ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2026 року

м. Київ

справа № 635/6049/25

провадження № 51-4032 км 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

в режимі відеоконференції:

засудженого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Харківського районного суду Харківської області від 06 серпня 2025 року та вирок Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до ЄРДР за № 0000049 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Короткий зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Харківського районного суду Харківської області від 06 серпня 2025 року, ухваленим із застосуванням положень ч. 2 ст. 381 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 125 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.

Відповідно до ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

Відповідно до вироку ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 12 липня 2025 року приблизно о 08:40, перебуваючи у салоні автобуса «Богдан», д.н.з. НОМЕР_1 , який рухався неподалік вул. Харківської у м. Мала Рогань Харківського району Харківської області, на ґрунті неприязних відносин став ініціатором конфлікту з водієм ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та, усвідомлюючи суспільно небезпечний та протиправний характер своїх дій, передбачаючи негативні наслідки і бажаючи їх настання, завдав один удар рукою в обличчя потерпілому, який сидів за кермом автобуса, від якого останній вдарився головою об дверний отвір транспортного засобу, та завдав ще один удар ногою у грудну клітку, після чого вийшов із салону автобуса.

Своїми умисними діями ОСОБА_6 спричинив потерпілому ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вироком Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задоволено, вирок Харківського районного суду Харківської області від 06 серпня 2025 року в частині призначеного покарання скасовано.

Ухвалено в цій частині новий вирок, яким призначено ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 125 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік.

Відповідно до ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року, визначено ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вимоги, викладені в касаційній скарзі, та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , діючи в інтересах засудженого ОСОБА_6 , ставить питання про зміну вироку апеляційного суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що, скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд належним чином не взяв до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке є кримінальним проступком, перебування на утриманні ОСОБА_6 неповнолітньої дитини, не врахував наявність двох обставин, які пом`якшують покарання, таких як щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, та обставини, яка обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, у наслідок чого, за наявності альтернативних більш м`яких видів покарання, необґрунтовано призначив покарання у виді обмеження волі.

Стверджує, що вчинення нового кримінального правопорушення у період іспитового строку хоча і є негативною обставиною, проте переконаний, що у апеляційного суду були всі підстави призначити ОСОБА_6 покарання у виді штрафу, звільнити його від відбування покарання з випробуванням, при цьому ухвалити рішення про самостійне виконання вироку Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року.

Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу захисника не надходило.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_10 підтримали касаційну скаргу, просили її задовольнити з підстав, зазначених у ній.

Прокурор ОСОБА_5 заперечував щодо задоволення касаційної скарги захисника, просив вирок суду апеляційної інстанції залишити без зміни.

Інші учасники належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, у судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення касаційного розгляду до Суду не надходило.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, думку учасників касаційного розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, й правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.

У касаційній скарзі захисник вказує про те, що, призначаючи покарання, судом апеляційної інстанції не було належним чином враховано даних, що характеризують особу засудженого, а також обставин, які пом`якшують покарання.

Таким чином, захисник вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання є явно несправедливим через його надмірну суворість, у зв`язку з чим просить застосувати до нього положення ст. 75 КК.

Однак, з такими доводами сторони захисту, що викладені у касаційній скарзі, колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне.

Так, відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

До того ж покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності, суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, місцевий суд, обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_6 , врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК відноситься до кримінальних проступків, взяв до уваги дані про його особу, а також конкретні обставини кримінального провадження.

Зокрема, призначаючи засудженому покарання у виді арешту, місцевий суд виходив з того, що ОСОБА_6 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, не працює, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_6 , судом визнано його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Обставиною, яка обтяжує покарання, судом визнано вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Крім того, місцевий суд врахував, що ОСОБА_6 вчинив нове кримінальне правопорушення у період іспитового строку за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року, у зв`язку з чим призначив йому остаточне покарання із застосуванням положень ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції, зокрема, у зв`язку з необґрунтованим застосуванням засудженому покарання у виді арешту, яке не передбачене санкцією ч. 2 ст. 125 КК, прокурор оскаржив такий вирок місцевого суду у порядку апеляційної процедури.

