ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11кп/818/380/26 Доповідач: ОСОБА_2 Категорія: ч.4 ст.185, ч.1 ст.361 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

-головуючого ОСОБА_2 ,

-суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

-при секретарі ОСОБА_5 ,

-за участю прокурора ОСОБА_6 ,

-захисника ОСОБА_7 ,

-обвинуваченої ОСОБА_8 ,

-представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Харкові кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні, представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м.Харкова від 26 вересня 2025 року, -

УСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Харкова, громадянку України, українку, із середньою освітою, не одружену, офіційно непрацевлаштовану, маючу на утриманні неповнолітніх дітей - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судиму,

засуджено:

-за ч.1 ст.361 КК України на 1 рік пробаційного нагляду;

-за ч.4 ст.185 КК України на 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 визначено остаточне покарання 5 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки і покладенням на неї ряду обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_12 задоволено частково.

Постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 на відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 159 600 грн., а також моральної шкоди суму в розмірі 10 000 грн.

Кримінальне провадженні розглянуто в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Зміст оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції

Як установив суд, з грудня 2022 року по 21 червня 2023 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживала разом з потерпілою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за адресою: АДРЕСА_3 . Через деякий час у грудні 2022 року, точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено, оскільки ОСОБА_12 користується звичайним мобільним телефоном, не смартфоном, та необізнана в користуванні мобільним додатком «Privat24», ОСОБА_8 з дозволу потерпілої ОСОБА_12 встановила собі на мобільний телефон застосунок «Privat24» та прив`язала банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 ОСОБА_12 , використовуючи номер мобільного телефону останньої, а саме: НОМЕР_2 для того, щоб сплачувати комунальні послуги через вищевказаний мобільний додаток.

Отримавши повний доступ до банківських рахунків ОСОБА_12 та можливість розпоряджатися її коштами, у ОСОБА_8 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, а саме грошових коштів з банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , власником якої є ОСОБА_12 .

Реалізовуючи свій єдиний злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи умисно, з корисливих мотивів, ОСОБА_8 в період дії воєнного стану, поширеного на території України, у той час, коли підрозділи збройних сил та інших військових формувань Російської Федерації продовжують агресивну війну проти України та повномасштабне вторгнення в Україну з метою зміни меж території або державного кордону України на порушення порядку, встановленого Конституцією України, знаходячись за адресою: АДРЕСА_3 , будучи обізнаною про Указ Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закон України № 2102-IX від 24.02.2022 «Про Затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», з 01.04.2023 по 08.06.2023, зі свого мобільного телефону, через мобільний додаток «Privat24», здійснила переказ грошових коштів з банківської карти АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 (рахунок НОМЕР_3 ), що належить потерпілій ОСОБА_12 , на власну банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_4 , на загальну суму 179650 грн, а саме:

- 01.04.2023 об 20 год. 54 хв. у сумі 2000 грн;

- 06.04.2023 об 08 год. 17 хв. у сумі 1000 грн;

- 25.04.2023 об 17 год. 24 хв. у сумі 650 грн.;

- 26.04.2023 об 11 год. 23 хв. у сумі 6 000 грн.;

- 03.05.2023 об 09 год. 25 хв. у сумі 1 000 грн;

- 12.05.2023 об 10 год. 37 хв. у сумі 500 грн;

- 13.05.2023 об 11 год. 10 хв. у сумі 2 000 грн;

- 14.05.2023 об 10 год. 45 хв. у сумі 500 грн;

- 16.05.2023 об 10 год. 17 хв. у сумі 1 000 грн;

- 16.05.2023 об 10 год. 42 хв. у сумі 6 000 грн;

- 21.05.2023 об 11 год. 38 хв. у сумі 10 000 грн;

- 03.06.2023 об 07 год. 56 хв. у сумі 5 000 грн;

- 05.06.2023 об 08 год. 02 хв. у сумі 5 000 грн;

- 08.06.2023 об 18 год. 26 хв. у сумі 139 000 грн,

та отримала можливість розпоряджатися викраденими коштами на власний розсуд, чим завдала потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 179650 грн.

Таким чином, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вчинила кримінальне правопорушення злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.

