УХВАЛА

05 березня 2026 року

м. Київ

справа № 229/188/22

провадження № 13-22кс26

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду матеріалів кримінального провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Дніпропетровського апеляційного суду від 22 травня 2025 року у кримінальних провадженнях № 0000534 та № 0000014 щодо ОСОБА_18 і

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Дружківського міського суду Донецької області від 25 листопада 2024 року ОСОБА_18 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 185, частиною другою статті 389 Кримінального кодексу України (далі - КК України), і призначено йому покарання:

- за частиною третьою статті 185 КК України у виді позбавлення волі на строк чотири роки;

- за частиною другою статті 389 КК України у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців.

На підставі частини першої статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_18 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

Стягнуто з ОСОБА_18 на користь потерпілої ОСОБА_19 4000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про долю речових доказів.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного суду від 22 травня 2025 рокуапеляційну скаргу засудженого ОСОБА_18 залишено без задоволення, а вирок Дружківського міського суду Донецької області від 25 листопада 2024 року - без змін.

Не погодившись з рішенням суду апеляційної інстанції, прокурор подав касаційну скаргу з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю ухвали апеляційного суду вимогам статей 370 та 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

У поданій касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду через порушення права засудженого на захист, оскільки його належно не було повідомлено про дату і час апеляційного розгляду справи, чим було позбавлено його можливості брати участь у судовому засіданні та відстоювати свою позицію в суді.

На підтвердження своєї правомочності на подачу касаційної скарги прокурор послався на постанову судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 21 січня 2016 року (справа № 5 - 332 кс 15).

Ухвалою від 27 січня 2026 року колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - колегія суддів, Суд, Касаційний кримінальний суд) передала кримінальне провадження щодо ОСОБА_18 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки на переконання колегії суддів є необхідність відступу від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

При цьому колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2016 року (справа № 5 - 332 кс 15) за наслідками розгляду питання щодо неприйнятності касаційної скарги прокурора за умови, якщо таку подано в інтересах засудженої особи і порушені в ній питання не стосуються виконання прокурором функцій обвинувачення, міститься правовий висновок про те, що норми, які містяться в пункті 20 частині другій статті 36 і пункті 6 частині першій статті 425 КПК України наділяють прокурора, як сторону кримінального провадження, правом подати касаційну скаргу на судові рішення, зазначені в статті 424 КПК України, з підстави порушення права обвинуваченого на захист, тобто правом ініціювати відкриття касаційного провадження з метою ухвалення касаційним судом рішення на користь засудженого.

Колегія суддів погоджується з тим висновком, що текст статті 425 КПК України не містить у пункті (6) обмеження для права прокурора на подання касаційної скарги, на відміну від інших учасників провадження.

Однак колегія суддів вважає, що висновок Верховного Суду Українипро необмежене право прокурора подавати касаційну скаргу не враховує як положень КПК України, так і норм законодавства, що регулюють діяльність прокурора.

На відміну від інших учасників процесу, які не є представниками органу влади, на прокурора поширюється дія частини другої статті 19 Конституції, що передбачає: «Органи державної влади…, їхпосадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, щопередбачені Конституцією та законами України».

В ухвалі про передачу кримінального провадження колегія суддів посилається на частину четверту статті 23 Закону України № 1697-VII від 14 жовтня 2014 року «Про прокуратуру», яка передбачає, що прокурор здійснює представництво інтересів громадянина в суді виключно після підтвердження судом підстав для його представництва і зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що обмеження на діяльність прокурора у юридичних процесах, у тому числі у кримінальному провадженні, накладаються Конституцією і законами, які регулюють діяльність прокуратури; за таких обставин, передбачати ті ж самі обмеження у процесуальній нормі, що регулює окремий аспект провадження, законодавець не мав потреби, розуміючи, що вони врегульовані іншими правовими положеннями.

Відсутність обмежень прокурора щодо можливості оскарження судових рішень в апеляційному та касаційному порядку, на думку колегії суддів,створюють передумови для зловживання таким правом і тягнуть за собою зайву витрату часу для учасників процесу, невиправдану завантаженість судів апеляційної та касаційної інстанції, додаткову витрату державних коштів.

Тому, зважаючи на конкретні обставини справи, колегія суддів хоче відступити від висновку, викладеного у вказаній постанові Верховного Суду України від 21 січня 2016 року у справі № 5-332кс15, і відповідно до вимог пункту 7 Параграфу 3 Розділу 4 «Перехідні положення» Закону № 2147-VІІІ від 03.10.2017 та статті 4341 КПК України передати кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Колегія суддів вважає, що при розгляді цього провадження Велика Палата Верховного Судумає відступити від вказаного висновку Верховного Суду України та зробити інший висновок про те, що у межах положень пункту 6 частини першої статті 425 КПК України прокурор має право подати касаційну скаргу на судові рішення з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, а також істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які є безумовною підставою для скасування судового рішення (частина друга статті 412 КПК України).

У інших випадках, при подачі прокурором касаційної скарги в інтересах засудженого чи потерпілого з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити у справі законне та обґрунтоване судове рішення, прокурор має узгодити можливість подачі такої касаційної скарги із засудженим або потерпілим.

Відповідно до частини четвертої статті 434-2 КПК України ухвала про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду має бути належним чином умотивована.

Перевіривши обґрунтування необхідності такого відступу від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, Велика Палата Верховного Суду вважає, що кримінальне провадження підлягає прийняттю до розгляду.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 434-1, 434-2 Кримінального процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду

У Х В А Л И Л А:

Прийняти до розгляду кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Дніпропетровського апеляційного суду від 22 травня 2025 року щодо ОСОБА_18 .

Призначити кримінальне провадження до касаційного розгляду Великою Палатою Верховного Суду на 24 червня 2026 року о 12 годині 00 хвилин у приміщенні Верховного Суду за адресою: місто Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

Копії ухвали надіслати учасникам судового провадження.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідачОСОБА_1
Судді:ОСОБА_2 ОСОБА_10
ОСОБА_3 ОСОБА_11
ОСОБА_4 ОСОБА_12
ОСОБА_5 ОСОБА_13
ОСОБА_6 ОСОБА_14
ОСОБА_20 ОСОБА_15
ОСОБА_8 ОСОБА_16
ОСОБА_9 ОСОБА_17