Справа № 591/3343/15-к
Номер провадження 1-кп/950/7/26
У Х В А Л А

"18" березня 2026 р. Лебединський районний суд

Сумської області

В складі: головуючого судді - ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , обвинуваченого - ОСОБА_3 ,

захисників - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Лебедині клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 , подане в порядку ст. 350 КПК України, про виключення застосування щодо нього звернення «обвинувачений (підсудний)», закриття кримінального провадження, повернення обвинувального акта прокурору або прийняття іншого процесуального рішення у кримінальному провадженні № 0000064 від 19.02.2015 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 372, ст. 340 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням у порядку ст. 350 КПК України, в якому просив: виключити щодо нього застосування звернення «обвинувачений (підсудний)» до набуття, на його думку, такого статусу в законний спосіб; закрити кримінальне провадження; або повернути обвинувальний акт прокурору для усунення, як зазначено у клопотанні, грубих порушень процесуального закону в частині дотримання строків досудового розслідування; або прийняти інше процесуальне рішення.

Клопотання мотивоване тим, що, на думку заявника, органом досудового розслідування та прокурором порушено строки досудового розслідування, обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування були вручені стороні захисту поза межами цих строків, а тому особа не набула процесуального статусу обвинуваченого. Також заявник посилався на попередні судові рішення про повернення обвинувального акта прокурору та на практику Верховного Суду щодо наслідків направлення обвинувального акта поза межами строку досудового розслідування.

Прокурор ОСОБА_6 проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на те, що обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні вперше був направлений до суду 12.05.2015, тобто в межах строку досудового розслідування, а подальше його повернення судом прокурору та повторне направлення після усунення недоліків не означає поновлення чи продовження строку досудового розслідування. Крім того, прокурор зазначив, що ухвалою апеляційного суду від 21.10.2016 висновок суду першої інстанції про нібито вручення обвинувального акта поза межами строків досудового розслідування був визнаний безпідставним.

Захисники ОСОБА_4 , ОСОБА_5 клопотання підтримали, просили задовольнити.

Суд, вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши клопотання, письмові заперечення прокурора, а також процесуальні обставини руху даного кримінального провадження, приходить до такого.

Так, відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, забезпечення доведеності вини, забезпечення права на захист, а також обґрунтованість судового рішення. Саме крізь призму цих конституційних засад суд оцінює доводи поданого клопотання.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є, серед іншого, забезпечення того, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. За змістом ст. 7 КПК України зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, а відповідно до ст. 9 КПК України суд, прокурор, слідчий, слідчий суддя та інші службові особи зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, а за змістом ст. 26 КПК України суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Отже, сама по собі наявність клопотання не має означати обов`язку суду прийняти таке рішення, яке законом на даній стадії провадження не передбачене.

Судом встановлено, що кримінальне провадження № 0000064 від 19.02.2015 перебуває на стадії судового розгляду, а не на стадії підготовчого судового засідання. Із матеріалів, на які послалися учасники, вбачається, що обвинувальний акт у цьому провадженні був уперше направлений до суду 12.05.2015; у подальшому в різні періоди суди ухвалювали рішення щодо повернення обвинувального акту прокурору, скасування таких рішень апеляційною інстанцією, а також щодо визначення підсудності у зв`язку з неможливістю утворити склад суду. Також із письмових заперечень прокурора вбачається, що ухвалою апеляційного суду від 21.10.2016 було зазначено про безпідставність висновку суду першої інстанції щодо нібито виконання процесуальних дій поза межами строків досудового розслідування.

Суд окремо звертає увагу на те, що заявлене клопотання фактично поєднує кілька різних за своєю правовою природою вимог: вимогу про невизнання за ОСОБА_3 процесуального статусу обвинуваченого; вимогу про закриття кримінального провадження; вимогу про повернення обвинувального акту прокурору; посилання на порушення строків досудового розслідування і неправильність переходу до стадії судового розгляду.

Тому кожен із цих доводів підлягає окремій оцінці.