Відповідно до статей 404, 407 КПК апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 КПК.

Вирішуючи питання про скасування або зміну вироку місцевого суду, суд апеляційної інстанції має керуватися положеннями статей 408, 420 КПК.

Так, положеннями ч. 2 ст. 420 КПК передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції має відповідати загальним вимогам до вироків, визначеним ст. 374 КПК.

Тобто, вимоги кримінального процесуального закону у їх взаємозв`язку передбачають, що апеляційний суд зобов`язаний перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, врахувати позицію сторін кримінального провадження і учасників судового розгляду, дати у своєму рішенні на них вичерпну відповідь та у випадку незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.

Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині є слушними, а свої висновки обґрунтував з наведенням конкретних мотивів.

Зокрема, апеляційний суд, як вбачається зі змісту мотивувальної частини вироку, вказав про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим за наслідками апеляційного розгляду призначив ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 125 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік, а на підставі ч. 1 ст. 71, ч. 1 ст. 72 КК визначив остаточне покарання шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року, визначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць.

На думку колегії суддів, з огляду на конкретні фактичні обставини, характер вчиненого кримінального правопорушення та його наслідки, апеляційний суд з наведенням мотивів прийнятого рішення обґрунтовано призначив засудженому ОСОБА_6 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК у виді обмеження волі, а також правильно визначив остаточне покарання за сукупністю вироків, при цьому належним чином вмотивував ухвалене рішення.

Оспорюючи аргументованість призначеного покарання, у касаційній скарзі захисник акцентує увагу на тому, що апеляційний суд належним чином не взяв до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, перебування на утриманні ОСОБА_6 неповнолітньої дитини, не врахував наявність двох обставин, які пом`якшують покарання, у наслідок чого, за наявності альтернативних більш м`яких видів покарання, необґрунтовано призначив покарання у виді обмеження волі.

Проте такі обставини були предметом оцінки суду апеляційної інстанції під час призначення ОСОБА_6 покарання, а суд, з детальною аргументацією своїх висновків, конкретизував необхідність призначення саме такого виду та розміру покарання.

А тому, враховуючи зміст вироку суду апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що захисником не було наведено аргументованих доводів щодо надмірної суворості призначеного засудженому покарання.

Окрім того, у касаційній скарзі захисник ставить питання про призначення ОСОБА_6 покарання у виді штрафу та подальше звільнення засудженого від його відбування на підставі ст. 75 КК.

Проте такі доводи сторони захисту не заслуговують на увагу, враховуючи, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК звільнення від відбування покарання з випробуванням застосовується лише у випадках призначення основного покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, тоді як таке звільнення від відбування покарання у виді штрафу чинним законодавством не передбачено.

До того ж захисником не враховано, що згідно ч. 3 ст. 78 КК у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Враховуючи, що ОСОБА_6 засуджено вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2024 року за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК до покарання до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, та звільнено від відбування покарання з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 3 роки, а нове кримінальне правопорушення вчинив у період іспитового строку, місцевий суд, з чим погодився і суд апеляційної інстанції, обґрунтовано призначили остаточне покарання із застосуванням вимог ст. 71 КК у виді позбавлення волі.

Отже, з огляду на вказані обставини в їх сукупності, призначене судом апеляційної інстанції засудженому ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, справедливим і таким, що не суперечить ст. 65 КК, та з огляду на вимоги ст. 50 КК узгоджується із загальними засадами матеріального закону, відповідає основній його меті як заходу примусу, а остаточне покарання - призначене з урахуванням положень закону України про кримінальну відповідальність.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим, як про це наголошує у касаційній скарзі захисник, як і не вбачає порушень вимог матеріального закону під час призначення остаточного покарання за сукупністю вироків.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що вирок суду апеляційної інстанції є законним, вмотивованим та обґрунтованим, відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК, а тому не вбачає підстав для його скасування чи зміни.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог процесуального законодавства не встановлено, призначене апеляційним судом покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення, а вирок місцевого суду та вирок апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Харківського районного суду Харківської області від 06 серпня 2025 року та вирок Харківського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року - без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3