ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/744/26 Справа № 331/4934/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

судді-доповідача: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю

секретаря судового засідання: ОСОБА_5

обвинуваченої: ОСОБА_6 (в режимі відео конференції)

захисника: ОСОБА_7 (в режимі відео конференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду у м.Кривий Ріг апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_8 на ухвалу Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 05 листопада 2025 року, про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 111 КК України, на 60 днів, до 03 січня 2026 року включно, із застосуванням застави,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2025 року обвинуваченій ОСОБА_6 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів до 03 січня 2026 року включно.

Визначивши альтернативний запобіжний захід у виді застави в розмірі 800 (вісімсот) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 2 422 400 (два мільйони чотириста двадцять дві тисячі чотириста) гривень.

Мотивуючи вказане рішення, суд зазначив про вагомість ризиків втечі, знищення речових доказів, впливу на свідків та вчинення іншого злочину, які на теперішній час не зменшились. Вважає, що більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не здатні забезпечити досягнення мети визначеної ст. 177 КПК України.

Із вказаним судовим рішенням не погодились обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник ОСОБА_8 та оскаржили в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить оскаржувану ухвалу скасувати, відмовити в задоволенні клопотання прокурора. Зменшити розмір застави та визначити її в розмірі відповідно до п.3 ч.5 ст. 182 КПК відмовити. На обґрунтування своїх вимог вказує, що оскаржувана ухвала є незаконною та такою, що суперечить нормам КПК України та рішенням ЄСПЛ. Вказує, що зазначені ризики не існують. Вказує, що не має житло на тимчасово окупованому м.Бердянськ. Вказує, що сумлінно виконувала обов`язки підозрюваної, тому вважати про можливість переховування від суду безпідставними, раніше до кримінальної відповідальності вона не притягувалась, також не підтверджений ризик вчинення іншого злочину. Вказує, що посилання на зв`язки з представниками окупованої влади є необґрунтованими, оскільки дослідженими судом доказами таких зв`язків не встановлено. Вважає, що викладені в клопотанні прокурора обставини, повністю спростовуються матеріалами справи. Вказує, що судом допитані всі свідки обвинувачення. Вказує, що не мав посилатись на інформації надану медичною частиною ДУ «Кропивницький СІ». Вказує на погіршення стану здоров`я, та не надання необхідного лікування в умовах тримання під вартою в ДУ «Кропивницький СІ». Вказує, що наразі вона не працює, грошових коштів не отримує, тому визначений розмір застави для неї не помірний. Вказує, що вона особа похилого віку, позитивно характеризується, має міцні соціальні зв`язки, на обліку і лікаря нарколога не знаходиться, здійснює активну підтримку ЗСУ. Вказує пр. значний час тримання під вартою більше двох років.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить скасувати оскаржувану ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою обрати щодо ОСОБА_6 менш суровий запобіжний захід. На обґрунтування своїх вимог вказує, що ухвала є необґрунтованою, незаконною та підлягає скасуванню, оскільки не відповідає вимогам КПК України, Конституції України та практиці ЄСПЛ. Вказує, що жодних доказів існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не встановлено, зокрема щодо можливості переховування від суду, впливу на свідків чи вчинення інших протиправних дій, а доводи прокурора ґрунтуються лише на припущеннях, не підтверджених доказами. Зазначає, що суд, продовжуючи запобіжний захід, формально послався на попередні ухвали без наведення нових обґрунтованих підстав, не перевірив актуальність ризиків та не оцінив можливість застосування більш м`яких запобіжних заходів. Вказує, що тяжкість обвинувачення не може бути єдиною підставою для тримання під вартою, а суд не навів конкретних і достатніх підстав для продовження такого заходу, як цього вимагає практика ЄСПЛ. Зазначає, що відсутні докази того, що саме тримання під вартою є єдиним можливим запобіжним заходом, який забезпечить належну процесуальну поведінку, та що можливо застосувати альтернативні заходи, зокрема домашній арешт, заставу або особисте зобов`язання. Вважає, що визначений розмір застави є завідомо непомірним, не відповідає майновому стану обвинуваченої та не обґрунтований судом належним чином. Вказує, що суд не врахував документально підтверджені дані щодо відсутності можливості внесення застави у визначеному розмірі обвинуваченою або її родичами. Зазначає, що стан здоров`я обвинуваченої є незадовільним, вона не отримує належної медичної допомоги, що призводить до його погіршення, а ці обставини судом належним чином не враховані. Вказує, що обвинувачена звільнена з посади, що виключає можливість впливу на учасників кримінального провадження. Зазначає, що всі свідки сторони обвинувачення вже допитані, їх показання не підтверджують обвинувачення та спростовують доводи сторони обвинувачення. Вважає, що відсутні об`єктивні підстави для подальшого тримання під вартою, а зміна запобіжного заходу на більш м`який сприятиме розгляду справи у розумні строки.

Сторони кримінального провадження про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, це підтверджується наявними матеріалами справи, клопотань про відкладення слухання справи не надходило.

Заслухавши суддю доповідача, думку обвинуваченої та її захисника, які підтримали вимоги апеляційної скарги, перевіривши матеріали, що надійшли на запит апеляційного суду в порядку ст. 422-1 КПК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до вимог статті 331 КПК України під час судового розгляду суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим злочину; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченої до спливу строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою, суд дійшов висновку про доцільність продовження цього запобіжного заходу, обґрунтувавши його у судовому рішенні. Суд першої інстанції врахував наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України. Збереження обґрунтованої підозри є обов`язковою умовою правомірності продовження тримання під вартою.

Вказавши, що на теперішній час ризики, які були підставою для застосування, а в подальшому продовження запобіжного заходу обвинуваченим, на даний час не зменшились та продовжують існувати.

Тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Суд першої інстанції обґрунтовано вирішив, що обраний щодо обвинуваченої запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відповідає особі обвинуваченої, характеру та тяжкості кримінального правопорушення, що інкримінується, не дає можливості перешкоджати інтересам правосуддя, а також відповідає практиці Європейського суду з прав людини та менш суворий запобіжний захід не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Доводи апеляційних скарг у цій частині зводяться до переоцінки вже досліджених судом обставин та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який колегія суддів не вбачає.

Конституційний Суд України у рішенні від 27.10.1999 р. № 7рп зазначив, що кримінальну відповідальність слід розглядати як особливий правовий інститут, у межах якого здійснюється реагування держави на вчинений злочин. Кримінальна відповідальність передбачає офіційну оцінку відповідними державними органами поведінки особи як злочинної. Підставою кримінальної відповідальності є наявність у діяннях особи складу злочину, передбаченого кримінальним законом. Це форма реалізації державою правоохоронних норм, яка в кінцевому підсумку, як правило, полягає в застосуванні до особи, що вчинила злочин, конкретних кримінально-правових заходів примусового характеру через обвинувальний вирок суду.

Крім того, висновок суду першої інстанції щодо законності підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також Європейський суд з прав людини в рішенні «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Тяжкість, характер та обставини кримінального правопорушення свідчать про вагомість заявлених ризиків, які дійсно на теперішній час не зменшились і яким не здатні запобігти більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою.

Разом з тим, перевіряючи доводи апеляційних скарг у частині визначення розміру застави, колегія суддів приходить до висновку про їх часткову обґрунтованість.

Обговорюючи питання щодо зменшення обвинуваченій ОСОБА_6 розміру застави, слід зазначити, що відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 182 КПК України розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченою покладених на неї обов`язків та не може бути завідомо непомірним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втратити заставу буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи бажання будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Суд першої інстанції при визначенні розміру застави формально дотримався вимог закону, однак колегія суддів вважає, що за тривалий час розгляду справи судом першої інстанції по суті висунутого обвинувачення, змінилися обставини, які мають істотне значення для визначення розміру застави.

Зокрема, колегія суддів враховує значну тривалість перебування обвинуваченої під вартою, яка перевищує два роки, стадію судового розгляду, на якій більшість доказів вже досліджено, а свідки сторони обвинувачення допитані.

Крім того, підлягають врахуванню дані про особу обвинуваченої, її вік, наявність стійких соціальних зв`язків, відсутність доходів, стан здоров`я обвинуваченої, яка має ряд хронічних захворювань та потребує постійного медичного нагляду, що у сукупності впливає на оцінку ризиків та достатність стримуючого ефекту застави.

З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що визначений судом першої інстанції розмір застави у 800 прожиткових мінімумів для працездатних осіб на даний час є надмірним та не повною мірою відповідає вимогам співмірності.

При цьому зменшення розміру застави не нівелює встановлені ризики, а лише приводить її у відповідність до принципів розумності та справедливості, забезпечуючи баланс між інтересами правосуддя та правами обвинуваченої.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе зменшити розмір застави до 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 998 400 гривень, який є достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої та виконання покладених на неї обов`язків.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 177, 182, 183, 194, 376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Хортицького районного суду міста Запоріжжя від 05 листопада 2025 року, щодо ОСОБА_6 в частині визначення розміру застави скасувати.

Визначити ОСОБА_6 заставу у розмірі 300 (триста) прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 998 400 (дев`ятсот дев`яносто вісім тисяч чотириста) гривень.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді