ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні провадження за апеляційною скаргою прокурора Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Полтави від 06 січня 2026 року,

ВСТАНОВИЛА:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені слідчим суддею обставини.

Ухвалою слідчого судді у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №00301 від 18.07.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст.358 КК України, відмовлено у задоволенні клопотання старшого слідчого СВ ВП №2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області ОСОБА_7 про накладення арешту на майно підозрюваної ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на автомобіль марки «LAND ROVER FREELANDER», д.н.з НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного запису НОМЕР_2 .

Мотивуючи рішення про відмову в задоволені клопотання про арешт майна, слідчий суддя послався на те, що вид забезпечення у кримінальному провадженні у вигляді арешту майна з метою забезпечення цивільного позову повинен бути співмірним розміру завданих збитків. Матеріалами справи доведено, що вартість автомобіля набагато перевищує розмір завданих збитків, що вказує на неспівмірність.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи , яка її подала.

В поданій апеляційній скарзі прокурор Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_6 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого про накладення арешту на майно підозрюваної ОСОБА_8 та накласти арешт на автомобіль марки «LAND ROVER FREELANDER», д.н.з НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного запису НОМЕР_2 , з позбавленням права розпорядження та відчуження, з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінальних правопорушень потерпілому в даному кримінальному провадженні.

На обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що внаслідок вчинених кримінальних правопорушень, ОСОБА_8 , за попередньою змовою групою осіб із ОСОБА_9 , потерпілому заподіяно матеріальних збитків на загальну суму 75 636 гривень.

Вказує, що відповідно до договору купівлі-продажу 5348/2024/5001267 транспортного засобу, вартість автомобіля «LAND ROVER FREELANDER», д.н.з ВІ6718ЕІН складає 150 000 грн.

Зазначає, що наразі потерпілою стороною Департаментом соціального захисту населення Полтавської міської ради підготовлено позовну заяву про стягнення з підозрюваної шкоди, завданої внаслідок вчинення нею кримінальних правопорушень.

Крім того вказує, що накладення арешту на майно не є припиненням права власності на нього або позбавленням таких прав, хоча власник обмежується у реалізації правомочностей щодо таких прав та такий захід є тимчасовим.

Позиції інших учасників судового провадження.

Учасники провадження, будучи належним чином повідомленими про апеляційний розгляд, в судове засідання не з`явилися, просили здійснювати розгляд без їх участі. Прокурор додатково повідомив, що 27.01.2026 на розгляд суду першої інстанції направлено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №00301, за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.

Мотиви суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

В силу ч. 2 ст. 131 КПК України одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя повинен з`ясувати усі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Статтею 173 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна, накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); можливість спеціальної конфіскації (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

На думку колегії суддів, слідчим суддею при винесенні рішення враховано наведені положення КПК та практики Європейського Суду.

З поданого слідчим клопотання вбачається, що в провадженні СВ ВП № 1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області перебували матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.07.2025 за № 00301, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України.

В ході досудового розслідування було встановлено, що не пізніше 01.09.2024 ОСОБА_8 із ФОП ОСОБА_9 вступила у злочинну змову, спрямовану на реалізацію прямого злочинного умисну на заволодіння шляхом обману чужим майном коштами державного бюджету у виді безпідставного, всупереч п. 17 Порядку, отримання коштів на розрахункові рахунки під виглядом отримання компенсації від держави за послуги «муніципальна няня».

На виконання вказаного злочинного умислу, ОСОБА_8 із ФОП ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою групою осіб, умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання його суспільно-небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, з метою протиправного заволодіння бюджетними коштами у вигляді компенсації за послугу «муніципальна няня» шляхом обману, 01.09.2024 підписали і тим самим уклали договір № 3 про здійснення догляду за дитиною до трьох років, а саме: за ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 достовірно знаючи, що жодного разу послуги по догляду за дитиною від ФОП ОСОБА_9 не отримувала та не мала наміру отримувати.

Одночасно з викладеним, ОСОБА_8 вчинила протиправні дії, що полягали в умисному складанні завідомо підроблених офіційних документів, як способу протиправного заволодіння бюджетними коштами у вигляді компенсації за послугу «муніципальна няня» шляхом обману, за попередньою змовою з ОСОБА_9 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, підписали акти про надану послугу «муніципальна няня» від 01.10.2024, від 02.12.2024, від 01.01.2025, від 01.02.2025, від 01.03.2025, від 01.04.2025, від 01.05.2025, від 01.06.2025, від 01.07.2025, до яких включили завідомо неправдиві дані щодо факту та обсягу наданих послуг, достовірно знаючи, що ці послуги станом на дати підписання актів не виконано і не могло бути виконано.

У подальшому 01.10.2024, від 01.11.2024, від 02.12.2024, від 01.01.2025, від 01.02.2025, від 01.03.2025, від 01.04.2025, від 01.05.2025, від 01.06.2025, від 01.07.2025 у невстановленому досудовим розслідуванням місці та час, але до 5 числа місяця, наступного за місяцем, в якому надано послугу «муніципальна няня», ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання його суспільно небезпечних наслідків і бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, з метою протиправного заволодіння бюджетними коштами у вигляді компенсації за послугу «муніципальна няня» шляхом обману подала до Департаменту соціального захисту населення Полтавської міської ради, що знаходиться за адресою: м. Полтава вул. В. Липинського 3, відомості, що підтверджують витрати на оплату няні послуги «муніципальна няня» розрахункові квитанції та завідомо підроблені акти про надану послугу «муніципальна няня» від 01.10.2024, від 01.11.2024, від 02.12.2024, від 01.01.2025, від 01.02.2025, від 01.03.2025, від 01.04.2025, від 01.05.2025, від 01.06.2025, від 01.07.2025 підписані отримувачем компенсації послуги «муніципальна няня».

Загалом внаслідок вчинених кримінальних правопорушень заподіяно матеріальних збитків на загальну суму 75 636 гривень.

24 грудня 2025 року ОСОБА_8 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.190, ч.3 ст.358, ч.4 ст.358 КК України.

У клопотанні слідчим також було зазначено, що згідно з матеріалами кримінального провадження, підозрювана володіє майном, яке може бути використане для відшкодування завданої шкоди, а саме згідно з Державними реєстрами автоматизованих баз даних, ОСОБА_8 , РНОКПП: НОМЕР_3 , є власником автомобіля «LAND ROVER FREELANDER», д.н.з. НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію транспортного запису НОМЕР_2 .

А тому, у зв`язку з необхідністю відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), слідчий просив накласти арешт на вказаний вище автомобіль.

Слідчий суддя, вирішуючи питання про накладення арешту, врахував наявність обгрунтованої підозри про вчинення ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, що ставляться їй у провину, розмір завданої її діями шкоди, а також розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, наслідки накладення арешту майна для підозрюваної.

Дослідивши доводи клопотання, слідчий суддя дійшов обгрунтованого висновку, що в даному випадку обмеження права власності не будуть співрозмірними завданням кримінального провадження, зокрема дій спрямованих на відшкодування завданих збитків, які є значно меншими ніж вартість транспортного засобу, на який слідчий просив накласти арешт.

Як встановлено органом досудового розслідування, у кримінальному провадженні потерпілому завдано збитків на суму 75 636 грн. При цьому, вказаних збитків завдано не лише ОСОБА_8 , оскілька остання відповідно до клопотання діяла за попередньою змовою із іншими особами.

В той же час, як зокрема зазначає прокурор, відповідно до договору купівлі-продажу 5348/2024/5001267, вартість транспортного засобу «LAND ROVER FREELANDER», д.н.з. НОМЕР_4 складає 150 000 грн., що перевищує завдані збитки майже у два рази.

Також, на момент звернення слідчим із клопотанням про накладення арешту на автомобіль, цивільний позов потерпілою стороною до підозрюваної ОСОБА_8 не заявлявся та не був долучений до матеріалів клопотання, що також свідчить про безпідставність вимог про накладення арешту з метою забезпечення цивільного позову, який не подавався.

Врахуванню підлягає і те, що кримінальне провадження на даний час перебуває на стадії судового розгляду, питання щодо необхідності накладення арешту на вказане майно, з урахуванням зібраних органом досудового розслідування доказів, що мають значення для кримінального провадження, за необхідності може бути вирішено судом першої інстанції.

З огляду на викладене, ухвала слідчого судді є законною та вмотивованою, а тому підстав для задоволення апеляційних вимог колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Полтавської окружної прокуратури ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Полтави від 06 січня 2026 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4