ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0002886 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 ,

В С Т А Н О В И В:

Вказаним вироком суду ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , житель АДРЕСА_2 , громадянина України, з середньою освітою, на утриманні одна малолітня дитина, фізична особа підприємець, раніше не судимий,

засуджений за ч.4 ст.296 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Початок строку відбуття покарання визначено рахувати із дня набрання цим вироком законної сили.

На підставі ч.5 ст.72 КК України визначено зарахувати ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 04 вересня 2024 року по день набрання вироком законної сили, із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

До вступу вироку в законну силу запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_8 залишено попередній тримання під вартою.

Вироком вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду ОСОБА_8 визнаний винним та засуджений за те, що він 27.08.2024, близько 00 год. 20 хв., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 , на відстані близько 10 (десяти) метрів від старшого солдата ОСОБА_10 , тримаючи в руках вогнепальну зброю зареєстровану на його ім`я мисливську напівавтоматичну гладкоствольну рушницю марки «Hatsan Escort» № НОМЕР_1 , яка була споряджена мисливськими патронами 12 калібру до гладкоствольної мисливської зброї 12 калібру, споряджених метальними снарядами (дробом), в кількості 6 штук, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, яке виразилося у прагненні показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, протиставити себе іншим громадянам та самоутвердитися за рахунок приниження інших, не маючи наміру заподіяння смерті іншій людині, здійснив один постріл з вказаної вище зброї в ОСОБА_10 та відразу п`ять пострілів в бік приміщення (бліндаж), де розміщувались інші військовослужбовці, що несли службу в добовому наряді, після чого солдат ОСОБА_11 , з метою запобігання загрози життю та здоров`ю ОСОБА_10 , здійснив декілька пострілів із закріпленої за ним зброї автомата системи Калашникова (АК 74 № НОМЕР_2 ) у відповідь, внаслідок чого ОСОБА_8 втік з місця події.

Своїми умисними протиправними діями ОСОБА_8 спричинив потерпілому ОСОБА_10 тілесні ушкодження у вигляді вогнепального поранення лівої щоки, передпліччя та живота, що відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Крім того, протиправні дії ОСОБА_8 призвели до тимчасового припинення нормальної діяльності установи ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В поданій апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду в частині призначеного покарання ОСОБА_8 необґрунтованим. Посилається на те, що місцевий суд під час призначення покарання із застосуванням положень ст.69 КК України, не навів жодних аргументів на підтвердження обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення. Зазначає, що на переконання сторони обвинувачення, суд необґрунтовано визнав «вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних відносин» та «конфлікти із працівниками ТЦК та СП» обставинами, що пом`якшують покарання. Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та прийняти новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, прокурора, який підтримував подану апеляційну скаргу та просив скасувати вирок суду і ухвалити новий, обвинуваченого та його захисника, які подану апеляційну скаргу заперечували і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.4 ст.296 КК України, правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, учасниками судового розгляду не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, підстави для перегляду вироку, в цій частині відсутні.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги прокурора, про безпідставне застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст.69 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Положеннями ст.414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано.

За змістом ч.1 ст.69 КК України при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Тлумачення цієї норми свідчить, що така надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Відповідно до положень ч.1 ст.66 КК України, при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються в тому числі щире каяття, визнання винуватості, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

А приписами частини 2 вказаної статті, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, до обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом першої інстанції обґрунтовано визнано: щире каяття, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.296 КК України, визнав повністю, вибачився перед потерпілим, а також повідомив, що шкодує про скоєне; вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин, оскільки у ході судового розгляду встановлено, що вчиненню злочину передувало ряд сімейних конфліктів обвинуваченого із дружиною на ґрунті можливої мобілізації обвинуваченого, виснаження останнього внаслідок роботи, а також конфліктів із працівниками ТЦК та СП, що в сукупності призвело до втрати самоконтролю обвинуваченим та вчинення вищевказаного злочину, з чим погоджується і апеляційний суд.

Зазначені обставини встановлені судом як з показань самого обвинуваченого ОСОБА_8 , так із показань свідка ОСОБА_12 , а також висновку судово-психіатричного експерта №338 (т.2 а.к.п.71).

Крім того, ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності та у нього на утриманні перебуває малолітня дитина.

Таким чином, під час розгляду кримінального провадження апеляційним судом встановлено декілька відомих обставин, яких не можна знехтувати при призначенні обвинуваченому покарання та які належить визнати такими, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме: наявність на утриманні малолітньої дитини та притягнення до кримінальної відповідальності вперше.

Тому, на підставі ч.1 ст.66 КК України слід визнати обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме: щире каяття, вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих, сімейних обставин, наявність на утриманні малолітньої дитини та вперше притягнення до кримінальної відповідальності.

Обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , судом встановлено вчинення кримінального правопорушення у зв`язку з виконанням потерпілим службового обов`язку.

Також апеляційний суд враховує і позицію потерпілого, який подав до суду першої інстанції заяву, в якій просив суворо не карати обвинуваченого та при призначенні покарання ОСОБА_8 покладався на розсуд суду (т.2 а.к.п.103).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілої сторони у судовому засіданні не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 в місцевому і в апеляційному судах вину свою визнав повністю, щиро розкаявся, висловив жаль з приводу вчиненого кримінального правопорушення, просив суворо не карати, в подальшому зобов`язується дотримуватися бездоганної поведінки.

Апеляційний суд звертає увагу і на те, що судом першої інстанції враховано в сукупності характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, ступінь тяжкості, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, його відношення до скоєного.

Cудом враховано й особу винного, який раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, вину визнав повністю та щиро розкаявся у вчиненому, до затримання офіційно працював, та неодноразово попросив вибачення у потерпілого.

Наявність обставин, які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у поєднанні із вказаними даними про особу обвинуваченого дають обґрунтовані підстави для застосування положень ст.69 КК України шляхом призначення обвинуваченому ОСОБА_8 основного покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.4 ст.296 КК України, а саме 1 (одного) року 6 (шести) місяців позбавлення волі, яке слід відбувати реально.

За таких обставин доводи прокурора про необґрунтованість призначеного ОСОБА_8 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України є безпідставними, а тому не беруться судом апеляційної інстанції до уваги.

Таке покарання, на переконання апеляційного суду, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

Суд апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Таким чином, усі доводи сторони обвинувачення щодо не наведення обставин та даних про особу обвинуваченого, які дають підстави для висновку про призначення покарання із застосуванням ст.69 КК України, апеляційний суд вважає голослівними та до уваги не приймає з урахуванням вищенаведеного.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для скасування вироку та ухвалення нового з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим ОСОБА_8 , який утримується під вартою, в той самий строк з дня отримання копії даної ухвали.

Головуючий

Судді: