ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/628/26 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.194 КК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Харкова в режимі відеоконференції кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 на вирок Салтівського районного суду м.Харкова від 24 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_8 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Салтівського районного суду м.Харкова від 24.11.2025 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, одруженого, з вищою освітою, який працює менеджером ФОП ОСОБА_10 , який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Московського районного суду м. Харкова від 03.12.2019 за ч. 2 ст. 185, ч. З ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільнений 06.05.2021 у зв`язку з заміною на покарання на виправні роботи, невідбутий строк 1 рік 7 місяців 15 днів,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.194 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 6 місяців.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у вигляді застави до набрання вироком законної сили залишено без змін, після набрання вироку законної сили запобіжний захід у вигляді застави - скасовано.

На підставі ч. 11 ст. 182 КПК України, після набрання вироком законної сили повернуто заставодавцю ОСОБА_11 кошти в сумі 121 120 гривень, внесені як застава за обвинуваченого ОСОБА_8 згідно з ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2024 справа № 643/10093/24 (провадження № 1-кс/643/1089/24).

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислюється з моменту його затримання в порядку виконання вироку суду.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України, зараховано ОСОБА_8 в строк відбування покарання строк тримання під вартою (строк попереднього ув`язнення) з 17.07.2024 до 11.09.2024 року включно, виходячи із співвідношення, згідно якого одному дню тримання під вартою (попереднього ув`язнення) відповідає один день позбавлення волі.

Скасовано арешт, накладений ухвалами слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 18.07.2024 (справа №643/7670/24) та від 25.07.2024 (справа №643/7663/24).

Вирішено долю речових доказів відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави витрати на залучення експерта в сумі 32 184 гривень 40 копійки.

Вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_8 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення умисних корисливих злочинів, на шлях виправлення та перевиховання не став, відповідних висновків для себе не зробив, та, маючи не зняті та не погашені у встановленому законом порядку судимості, знову вчинив новий умисний злочин проти власності за таких обставин.

Так, 12.07.2024 приблизно о 02:20 годині (точний час в ході досудового розслідування встановити не надалось можливим), ОСОБА_8 , перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, знаходячись на подвір`ї біля будинку № 51 по вул. Гвардійців Широнинців в м. Харкові, маючи умисел, направлений на умисне пошкодження чужого майна шляхом підпалу, підійшов до автомобіля «TOYOTA C-HR» державний номерний знак НОМЕР_1 , чорного кольору, який належить ОСОБА_12 , помилково вважаючи, що вказаний автомобіль належить рідному брату його дружини ОСОБА_13 - ОСОБА_14 , з яким у нього склались неприязні відносини через постійні сварки ОСОБА_8 з його дружиною ОСОБА_13 , остання з яких відбулась напередодні 11.07.2024 у вечірній час з приводу того, що ОСОБА_8 прийшов за місцем мешкання ОСОБА_13 за адресою: АДРЕСА_2 , де вчинив конфлікт, намагаючись попасти в квартиру останньої, внаслідок чого родичами та сусідами було викликано працівників поліції, шляхом здійснення дзвінків оператору «102».

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на умисне пошкодження автомобіля «TOYOTA C-HR», шляхом підпалу, ОСОБА_8 , перебуваючи біля вказаного автомобіля, будучи помилково впевненим, що вказаний автомобіль належить ОСОБА_14 , діючи умисно, із хуліганських спонукань, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання суспільно небезпечних наслідків, фрагментом цегли розбив заднє скло кришки багажника, після чого зібрав сухе листя та гілки, які склав докупи на землі біля вказаного транспортного засобу, та підпалив їх за допомогою запальнички. Далі, ОСОБА_8 бажаючи настання наслідків у вигляді пошкодження чужого майна, шляхом занесення відкритого джерела вогню, поклав палаюче листя та гілки на задню полицю багажника автомобіля «TOYOTA C-HR», державний номерний знак НОМЕР_1 сірого кольору, внаслідок чого відбулось займання автомобіля, після чого, ОСОБА_8 , вважаючи, що досяг своєї мети, не бажаючи бути викритим у вчиненні злочину, з місця вчинення злочину зник, спричинивши потерпілому ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 421 064 грн 47 коп.

Своїми умисними діями ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 194 КК України, тобто умисне пошкодження чужого майна, вчинене шляхом підпалу.

Не погодившись з рішенням районного суду прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисник ОСОБА_7 подали на нього апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі прокурор просить вирок Салтівського районного суду м.Харкова від 24.11.2025 щодо ОСОБА_8 скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості. Просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді 4 років позбавлення волі.

Обґрунтовуючи свою апеляційну вимогу, прокурор вказує на те, що судом недостатньо враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, фактичні обставини його вчинення, поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, який не визнав своєї вини, а також відомості про особу обвинуваченого, який раніше шість разів притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, двічі відбував реально покарання у виді позбавлення волі, що свідчить про стійку схильність до вчинення кримінальних правопорушень.

Захисник ОСОБА_7 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати вирок Салтівського районного суду м.Харкова від 24.11.2025 щодо ОСОБА_8 , ухваливши новий вирок, яким виправдати останнього у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.194 КК України, у зв`язку з недоведеності вчинення цього кримінального правопорушення саме обвинуваченим.

В обґрунтування своєї апеляційної вимоги захисник посилається на те, що судом першої інстанції не були досліджені обставини, з`ясування яких має істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення. Висновки суду першої інстанції, викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки ОСОБА_8 не вчиняв інкримінований йому злочин, адже не підпалював автомобіль потерпілого.

Зазначає, що наявні докази у справі не підтверджують вину її підзахисного за пред`явленим обвинуваченням, судом першої інстанції не надано належної оцінки показанням потерпілого та свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які не бачили особисто ОСОБА_8 на місці події та вчинення ним інкримінованого злочину. Вказує, що суд безпідставно взяв до уваги висновок експерта № СЕ-19/121-24/20965 -ФХД від 05.09.2024, за результатами проведення якого встановлено відсутність на вилучених речах обвинуваченого слідів нафтопродуктів та пально-мастильних матеріалів.

Крім того, апелянт зазначає, що протокол слідчого експерименту від 17.07.2024 є недопустимим доказом, оскільки під час цієї слідчої дії було проведено фактично допит ОСОБА_8 , який визнав свою вину внаслідок психологічного тиску на нього з боку слідчого. Вказує, що судом першої інстанції також залишилось поза увагою той факт, що ОСОБА_8 не вчиняв домашнього насильства 11.07.2024, що підтверджується постановою судді Салтівського районного суду м. Харкова від 01.10.2024 у справі № 643/7675/24, якою провадження у цій справі було закрито у зв`язку з відсутністю складу та події адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУПАП. Зазначає, що відомості протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.07.2024 не підтверджують вину обвинуваченого у вчиненні злочину, оскільки під час цієї слідчої дії свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 впізнали ОСОБА_8 як особу, яку бачили увечері 11.07.2024 за адресою: м.Харків, вул. Гв. Широнінців, 51, за обставин подій, які не стосуються цієї справи.

Захисник ОСОБА_7 також просить врахувати відомості про особу обвинуваченого, який на протязі багатьох років має стабільну роботу, за місцем роботи у ФОП « ОСОБА_21 » характеризується виключно позитивно, має хворого батька, який є тяжко хворим та потребує матеріальної і сторонньої допомоги, забезпечив отримання вищої освіти своєї доньки, повністю відшкодував потерпілому завдано шкоду. Зазначає, що суд помилкового взяв до уваги, що обвинувачений має шість судимостей за попередніми вироками, оскільки п`ять з них погашені в силу ст.89 КК України.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та заперечував щодо задоволення апеляційної скарги сторони захисту, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали свою апеляційну скаргу, заперечуючи щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, вважає, що усі подані апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, зважаючи на наступне.

Згідно вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно достатті 94 цього Кодексу.

Відповідно до ст.9 КПК України, під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Переглядаючи оскаржуваний вирок в межах доводів та вимог апеляційних скарг прокурора та захисника ОСОБА_7 , колегія суддів погоджується з ними лише в частині наявності неповноти судового розгляду, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

Зокрема, ухвалюючи обвинувальний вирок та визнаючи винними обвинуваченого ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням, суд першої інстанції на підтвердження вини останнього послався на відомості протоколу проведення слідчого експерименту від 17.07.2024 з відеозаписом до нього, під час проведення якого обвинувачений показав та розповів де, як та при яких обставинах скоїв інкриміноване йому кримінальне правопорушення.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів судового провадження, а саме з аудіо- та відеозапису судового засідання від 20.01.2025 обвинувачений ОСОБА_8 погоджувався з пред`явленим обвинуваченням лише в частині розбиття заднього скла транспортного засобу, але зазначив, що він не підпалював автомобіль.

Крім того, у судовому засіданні від 15.10.2025 під час дослідження доказів у справі захисник ОСОБА_7 зазначила, що при проведенні слідчого експерименту від 17.07.2024 було порушено право ОСОБА_8 на захист, оскільки ця слідча дія була проведена без захисника та останньому не було роз`яснено право не надавати показання проти себе.

При цьому, мотивувальна частина оскаржуваного вироку не містить висновків суду щодо оцінки доводів сторони захисту про наявність порушень з боку органу досудового розслідування під час проведення вищезазначеного слідчого експерименту.

Більш того, в своїй апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду сторона захисту зазначила про застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 недозволених методів досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні, а саме до останнього було застосовано психічне насильства з боку слідчого до початку проведення слідчого експерименту від 17.07.2024, який також проводився без участі захисника.

Водночас, перевірка доводів сторони захисту про застосування до обвинуваченого недозволених методів досудового розслідування може мати істотне значення у цьому кримінальному провадженні у зв`язку з тим, що серед доказів, які покладено в обґрунтування винуватості ОСОБА_8 , судом першої інстанції праховані відомості протоколу слідчого експерименту від 17.07.2024, при проведенні якого обвинувачений зазначав про фактичні обставини у цьому кримінальному провадження.

З цього приводу колегія суддів звертає увагу, що зважаючи на положення

ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за ст. 1 Конвенції, необхідно провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатися з`ясувати те, що трапилося, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Яременко проти України», «Вергельський проти України» та «Нечипорук і Йонкало проти України»).

Згідно з практикою ЄСПЛ допустимість як доказів свідчень, отриманих за допомогою катувань, з метою встановлення відповідних фактів у кримінальному провадженні зводить нанівець саму суть права обвинуваченого не свідчити проти себе та призводить до несправедливості кримінального провадження в цілому.

Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим.

Водночас особа, яка робить таку заяву, має повідомити фактичні обставини поводження з нею і надати їм певне підтвердження або, якщо це неможливо

з об`єктивних причин, інформацію, яка дасть можливість її перевірити і отримати підтвердження заяви. Хоча на заявника не може покладатися надмірний тягар обґрунтування заяви, однак він має надати інформацію, яка хоча б з першого погляду давала підстави для висновку про те, що погане поводження могло мати місце.

При цьому, колегія суддів враховує, що перевірка доводів щодо незаконних методів ведення слідства має суттєве значення для вирішення питання доведеності вини обвинуваченого за пред`явленим обвинуваченням.

Тобто, у цьому конкретному випадку колегія суддів констатує, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводи сторони захисту щодо наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час проведення слідчого експерименту та не навів на їх спростування обґрунтованих мотивів в оскаржуваному вироку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав належним чином оцінити обґрунтованість тверджень захисту про порушення органом досудового розслідування вимог кримінального процесуального закону під час проведення слідчого експерименту, виходячи із відомостей, які, зокрема, могли надати обвинувачений та захисник під час судового розгляду, і залежно від установленого, визначитися, чи є підстави для звернення до уповноважених органів з метою їх перевірки. У разі такого звернення дочекатися результатів цієї перевірки та, врахувавши їх, ухвалити остаточне рішення у справі.

Крім того, колегія суддів погоджується з апеляційними доводами захисника про те, що висновки суду, викладені в оскаржуваному вироку, не відповідають фактичним обставини, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.88 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Пунктом 2 частини 3 статті 374 КПК України передбачено, що у разі визнання особи винуватою мотивувальна частина вироку має містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і його мотивів, а також докази на підтвердження встановлених судом обставин та мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», у мотивувальній частині обвинувального вироку належить викласти, в тому числі, результати дослідження, аналізу і оцінки всіх доказів та мотивованівисновки, які дають підстави для визнання пред`явленого обвинувачення доведеним

Відповідно до п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші;; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Зокрема, згідно звукозапису судових засідань від 15.10.2025 та 20.11.2025, під час судового розгляду в суді першої інстанції захисник ОСОБА_7 неодноразово повідомляла суду про те, що висновок експерта № СЕ-19/121-24/20965-ФХД від 05.09.2024 є неналежним доказом у цій справі.

Як вбачається з формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_8 , бажаючи настання наслідків у вигляді пошкодження чужого майна, шляхом занесення відкритого джерела вогню, поклав палаюче листя та гілки на задню полицю багажника автомобіля «TOYOTA C-HR», державний номерний знак НОМЕР_1 сірого кольору, внаслідок чого відбулось займання автомобіля.

При цьому, з висновку експерта № СЕ-19/121-24/20965-ФХД від 05.09.2024 вбачається, що на наданих на дослідження об`єктах, а саме: пожежному смітті у пакеті ІСR0052849, двох марлевих тампонах у пакеті ІСR0052850, двох марлевих тампонах у пакеті ІСR0052847, футболці у паперовому конверті, футболці, шортах та парі кросівок у пакеті з биркою, слідів нафтопродуктів та пально-мастильних матеріалів не виявлено (т. 2 арк.38-44).

Натомість, ухвалюючи оскаржуваний вирок, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вина ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням також підтверджується висновком експерта № СЕ-19/121-24/20965-ФХД від 05.09.2024, але не зазначив яким чином цей доказ підтверджує існування обставин, що підлягають доказуванню та мають значення у цьому кримінальному провадженні, а також не надав будь-якої оцінки твердженням сторони захисту в цій частині.

Крім того, колегія суддів бере до уваги, що мотивувальна частина оскаржуваного вироку містять істотні суперечності висновків суду, оскільки, надаючи оцінку показанням потерпілого та свідка ОСОБА_15 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що розбиття скла в автомобілі та його підпал були вчинені одночасно, але згідно формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_8 визнаний винним у тому, що він спочатку фрагментом цегли розбив заднє скло кришки багажника, після чого зібрав сухе листя та гілки, які склав докупи на землі біля вказаного транспортного засобу, та підпалив їх за допомогою запальнички, а тільки після цього поклав палаюче листя та гілки на задню полицю багажника автомобіля «TOYOTA C-HR». Тобто, виконання зазначених дій вимагало від обвинуваченого виконання протиправних дій на протязі певного часу, що об`єктивно свідчить про суперечність висновків суду першої інстанції про одночасне розбиття скла заднього скла автомобіля та підпалу цього транспортного засобу.

Колегія суддів також вбачає наявність суперечностей та припущень у висновку суду в частині оцінки показань свідка ОСОБА_15 в частині того, що цей свідок не міг чути з 14-го поверху звук від розбиття автомобільного скла, але чув фразу, яку сказав невідомий йому чоловік після вчинення злочину, адже звук розбиття скла автомобіля об`єктивно є гучнішим, ніж тембр голосу людини.

Апеляційний суд також погоджується з апеляційними доводами захисника про те, що в мотивувальній частині вироку хоча і наведені показання потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , але судом першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не наведені належно обґрунтовані висновки, як ці показання потерпілого та цих свідків, доводять вину ОСОБА_8 в умисному пошкодженні чужого майна саме шляхом підпалу.

Належить також врахувати, що суд першої інстанції залишив поза увагою і суперечності, що містяться у формулюванні обвинувачення, а саме зазначення у ньому спочатку про те, що ОСОБА_8 мав умисел на умисне пошкодження автомобіля «TOYOTA C-HR», д.н.з. НОМЕР_1 , «чорного» кольору, шляхом підпалу, але у наступному абзаці формулювання обвинувачення суд зазначає, що предметом інкримінований обвинуваченому злочину був транспортний засіб «сірого» кольору.

Тобто, у цьому конкретному випадку, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції належним чином не перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту щодо наявності/відсутності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.194 КК України.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою суди мають керуватися стандартом доведення, визначеним частинами другою та четвертою статті 17 КПК України, що передбачають:

«Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом».

«Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи».

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Положеннями ст. 94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК України.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України.

Зазначені обставини, на думку колегії суддів, не тільки порушують права обвинуваченого, а й свідчать про наявність неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що істотно впливає на висновки суду щодо доведеності чи недоведеності пред`явленого обвинувачення, оцінку доказів щодо кожного окремо так і їх сукупності.

Згідно вимог п.1 ч.1 ст. 409, ч.2 ст. 410, п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.411 та ч.1 ст.412 КПК України, зазначені порушення, що встановлені за наслідком проведення апеляційного розгляду, є безумовною підставою для скасування оскаржуваного обвинувального вироку.

За таких обставин, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо доведеності вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, оскільки судом першої інстанції допущено неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

Разом з цим, переглядаючи оскаржуваний вироку в межах апеляційної скарги захисника, колегія суддів не погоджується з апеляційними доводами захисника щодо неможливості врахування відомостей протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 12.07.2024, оскільки апелянтом не наведено жодних обґрунтованих доводів, які могли підтвердити, що під час проведенні цих слідчих дій було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 370 КПК України, вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, зокрема положеннями ст. 91 та ст. 94 КПК України.

Із цього вбачається, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази як ті, що викривають, так і ті, що ставлять під сумнів винуватість обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.

Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний вирок, суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен був дослідити всі докази сторони обвинувачення та докази і позицію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.

Згідно з п. 15 ст.7, ст.22 КПК України, однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд першої інстанції не виконав.

Крім того, оцінка доказів, згідно ст. 94 КПК України, є виключною компетенцією суду, який постановив вирок, і ці вимоги закону судом першої інстанції не були дотримані у повному обсязі.

При цьому, апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості самостійно усунути вищезазначені недоліки, оскільки під час апеляційного розгляду сторони не заявляли клопотань про дослідження доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку щодо необхідності скасування оскаржуваного вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_8 в суді першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційні скарги захисника та прокурора належить задовольнити частково.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, щодо неналежного дотримання судом вимог, передбачених ст.ст. 370 та 374 КПК України, тобто в частині обґрунтованості та вмотивованості оскаржуваного вироку.

Реалізуючи та дотримуючись загальних процесуальних засад кримінального провадження, що містяться у главі 2 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закон та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, що обумовлює необхідність скасування оскаржуваного вироку та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції, що відповідає нормам ч.1 ст. 412; п.6 ч. 1 ст. 407; п.п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 409; п.п.1, 3, 4 ч.1 ст.411 КПК України.

Вирішуючи питання про подальший рух кримінального провадження після скасування вироку, колегія суддів виходить з наступного. Порушення судом першої інстанції вищезазначених засад кримінального провадження та вимог п.2 ч.3 ст.374 і ст. 370 КПК України щодо змісту мотивувальної частини обвинувального вироку не відноситься до передбаченого в ч.1 ст.415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п. 1, 2, 10, 13, 15, 19 ч.1 ст.7 КПК України - верховенство права, законність, диспозитивність, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; забезпечення права на захист; а також змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Разом з цим належить врахувати те, що необхідність дотримання при судовому розгляді вказаних загальних засад судочинства підтверджується практикою Європейського суду та змістом норм Європейської конвенції з прав людини, які відповідно до ст.17Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства.

З метою забезпечення належного дотримання під час судового розгляду саме цих загальних засад кримінального провадження, колегія суддів вважає за необхідне скасувати вирок суду першої інстанції і призначити новий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 в суді першої інстанції.

Решту апеляційних доводів захисника та прокурора, колегія суддів вважає передчасними, оскільки згідно ч. 1 ст. 415 КПК України, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, у зв`язку з чим усі подані задовольняється частково.

При новому судовому розгляді суду першої інстанції належить дотримуватися вимог чинного КПК України, в тому числі норм ст.415 ч.3 та ст. 416 КПК України. Крім того, суду ретельному дослідженню підлягають доводи сторони захисту щодо наявності порушення вимог кримінального процесуального закону при проведенні слідчого експерименту від 17.07.2024 та застосування до обвинуваченого недозволених методів досудового розслідування, оскільки з`ясування вказаних обставин має істотне значення для встановлення істини у справі та ухвалення законного і обґрунтованого судового рішення.

Водночас, колегія суддів зазначає, що ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 17.07.2024 щодо обвинуваченого ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з одночасним визначенням застави у розмірі 181 680,00 грн, яка була зменшена ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2024 до 121 120,00 грн та внесена заставодавцем ОСОБА_11 за обвинуваченого ОСОБА_8 , якого звільнено у зв`язку із внесенням застави.

Оскаржуваним вироком залишено без змін обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді застави до набрання вироком, а після набрання вироку законної сили запобіжний захід у вигляді застави ухвалено скасувати.

Цим же вироком ухвалено рішення щодо повернення заставодавцю ОСОБА_11 застави, що була нею внесена за обвинуваченого ОСОБА_8 у розмірі 121 120, 00 грн., відповідно до ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2024 у справі №643/10093/24 (провадження № 1-кс/643/1089/24).

Разом з цим, за наслідком апеляційного перегляду оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 182 КПК України та параграфу 1 Глави 18 цього Кодексу не передбачено строку дії застави як запобіжного заходу. З моменту внесення застави на підозрюваного покладаються обов`язки, визначені ухвалою слідчого судді строком на два місяці, та не продовження цих обов`язків не тягне за собою припинення дії запобіжного заходу у вигляді застави. Закінчення строку дії покладених на підозрюваного слідчим суддею обов`язків не припиняє дію основного запобіжного заходу (яким у цьому випадку є застава) і не є підставою або умовою повернення визначеної в ухвалі про застосування запобіжного заходу внесеної застави.

Відповідно до вимог ч. 11 ст. 182 КПК України, пунктів 7-8 Порядку внесення коштів на спеціальний рахунок у разі застосування застави як запобіжного заходу, застава повертається заставодавцю лише після припинення дії запобіжного заходу у вигляді застави та постановлення вироку (ухвали), у якому міститься рішення про повернення застави.

При цьому, після внесення грошових коштів як застави за підозрювану особу, строк дії ухвали про обрання запобіжного заходу у вигляді застави діє до моменту прийняття остаточного рішення, а саме ухвалення вироку чи закриття кримінального провадження, оскільки відповідно до ст. 182 КПК України цей запобіжний захід не має граничного строку дії.

Натомість, суду першої інстанції належить врахувати, що на час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 був призваний за мобілізацією та наразі проходить військову службу в лавах Збройних Силу України (т.2 арк.164-166), що об`єктивно унеможливлює виконання останнім обов`язків, що покладенні на нього ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 17.07.2024, а саме: прибувати до слідчого, прокурора чи суду за першою вимогою; не відлучатися з м.Харкова без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

За таких обставин, враховуючи, що оскаржуваний вирок підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, а також те, що обвинувачений ОСОБА_8 наразі проходить військову службу в лавах ЗСУ, колегія суддів роз`яснює застоводавцю ОСОБА_11 процесуальне право звернутись до суду першої інстанції із заявою про повернення застави, внесеної за обвинуваченого ОСОБА_8 відповідно до ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2024 у справі №643/10093/24 (провадження № 1-кс/643/1089/24), в тому числі у разі зміни/скасування запобіжного заходу у вигляді застави.

Керуючись ст.ст. 405, 407 ч.1 п.6; 409 ч.1 п.п.1, 3; 410 ч.1 п.2; 412 ч.1, 415 ч.1 п.1; 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Салтівського районного суду м.Харкова від 24 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_8 скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Роз`яснити заставодавцю ОСОБА_11 процесуальну можливість звернутись до суду першої інстанції із заявою про повернення застави у розмірі 121 120 гривень, внесені як застава за обвинуваченого ОСОБА_8 відповідно до ухвали слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2024 у справа № 643/10093/24 (провадження № 1-кс/643/1089/24).

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді :