У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора (в режимі відеоконференції) ОСОБА_3 ,

захисника (в режимі відеоконференції) ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

перекладача (в режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Житомирського районного суду Житомирської області клопотання прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000129 від 02.07.2025 за обвинуваченням ОСОБА_5 ( ОСОБА_7 ) у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 199 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Прокурор у підготовчому судовому засіданні звернулась до суду з клопотанням про продовження строку застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в кримінальному провадженні за №0000129 від 02.07.2025 року, оскільки ризики, передбачені п.1, 3, 4, 5 ст. 177 КПК України і зазначені судом в ухвалі про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме: переховування від суду, здійснення незаконного впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення інших кримінальних правопорушень, на даний час не зменшились і продовжують існувати, а строк дії ухвали про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до обвинуваченого ОСОБА_5 закінчується 19.02.2026 року.

Сторона захисту заперечувала щодо задоволення клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу, оскільки прокурором не підтверджено наявність ризиків. Всупереч викладеному у клопотанні, обвинувачений має місці соціальні зв`язки на території України. У разі продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою просила про визначення обвинуваченому застави у розмірі 80 прожиткових мінімумів, як і іншим фігурантам справи.

У судовому засіданні прокурор клопотання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою підтримала, просила його задовольнити. Наголосила, що доводи захисника не підтверджуються будь-якими доказами. Крім того, обвинуваченого було екстрадовано до України в рамках розгляду даного кримінального провадження, у останнього відсутні родичі на території України та зареєстроване постійне місце проживання.

Обвинувачений підтримав думку свого захисника та заперечував проти клопотання прокурора.

Заслухавши думки учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Приймаючи до уваги, що ухвала суду про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 припиняє свою дію 19.02.2026 року, судове провадження не закінчене, прокурором подане відповідне клопотання, тому суд вважає за необхідне розглянути питання щодо продовження строку дії міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.05.2024 відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Після його доставки до місця кримінального провадження, ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.09.2025 було застосувано до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8"), без визначення розміру застави в межах строку досудового розслідування, тобто до 16 листопада 2025 року включно. У подальшому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно останнього неодноразово продовжувався, останній раз ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 23.12.2025, строком до 19 лютого 2026 року включно.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Так, відповідно до вимог п. п. 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу.

У справі "Ілійков проти Болгарії" №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що "суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів".

Суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Оцінюючи наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, суд враховує реальну можливість, що ОСОБА_9 може з метою уникнення відповідальності: переховуватися від суду, оскільки вже переховувався від органів досудового розслідування та суду з моменту залишення території України до його затримання; незаконно впливати на свідків, інших підозрюваних, оскільки злочин було скоєно у співучасті; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки не встановлено всіх спільників вчинення кримінального правопорушення; вчинити інше кримінальне правопорушення, так як обвинувачений не має постійного джерела прибутку для існування на території України.

Оскільки вище вказані факти встановлені ухвалою суду при обранні заходів забезпечення у вигляді тримання під вартою ОСОБА_8 , та при розгляді клопотання про продовження дії визначеного запобіжного заходу, не були оспорені належними та допустимими доказами, суд визнає, що визначені прокурором ризики на даний час не відпали і не зменшились.

Водночас, оцінюючи характер та фактичні обставини інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, його тяжкість та суспільне значення, що свідчать про його підвищену суспільну небезпеку. У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту.

Відтак, даний вид запобіжного заходу є співмірним з існуючими ризиками, відповідає особі обвинуваченого та тяжкості вчиненого ним злочину, та унеможливить настання ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Крім того, дослідивши матеріали справи, суд з урахуванням характеру інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, доведених ризиків, суд не може покласти в основу свого рішення доводи захисника про застосування обвинуваченому застави, а отже вважає, що відсутні об`єктивні передумови для визначення застави на даному етапі кримінального провадження. Відтак, у клопотанні захисника слід відмовити.

За таких обставин, зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, суд вважає обґрунтованими доводи прокурора про необхідність продовження застосованого до обвинуваченого ОСОБА_5 виняткового виду запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для нейтралізації зазначених вище ризиків, тому необхідно продовжити останньому строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 60 днів, згідно положень ст. 183 КПК України.

Керуючись ст.ст. 177, 183, 184, 199, 314-317 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У клопотанні захисника ОСОБА_4 щодо можливості застосування винесення застави відмовити.

Клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 ( ОСОБА_7 ) на 60 діб до 07.04.2026 (включно), без можливості внесення застави.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено та оголошено 09.02.2026 року.

Головуюча суддя ОСОБА_1