Крім того, з грудня 2022 року по 21 червня 2023 рок, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживала разом з потерпілою ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 за адресою: АДРЕСА_3 . Через деякий час у грудні 2022 року, точну дату та час в ході досудового розслідування не встановлено, оскільки ОСОБА_12 користується звичайним мобільним телефоном, не смартфоном, та необізнана в користуванні мобільним додатком «Privat24», ОСОБА_8 з дозволу потерпілої ОСОБА_12 встановила собі на мобільний телефон застосунок «Privat24» та прив`язала банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 ОСОБА_12 , використовуючи мобільний телефон останньої, а саме: НОМЕР_2 , задля того, щоб сплачувати комунальні послуги через вищевказаний мобільний додаток.

Далі у період часу з 01.04.2023 по 08.06.2023 ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_3 та маючи умисел на заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_12 , діючи з корисливих мотивів, використовуючи номер мобільного телефон останньої, а саме: НОМЕР_2 , та діючи шляхом вільного доступу, знаючи пароль мобільного додатка «Privat24», здійснила несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем за допомогою мобільного додатка «Privat24». Після чого, ОСОБА_8 отримала повний доступ до банківських рахунків ОСОБА_12 , де

- 01.04.2023 об 20 год. 54 хв.

- 06.04.2023 об 08 год. 17 хв.

- 25.04.2023 об 17 год. 24 хв.

- 26.04.2023 об 11 год. 23 хв

- 03.05.2023 об 09 год. 25 хв.

- 12.05.2023 об 10 год. 37 хв.

- 13.05.2023 об 11 год. 10 хв.

- 14.05.2023 об 10 год. 45 хв.

- 16.05.2023 об 10 год. 17 хв.

- 16.05.2023 об 10 год. 42 хв.

- 21.05.2023 об 11 год. 38 хв.

- 03.06.2023 об 07 год. 56 хв.

- 05.06.2023 об 08 год. 02 хв.

- 08.06.2023 об 18 год. 26 хв.

зі свого мобільного телефону через мобільний додаток «Privat24», здійснила переказ грошових коштів на загальну суму 179650 грн з банківської карти АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 (рахунок НОМЕР_3 ), що належить потерпілій ОСОБА_12 на власну банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_4 , обернувши грошові кошти у свою власність і розпорядившись ними на свій розсуд, чим заподіяла потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на суму 179650 грн.

Таким чином, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вчинила кримінальне правопорушення проступок, передбачений ч. 1 ст. 361 Кримінального кодексу України, тобто несанкціоноване втручання в роботу інформаційних (автоматизованих) систем.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ставить питання про скасування вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст.75 КК України, що призвело до невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої внаслідок його м`якості. Указав, що суд при призначенні ОСОБА_8 покарання не в повній мірі врахував, що остання вчинила тяжкий злочин щодо особи похилого віку, яка напередодні втратила свого рідного сина на війні, у зв`язку з чим перебувала у тяжкому становищі. Вважає, що суд необґрунтовано визнав пом`якшуючою обставиною часткове відшкодування потерплій завданої шкоди, оскільки відшкодована нею сума 20050 грн. була перерахована на рахунок потерпілої 21.06.2023, після чого протягом більше ніж двох років ОСОБА_8 не вчиняла жодних дій щодо відшкодування потерпілій решти завданої шкоди. Просить ухвалити вирок апеляційним судом, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.361 КК України 1 рік пробаційного нагляду, за ч.4 ст.185 КК України 5 років позбавлення волі, на підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, визначити ОСОБА_8 остаточне покарання 5 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі представник потерпілої ОСОБА_9 посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неповноту судового розгляду в частині вирішення цивільного позову. Указав, що протягом досудового та майже всього судового слідства ОСОБА_8 вину не визнавала, ознак каяття не виявляла, під час судового розгляду будь-яких доказів відшкодування матеріальної шкоди потерпілій не надала, що, на думку представника потерпілої, свідчить про відсутність щирого каяття та спробу уникнути покарання у виді реального позбавлення волі. Також указав, що внаслідок дій обвинуваченої потерпіла, яка є пенсіонеркою, була позбавлена можливості користуватися власними коштами, у тому числі для придбання їжі та ліків, при цьому повідомлення про зникнення її сина безвісти, а також наявність воєнного стану додатково впливали на емоційний та психічний стан потерпілої. Крім того, потерпіла була вимушена вживати заходів для поновлення своїх прав та законних інтересів шляхом участі у слідчих діях, життя останньої було перенасичене негативними емоціями та психічними переживаннями, у зв`язку з чим визначену суму моральної шкоди вона вважає мінімальною компенсацією за завдані душевні страждання. Зауважив, що під час оголошення вироку ані потерпіла, ані її представники присутні не були, у зв`язку з чим у строки, визначені ст.141 ЦПК України, заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу буде подана, а тому, на думку представника потерпілої, твердження суду про відмову в задоволенні позову в цій частині є передчасним та безпідставним. Просить вирок в частині застосування положень ст.75 КК України скасувати, а цивільний позов потерпілої в частині відшкодування моральної шкоди та витрат на професійну правничу допомогу задовольнити у повному обсязі.

