапису тощо. Ця засада кримінального судочинства має значення для повного з`ясування обставин кримінального провадження та його об`єктивного вирішення. Безпосередність сприйняття доказів дає змогу суду належним чином дослідити і перевірити як кожний доказ окремо, так і у взаємозв`язку з іншими доказами, здійснити їх оцінку за критеріями, визначеними у ч. 1 ст. 94 КПК України, і сформувати повне та об`єктивне уявлення про фактичні обставини конкретного кримінального провадження.

Відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч. 2 ст. 439 КПК України вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, суд першої інстанції у вироку дійшов висновку про недоведеність причетності ОСОБА_7 до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 3, 4 ст. 185 КК України, однак визнав його винуватим за ст. 198 КК України, а саме у заздалегідь необіцяному зберіганні в зазначених вище квартирі та автомобілі майна, частина якого належить потерпілим, яке завідомо для нього було здобуто злочинним шляхом.

Не погодившись із цим вироком, прокурор і сторона захисту оскаржили його в апеляційному порядку. Прокурор оспорював висновок суду щодо непричетності ОСОБА_7 до вчинення крадіжок. Захисник твердив про безпідставне ухвалення судом обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 , оскільки в його діях немає ознак суб`єктивної та об`єктивної сторін кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України, та наголошував на недопустимості доказів.

За наслідками перегляду вироку суд апеляційної інстанції ухвалою від 14 листопада 2022 року залишив його без змін.

Прокурор погодився з таким рішенням, а сторона захисту оскаржила його в касаційному порядку.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду в постанові від 16 листопада 2023 року, скасувавши цю ухвалу і призначивши новий апеляційний розгляд, чітко вказав на помилковість позиції апеляційного суду щодо неможливості повторного дослідження доказів, які сторони ставлять під сумнів і просять переоцінити, за відсутності відповідного клопотання про їх дослідження. Суд касаційної інстанції наголосив на необхідності здійснити перевірку встановлених місцевим судом обставин, які за приписами ст. 91 КПК України підлягають доказуванню в кримінальному провадженні, а також наявність ознак суперечностей у доказах, що стосується встановлення фактичних обставин кримінального провадження. З урахуванням того, що місцевий суд визнав недопустимими і неналежними ряд доказів, зокрема протоколи огляду автомобіля і житла, у яких було виявлено викрадені в потерпілих речі, в постанові йшлося про необхідність у контексті аргументів сторони захисту перевірити, зокрема шляхом повторного дослідження обставин, чи є у кримінальному провадженні допустимі і належні докази, які поза розумним сумнівом доводять вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України, за яке його засуджено оскарженим вироком місцевого суду.

Однак апеляційний суд, провівши новий розгляд цього кримінального провадження, наведених законодавчих приписів не дотримався та постановив ухвалу, яка не відповідає положенням ст. 419 КПК України.

Так, у судовому засіданні апеляційний суд наголосив, що на виконання вказівок суду касаційної інстанції переглядає вирок і досліджує докази тільки в межах доводів, наведених в апеляційній скарзі сторони захисту, однак безпосередньо дослідив тільки протоколи огляду автомобіля та квартири АДРЕСА_4 , які були визнані недопустимими місцевим судом. За наслідками їх дослідження і аналізу цей суд зазначив, що достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КК України, немає, тому скасував обвинувальний вирок і закрив кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Отже, апеляційний суд, ухваливши рішення, протилежне від рішення суду першої інстанції, обмежився дослідженням тільки тих доказів, які вже були визнані місцевим судом недопустимими. Натомість жодні інші докази, здобуті у кримінальному провадженні, які стосуються встановлення обставин, передбачених ст. 91 КПК України, з оцінкою яких не погоджувалася сторона захисту в апеляційній скарзі та про необхідність дослідження яких указав суд касаційної інстанції в постанові від 16 листопада 2023 року, цей суд не дослідив.

Суд першої інстанції, визнавши ОСОБА_13 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 198 КПК України, обґрунтував свою позицію тим, що останній орендував у доньки колишньої дружини згадану вище квартиру, користувався та проживав у ній разом з іншими чоловіками. Натомість апеляційний суд в ухвалі зазначив, що стороною обвинувачення не спростовано доводів сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не проживав в орендованій ним квартирі, в якій виявлено викрадені речі потерпілих, а надавав її в оренду іншим особам.

Тобто апеляційний суд, не дослідивши жодних інших доказів, крім протоколів огляду квартири і автомобіля, не забезпечивши повноту і безпосередність дослідження всіх доказів, дійшов протилежних висновків щодо вказаного факту, який має істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Більш того, суд апеляційної інстанції, установивши інші обставини кримінального провадження без повторного дослідження сукупності доказів, у своїх висновках допустився суперечностей, зазначивши в ухвалі спочатку про те, що ОСОБА_13 не користувався квартирою, а потім указав, що власники квартири й автомобіля не мали права давати дозвіл на відповідні огляди, оскільки такий дозвіл повинна була дати особа, котра ними користується (хто саме є цією особою, не зазначено).

Отже, ухваливши рішення, протилежне від рішення суду першої інстанції, апеляційний суд обмежився дослідженням декількох письмових доказів, а низку інших доказів, здобутих у кримінальному провадженні, безпосередньо не дослідив, не відобразив їх в оскаржуваному судовому рішенні, не обґрунтував, чому приймає до уваги одні докази, надаючи їм власну оцінку, і відкидає інші. Не допитавши свідків і не дослідивши решту доказів, здобутих у кримінальному провадженні, апеляційний суд не зазначив, у чому полягала неналежна чи неправильна їх оцінка судом першої інстанції, та прийняв рішення про відсутність належного обґрунтування доведеності винуватості ОСОБА_7 у вироку суду, без достатніх на те мотивів.

З огляду на викладене, доводи прокурора в касаційній скарзі про те, що апеляційний суд допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які істотно вплинули на законність, обґрунтованість і вмотивованість прийнятого рішення про закриття кримінального провадження, є переконливими. Тому ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_7 необхідно скасувати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження апеляційному суду необхідно врахувати викладене, ретельно, з використанням усіх процесуальних можливостей, безпосередньо дослідити обставини, що становлять предмет доказування в цьому кримінальному провадженні, та з дотриманням положень глави 31 КПК України ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_14 ОСОБА_2 ОСОБА_3