Так, щодо доводу про ненабуття ОСОБА_3 процесуального статусу обвинуваченого, суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 42 КПК України, обвинуваченим (підсудним) є особа, обвинувальний акт щодо якої переданий до суду в порядку, передбаченому цим Кодексом. За змістом наведеної норми процесуальний статус обвинуваченого пов`язується не з суб`єктивним сприйняттям сторони, а з настанням визначеного законом юридичного факту, а саме переданням обвинувального акту до суду в порядку, передбаченому КПК України. Судом встановлено, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_3 був переданий до суду, кримінальне провадження прийняте до провадження суду та перебуває на стадії судового розгляду. У судових засіданнях ОСОБА_3 бере участь саме як обвинувачений, користується процесуальними правами, передбаченими КПК України, забезпечений захисниками, подає клопотання, висловлює заперечення, реалізує право на захист. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що твердження заявника про відсутність у нього статусу обвинуваченого не ґрунтується на вимогах ст. 42 КПК України та спростовується самим процесуальним станом справи. Тому вимога про «виключення у застосуванні звернення обвинувачений (підсудний)» є безпідставною.

Щодо доводу про порушення строків досудового розслідування, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 219 КПК України, строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей до ЄРДР до дня звернення до суду з обвинувальним актом. Таким чином, закон прямо пов`язує закінчення досудового розслідування саме з фактом звернення до суду з обвинувальним актом. Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України, обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Згідно зі ст. 283 КПК України, прокурор після повідомлення особі про підозру зобов`язаний у найкоротший строк вчинити одну з передбачених законом дій, у тому числі звернутися до суду з обвинувальним актом.

За змістом ст. 293 КПК України, одночасно з переданням обвинувального акта до суду прокурор зобов`язаний надати його копію та копію реєстру матеріалів досудового розслідування підозрюваному та його захиснику.

Судом встановлено, що обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні був уперше направлений до суду 12.05.2015, що підтверджується письмовими запереченнями прокурора та не спростовано належними і допустимими даними, які б свідчили про інше. Саме цей момент, відповідно до наведених норм ст. 219, ст. 110, ст. 283 КПК України, є юридично значущим для оцінки питання про закінчення досудового розслідування.

Суд не приймає довід про те, що подальше повернення обвинувального акту прокурору та повторне його направлення до суду після усунення недоліків автоматично означає порушення строку досудового розслідування. Такий підхід не випливає зі змісту кримінального процесуального закону. Повернення обвинувального акту прокурору є процесуальним наслідком виявлення судом певних недоліків на стадії підготовчого провадження, однак саме по собі не свідчить про «відновлення» досудового розслідування в розумінні ст. 219 КПК України та не анулює факт первинного звернення прокурора до суду з обвинувальним актом.

Крім того, убачається, що апеляційний суд у своїй ухвалі від 21.10.2016 вже надавав оцінку аналогічному доводу та вказав на безпідставність висновку про виконання відповідних процесуальних дій поза межами строків досудового розслідування. Наведена обставина додатково свідчить про те, що доводи заявленого клопотання фактично спрямовані на повторне порушення питання, яке вже було предметом процесуальної оцінки.

Суд приходить до висновку, що посилання заявника на п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України як на підставу для закриття кримінального провадження є необґрунтованим, оскільки матеріали, на які посилаються сторони, не підтверджують факту направлення обвинувального акта до суду вперше поза межами строку досудового розслідування, а відтак відсутня та правова підстава, з якою закон пов`язує можливість закриття кримінального провадження.

Щодо доводу про необхідність повернення обвинувального акту прокурору, суд вважає за необхідне зазначити що цей довід є самостійно безпідставним з огляду на процесуальну стадію, на якій перебуває справа. Так відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу. Отже, закон прямо визначає стадію кримінального провадження, на якій суд уповноважений вирішувати питання про повернення обвинувального акта прокурору - це саме підготовче судове засідання.

За змістом статей 315-316 КПК України, за результатами підготовчого судового засідання суд або приймає рішення, передбачені законом, або призначає судовий розгляд. Після переходу до стадії судового розгляду кримінальне провадження відбувається в інших процесуальних межах.

Суд окремо зазначає, що питання відповідності обвинувального акта вимогам КПК України вже вирішувалося у підготовчому судовому засіданні. Саме ця стадія є законодавчо визначеним процесуальним фільтром, у межах якого суд перевіряє обвинувальний акт на відповідність вимогам статей 291-293 КПК України та вирішує питання про можливість призначення судового розгляду. Після того, як справа призначена до судового розгляду, суд не наділений повноваженнями повторно повертати обвинувальний акт прокурору з тих самих мотивів шляхом розгляду клопотання, поданого в порядку ст. 350 КПК України.

Положення ст. 350 КПК України надають учасникам судового провадження право заявляти клопотання, однак ця норма не розширює межі компетенції суду та не створює нових процесуальних повноважень, не передбачених КПК України. Тому саме по собі посилання на ст. 350 КПК України не дає суду права повернути обвинувальний акт прокурору на стадії судового розгляду, коли такий процесуальний механізм законом уже не передбачений.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимога про повернення обвинувального акта прокурору заявлена поза межами тієї стадії кримінального провадження, на якій таке питання може бути вирішене, а тому задоволенню не підлягає.

Крім того, судом враховано, що заявник посилається на ухвали судів, якими в різні періоди обвинувальний акт повертався прокурору, але разом із тим суд зазначає, що юридичне значення мають не окремі проміжні процесуальні рішення, які в подальшому були скасовані, а чинний процесуальний стан кримінального провадження.

Із матеріалів, на які посилалися сторони, вбачається, що окремі ухвали про повернення обвинувального акту прокурору були предметом перегляду в апеляційному порядку, а в окремих випадках були скасовані. Саме тому посилання на такі ухвали як на безумовну підставу для закриття провадження або повернення обвинувального акта не може бути визнано переконливим. Скасоване судове рішення не породжує тих правових наслідків, на які посилається заявник.

Крім того, незгода сторони з тим, яким чином суд у минулому оцінив підстави для призначення обвинувального акта до розгляду, не є тотожною наявності передбачених законом підстав для закриття провадження на цей час.

Щодо доводу про порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку

Згідно зі ст. 28 КПК України, кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Аналогічна гарантія передбачена ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд погоджується, що вимога щодо розумних строків є обов`язковою для всіх органів кримінального провадження, а тривалість провадження повинна бути предметом постійного контролю суду. Разом із тим сама лише тривалість розгляду справи, як і посилання на принцип розумного строку, не утворює автоматичної підстави для закриття кримінального провадження чи для повернення обвинувального акта прокурору, якщо такі підстави прямо не передбачені кримінальним процесуальним законом. Тому суд приходить до висновку, що доводи заявника про тривалість кримінального провадження підлягають оцінці в контексті забезпечення подальшого судового розгляду, однак самі по собі не доводять наявності підстав для задоволення заявленого клопотання в обсязі який заявлений.

Оцінивши кожен аргумент сторони захисту окремо та в сукупності, суд приходить до висновків, що довід про відсутність у ОСОБА_3 статусу обвинуваченого суперечить ч. 2 ст. 42 КПК України; довід про закінчення строків досудового розслідування не підтверджує наявності підстав, передбачених п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки обвинувальний акт був уперше направлений до суду, а питання наслідків його подальшого повернення вже ставало предметом процесуальної оцінки; довід про необхідність повернення обвинувального акта прокурору не може бути задоволений, оскільки таке повноваження суд реалізує на стадії підготовчого судового засідання відповідно до ст. 314 КПК України, тоді як дане кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду; посилання на попередні судові рішення не спростовують чинного процесуального стану справи та не створюють самостійної підстави для задоволення клопотання; доводи про порушення принципу розумних строків підлягають урахуванню судом у подальшому розгляді справи, однак не зумовлюють ухвалення одного з тих рішень, про які просить заявник.

Враховуючи викладене, суд вважає клопотання ОСОБА_3 таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 2, 7, 9, 22, 26, 28, 42, 110, 219, 283, 291, 293, 314316, 337, 350, 369372, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_3 , поданого в порядку ст. 350 КПК України, про виключення застосування щодо нього звернення «обвинувачений (підсудний)», закриття кримінального провадження, повернення обвинувального акта прокурору або прийняття іншого процесуального рішення - відмовити.

Ухвала суду, в частині відмови у закритті кримінального провадження, може бути оскаржена до Сумського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Суддя: ОСОБА_7