Позиції учасників апеляційного провадження

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор ОСОБА_6 підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просив її задовольнити, а також частково апеляційну скаргу представника потерпілої у частині призначення покарання.

Представник потерпілої адвокат ОСОБА_9 підтримав свою апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора і просив їх задовольнити.

Обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційних скарги та просили залишити вирок суду без змін.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Заслухавши суддю доповідача, доводи прокурора, представника потерпілої, думку обвинуваченої, захисника, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, апеляційна скарга представника потерпілої підлягає задоволенню частково.

Фактичні обставини кримінального правопорушення і кваліфікація дій ОСОБА_8 за ч.1 ст.361, ч.4 ст.185 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються, тому згідно положень ч.1 ст.404 КПК України висновки суду першої інстанції щодо цих обставин в апеляційному порядку не перевірялися.

Доводи апеляційних скарг прокурора та представника потерпілої щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і м`якість призначеного ОСОБА_8 покарання у зв`язку з безпідставним звільненням останньої на підставі ст.75 КК України від відбування покарання з випробуванням, є необґрунтованими.

Як слідує із матеріалів провадження суд, приймаючи рішення про призначення обвинуваченій покарання, прийняв до уваги тяжкість вчинених нею злочинів, дані про особу обвинуваченої, яка раніше не судима, не одружена, офіційно непрацевлаштована, має на утриманні двох малолітніх дітей, 2018 та 2019 років народження, є внутрішньо переміщеною особою, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, її щире каяття та добровільне часткове відшкодування потерпілій заподіяної шкоди, визнавши останні дві обставини пом`якшуючими покарання та наявність обтяжуючої покарання обставини вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку.

Враховуючи, що ОСОБА_8 у судовому засіданні свою винуватість у вчиненні інкримінованих їй злочинів визнала повністю, у вчиненому покаялася, засудила свою протиправну поведінку, попросила вибачення у потерпілої, а також добровільно частково відшкодувала завдану потерпілій шкоду, колегія суддів вважає обґрунтованим визнання судом першої інстанції таких пом`якшуючих покарання обставин як щире каяття та добровільне часткове відшкодування потерпілій заподіяної шкоди.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції з посиланням на правову позицію Верховного Суду з цього питання, для визнання щирого каяття обставиною, що пом`якшує покарання, не має значення, на якій стадії воно відбулося, головне встановити фактори, що свідчили би про справжність, щирість каяття.

За таких обставин посилання представника потерпілої на те, що обвинувачена визнала вину лише наприкінці судового розгляду, є безпідставними.

Що стосується посилань в апеляційній скарзі прокурора на те, що відшкодована обвинуваченою сума 20050 грн. була перерахована на рахунок потерпілої 21.06.2023, після чого протягом більше ніж двох років ОСОБА_8 не вчиняла жодних дій щодо відшкодування потерпілій решти завданої шкоди, колегія суддів зазначає, що чинне кримінальне законодавство не пов`язує можливість визнання добровільного часткового відшкодування шкоди обставиною, що пом`якшує покарання, із повнотою такого відшкодування чи його систематичністю.

Сам по собі факт добровільного перерахування частини коштів на користь потерпілої свідчить про вжиття обвинуваченою заходів, спрямованих на відшкодування заподіяної шкоди, та правомірно був врахований судом першої інстанції як пом`якшуюча покарання обставина відповідно до вимог ст.66 КК України.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_8 надала копії квитанцій, які підтверджують виплату потерпілій після постановлення вироку ще 40 000 грн., у зв`язку з чим посилання в апеляційній скарзі прокурора на те, що обвинувачена не вчиняла більше ніж двох років дій, спрямованих на відшкодування шкоди потерпілій, є безпідставними.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора в частині неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст.75 КК України, то, як убачається з матеріалів кримінального провадження, у суді першої інстанції прокурор просив звільнити обвинувачену від відбування покарання на підставі зазначеної норми.

Не будучи обмеженим у праві на зміну своєї процесуальної позиції, прокурор, який брав участь у судовому розгляді в суді першої інстанції, подав апеляційну скаргу з вимогою призначити обвинуваченій покарання без застосування положень ст.75 КК України, однак при цьому не навів будь-яких доводів чи доказів, які б свідчили про неможливість звільнення ОСОБА_8 від відбування покарання.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість звільнення обвинуваченої від відбування покарання, у виді позбавлення волі, з випробуванням на підставі ст.75 КК України, але в умовах здійснення відповідного контролю за її поведінкою та виконанням покладених на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Призначене покарання повинно бути не лише карою, але й переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, бути відповідним скоєному, тобто необхідним і достатнім для виправлення особи та дає суду достатні підстави визнати, що забезпечити виправлення засудженої ОСОБА_8 можливо без реального відбування нею покарання - без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за її поведінкою та виконанням покладених на неї обов`язків органами пробації протягом іспитового строку на 3 роки, який сам втілює у собі погрозу реального відбування призначеного покарання у разі невиконання засудженим умов випробування, що є необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод засудженого з метою захисту суспільства і буде відповідати принципу Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод пропорційності обмеження прав людини і легітимної мети покарання та його невідворотності.

Слід також зазначити, що звільнення обвинуваченої від відбування покарання з випробуванням створює реальну можливість для подальшого відшкодовування завданої потерпілій шкоди за вирком суду. Натомість відбування покарання у виді позбавлення волі істотно обмежить її фінансові можливості, що ускладнить належне виконання зобов`язань перед потерпілою.

З огляду на наведене підстави для скасування вироку в частині призначеного покарання - відсутні.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілої ОСОБА_9 у частині вирішення цивільного позову, то колегія суддів зазначає таке.

Оскільки апеляційна скарга представника потерпілої не містить доводів щодо неправильності визначення судом першої інстанції розміру матеріальної шкоди або неврахування підтверджених матеріальних витрат, колегія суддів у цій частині судове рішення не перевіряє.

Однак, при визначенні розміру грошових стягнень на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції належно не врахував психоемоційну вразливість потерпілої через позбавлення можливості користуватися власними коштами та необхідністю вживати нею заходів для відновлення своїх порушених прав, що з урахуванням воєнного стану та зникнення її сина безвісти посилило негативний вплив на її емоційний та психічний стан.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за можливе збільшити розмір грошових стягнень на відшкодування потерпілій ОСОБА_12 моральної шкоди з 10 000 грн. до 30 000 грн., що відповідатиме вимогам розумності, виваженості та справедливості, передбаченим ст.ст.23, 1167 ЦК України.

За таких обставин вирок суду в частині вирішення цивільного позову, на підставі п.3 ч.1 ст.408 КПК України, підлягає зміні.

Що стосується доводів апеляційної скарги представника потерпілої щодо передчасності відмови суду першої інстанції у задоволенні вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що на час ухвалення вироку матеріали кримінального провадження не містили доказів понесення таких витрат, зокрема не було конкретизовано їх розмір, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цивільного позову в цій частині. Посилання на можливість подання відповідної заяви після ухвалення вироку не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону та не може бути підставою для зміни судового рішення в цій частині.

Керуючись ст.ст.405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу представника потерпілої адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м.Харкова від 26 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 змінити.

Збільшити розмір грошової суми на відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню зі ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_12 , з 10 000 грн. до 30 000 грн.

У решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: