КРОПИВНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ провадження 11-кп/4809/167/26 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія - ст. 392 ч. 2 КПК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2026 року м. Кропивницький

Колегія суддів Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

суддів у складі колегії суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

при участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

адвоката ОСОБА_7 ,

переглянула у письмовому провадженні, за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 , який здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_8 , ухвалу Фортечного районного суду м. Кропивницького від 16.01.2026 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 17.03.2026 включно, без визначення застави.

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні місцевого суду перебуває судова справа (обвинувальний акт) про обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України /ЄУН 404/10967/25, кримінальне провадження № 0002333 від 21.09.2025/.

Обвинувачення ОСОБА_8 пред`явлене у тому, що він 21.09.2025, у період дії воєнного стану, побачивши по вул. Княгині Ольги, 36 у м. Кропивницькому ОСОБА_9 , 1963 року народження, яка рухалась попереду обвинуваченого та тримала у руці мобільний телефон «Motorola XT 2345-3 moto el 3», реалізуючи виниклий злочинний намір на відкрите викрадення чужого майна, умисно, повторно, з корисливих мотивів, наблизився до ОСОБА_9 ззаду, порівнявся із нею в русі, наніс їй два удари в обличчя з правої сторони. ОСОБА_9 від таких дій обвинуваченого втратила рівновагу і впала, виронила мобільний телефон, що опинився попереду неї на відстані 30-40 метрів. ОСОБА_8 у цей час відкрито заволодів належним ОСОБА_9 мобільним телефоном, вартістю 3 261 гривня 67 копійок, з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, викраденим розпорядився на власний розсуд. ОСОБА_9 внаслідок злочинних дій ОСОБА_8 , що йому інкримінуються, спричинено майнову шкоду на вказану суму, а також тілесні ушкодження у вигляді саден та синців обличчя, що відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

У межах даного кримінального провадження, за клопотанням прокурора, судом першої інстанції у порядку ст. 331 КПК України, розглянуто питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .

Судом встановлено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати і не зменшились у тому обсязі, як їх раніше встановлено: вчинення нового кримінального правопорушення та переховування від суду.

Враховано судом тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке є тяжким, умисним, проти власності, інкриміноване вчиненням у період дії воєнного стану.

Враховано в цілому незадовільні характеристики особи обвинуваченого, а також і відсутність міцних соціальних зв`язків.

Адвокат ОСОБА_7 , який здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нову, якою застосувати щодо ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Судом не взято до уваги обґрунтованість підозри, факти свідчать про те, що ОСОБА_8 не має відношення до злочину.

Не надано оцінки відсутності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Вказує, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, матір похилого віку на утриманні.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, думку у дебатах адвоката ОСОБА_7 на підтримку поданої апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечив задоволення апеляційної скарги захисту, дослідивши виділені матеріали, зваживши доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

При розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, ряд інших обставин та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України визначено: тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

При цьому, у відповідності до ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини та роз`яснень Пленуму ВСУ (Постанова №4 від 25.04.2003р. «Про практику застосування судами запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання та досудового слідства»), тримання під вартою направлено на полегшення здійснення правосуддя та забезпечення громадського порядку та обирається як запобіжний захід при наявності підстав вважати, що інші (більш м`які) запобіжні заходи, можуть не забезпечити виконання підозрюваним (обвинуваченим) обов`язків та його належної поведінки.

Ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи, позицію ЄСПЛ, яка висвітлена в рішенні від 20 травня 2010 року у справі «Москаленко проти України», - суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначено, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Врахування тяжкості злочину має раціональний зміст, оскільки тяжкість свідчить про ступінь суспільної небезпечності особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем ймовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризики ухилення підозрюваного від слідства, суду (рішення ЄСПЛ «W проти Швейцарії»).

Рішенням ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» визначено: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин (справи «Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Слід враховувати вимоги статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та положень, встановлених у рішеннях Європейського суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не повинне перебувати за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення належної поведінки обвинуваченого на цей період, та його продовження, - має бути співрозмірним меті заходу, і має забезпечить виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур гл. 18 КПК України.

Вимог закону місцевий суд дотримався.

Суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та обґрунтовано прийшов до висновків про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Як вбачається з матеріалів, судом першої інстанції здійснюється судове слідство у межах кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 186 КК України.

Обставини обвинувачення у стислому вигляді наведені вище за текстом ухвали.

Суд апеляційної інстанції під час перегляду апеляційної скарги, з огляду на положення ст. 422-1 КПК України, не здійснює перевірку правильності пред`явленої підозри, оскільки особі вже пред`явлене обвинувачення і обвинувальний акт розглядається судом першої інстанції, та не перевіряє докази, що підтверджують або спростовують винуватість особи, оскільки то є прерогативою суду першої інстанції в ході судового слідства.

У межах даного кримінального провадження ОСОБА_8 тримається під вартою з вересня 2025 року. Наразі строк тримання під вартою обвинуваченого у межах даного кримінального провадження не перевищує меж розумного.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, покарання за яке передбачає позбавлення волі від семи до десяти років, кримінальне правопорушення є умисним, корисливим, інкриміноване із застосуванням насильства, у період дії воєнного стану; спричинено майнову шкоду та шкоду здоров`ю потерпілій.

Як вимагається положеннями ст. 178 КПК України, враховуються наступні обставини.

Обвинувачений ОСОБА_8 має постійне місце проживання, не одружений, без утриманців, безробітний, суспільно корисною діяльністю не займається, не має досить міцних соціальних зв`язків.

Окрім вказаного зауважується на те, що ОСОБА_8 багаторазово судимий: в тому числі за вчинення тяжких умисних злочинів зокрема проти власності, відбував покарання в умовах відповідного виправного закладу.

Разом із тим, будучи звільненим у 2022 році по відбуттю строку покарання, у 2025 інкриміноване вчинення нового злочину проти власності.

Отже, є небезпідставна можливість стверджувати про небажання ОСОБА_8 стати на шлях виправлення, асоціальність його поведінки, ігнорування й нехтування ним необхідності дотримання правослухняної поведінки, поваги до встановлених правил суспільства та прав інших осіб (в тому числі права законного володіння особою майном).

Беручи до уваги наведені обставини, можливо стверджувати про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які не перестали існувати.

З огляду на тяжкість інкримінованого злочину, суворість можливого покарання, що відомо обвинуваченому, враховуючи кримінальну історію минулого обвинуваченого, відсутність міцних соціальних зв`язків, обвинувачений ОСОБА_8 може вчинити спроби переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності за вчинення злочину, зважаючи на відсутність стабільного джерела доходу до існування, є об`єктивні підстави вважати наявним ризику вчинення обвинуваченим нового кримінального правопорушення (зокрема проти власності) у разі застосування стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу.

При вирішенні питання продовження строку дії стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом першої інстанції достатньою мірою взято до уваги всі обставини і можливі ризики.

Наявність у ОСОБА_8 постійного місця проживання та матері похилого віку вочевидь не є тим фактором, що зможе забезпечити належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

З огляду на зазначене вище, більш м`які запобіжні заходи, зазначені у ст. 176 КПК України, не зможуть забезпечити як кримінальне провадження, так і належної процесуальної поведінки ОСОБА_8 , також запобігти встановленим ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Доводи з приводу можливості застосування стосовно обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, спростовуються наведеним вище.

Отже, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржувана ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін як законна та обґрунтована.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1, 424 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який здійснює захист обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу Фортечного районного суду м. Кропивницького від 16.01.2026 про продовження стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів до 17.03.2026 включно, без визначення застави, залишити без змін.

Ухвала Кропивницького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4