Справа № 463/5607/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/393/25 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в режимі відеоконференції справу за апеляційними скаргами представника потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та прокурора Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_10 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бужанка, Лисянського району, Черкаської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 414 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_12 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_13 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 , -

представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_14 ,

потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

оскарженим вироком ОСОБА_11 засуджено за до п`яти років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком три роки та покладено, передбачені ст. 76 КК України обов`язки.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_11 у виді домашнього арешту до набрання вироком законної сили залишено без змін.

В задоволенні цивільних позовів ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 до військової частини НОМЕР_1 відмовлено.

Вирішено питання з процесуальними витратами, заходами забезпечення кримінального провадження та речовими доказами.

Згідно вироку суду, 11 березня 2022 року ОСОБА_11 призвано на військову службу під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 та в цей же день направлено для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 , де відповідно до наказу командира №9 від 11.03.2022 останнього призначено на посаду бухгалтера (1 категорії) фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №1039 від 17 листопада 2022 року «Про організацію і проведення стрільб зі стрілецької зброї автоматів АК-74, пістолетів ТТ та ПМ у військовій частині НОМЕР_1 » у військовій частині НОМЕР_1 на 19 листопада 2022 року у період з 09-00 до 18-00 год. було заплановано проведення занять з вогневої підготовки на військовому полігоні у кількості 70 військовослужбовців управління військової частини НОМЕР_1 , у тому числі із залученням особового складу фінансово-економічної служби. 18 листопада 2022 року до особового складу, який залучався до проведення занять з вогневої підготовки, в тому числі і до старшого солдата ОСОБА_11 , були доведені під розпис заходи безпеки під час проведення практичних вправ стрільб, прийняті заліки по знанню визначених вимог та оформлені відомості згідно вимог наказу Начальника Генерального штабу №160 від 17 квітня 2018 року «Про затвердження курсу стрільб зі стрілецької зброї і бойових машин», в яких останній розписався, тобто ОСОБА_11 був обізнаний з правилами поводження зі зброєю.

У день проведення занять, близько 07-45 год. 19 листопада 2022 року старший солдат ОСОБА_11 спільно з іншими військовослужбовцями фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 , за вказівкою помічника командира військової частини з фінансово-економічної роботи начальника фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_7 , отримали в кімнаті зберігання зброї ящик зі зброєю та набоями №3 фінансово-економічної служби та принесли його в службовий кабінет №316, де приблизно у цей же час військовослужбовці фінансово-економічної служби отримали закріплену за ними зброю та набої до неї.

В порушення вимог ст.ст. 11, 13, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1,4,6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, п.14 Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 червня 2005 року №359 з наступними змінами, ОСОБА_11 діючи необережно, із злочинною недбалістю, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг їх передбачити, близько 08-10 год. 19 листопада 2022 року, перебуваючи у приміщенні службового кабінету №316 фінансово-економічної служби військової частини НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_2 , не отримавши відповідного дозволу, взяв до рук зброю іншого військовослужбовця полковника ОСОБА_7 , а саме: пістолет НОМЕР_2 з приєднаним до нього магазином, у якому містились 8 набоїв калібру 7,62 мм та стоячи праворуч від потерпілого, який також перебував у вказаному приміщенні, не перевіривши наявність спорядженого магазину в пістолеті, здійснив його заряджання шляхом відведення затворної рами у крайнє заднє положення та вільного його повернення вперед дославши набій у патронник, тримаючи зброю у правій руці, повернувся у напрямку полковника ОСОБА_7 , після чого, внаслідок порушення правил поводження зі зброєю та власної необережності, натиснув на спусковий гачок і здійснив один постріл з пістолету НОМЕР_2 у бік останнього, унаслідок чого ОСОБА_7 отримав тілесне ушкодження у вигляді вогнепального кульового проникаючого сліпого поранення живота, що заподіяло смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі представник потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_9 просить допитати обвинуваченого ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , дослідити позови і документи, які характеризують обвинуваченого.

Скасувати вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 414 КК України і призначити покарання у виді десяти років позбавлення волі.

Цивільні позови задоволити.

В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що вирок суду ухвалено із неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, висновки суду викладені у вироку, в тому числі щодо наявності щирого каяття та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення і про передачу потерпілим зброї обвинуваченому, не відповідають, фактичним обставинам кримінального провадження.

Звертає увагу на часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_15 обставин вчинення кримінального правопорушення та заперечення окремих фактів, що, на переконання апелянта, свідчить про намагання уникнути відповідальності.

Вважає, що вибачення обвинуваченого перед потерпілими носить формальний характер.

Окрім цього наголошує, що звільняючи обвинуваченого від відбування покарання із випробовуванням, суд не врахував, що ОСОБА_15 вчинив тяжкий злочин в умовах воєнного стану, пов`язаний із порушенням правил поводження зі зброєю у день проведення навчальних стрільб, натомість, мав досконало володіти правилами поводження, що свідчить про підвищений ступінь суспільної небезпеки злочину, а відтак, застосування випробовування не сприятиме запобіганню вчиненню нових злочинів.

Також акцентує, на наявності невідворотних наслідків у виді смерті полковника ОСОБА_7 .

Зазначає, що ухвалюючи вирок, суд не взяв до уваги позицію потерпілих та їх представника щодо строку покарання і відбування такого в умовах ізоляції від суспільства і відмовляючи у задоволенні цивільних позовів, не врахував висновку Верховного суду, відображеного у Постанові від 19 вересня 2023 року по справі № 446/1959/20 про те, що стаття 1172 ЦК не передбачає, що відповідальність настає лише у разі добросовісного і правильного виконання працівником своїх службових обов`язків.

Покликається на те, що відповідач військова частина НОМЕР_1 не запобігла безвідповідальному, халатному зберіганню, транспортуванню та використанню зброєю обвинуваченим. Стверджує, що видача зброї проводилася із порушенням Інструкції про організацію обліку, зберігання і видачі стрілецької зброї та боєприпасів у Збройних Силах України.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_6 просить повторно дослідити докази в провадженні, допитати обвинуваченого ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , дослідити позови, документи, які характеризують обвинуваченого.

Скасувати вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_11 покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити останньому за ч.2 ст. 414 КК України покарання у виді п`яти років позбавлення волі.

Скасувати вирок в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_6 та її неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ухвалити в цій частині новий вирок, яким задоволити повністю заявлений позов про стягнення з військової частини НОМЕР_1 заподіяної моральної шкоди в розмірі 3 000 000 грн.

Зазначає, що вирок суду ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені ч.2 ст. 414 КК України, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Вважає безпідставним висновок місцевого суду про визнання вини обвинуваченим, наявність обставин, які пом`якшують покарання та необґрунтованим рішення в частині можливості виправлення ОСОБА_11 без ізоляції від суспільства і вирішення цивільного позову.

Акцентує, що формально повідомляючи суд про щире каяття, ОСОБА_11 продовжував заперечувати, що саме його дії, якими він порушив правила поводження зі зброєю внаслідок своєї легковажності, стали причиною смерті потерпілого ОСОБА_7 .

Також наголошує, що судом не враховано невідворотні наслідки у виді смерті полковника ОСОБА_7 , сім`я якого тяжко переживає втрату чоловіка та батька.

Зазначає, що ухвалюючи вирок, суд не врахував позицію потерпілих і їх представника, які вважали, що ОСОБА_11 має відбувати реальне покарання у виді позбавлення волі, та залишив поза увагою думку сторони обвинувачення, яка в судових дебатах просила призначити останньому покарання у виді позбавлення волі, оскільки не вбачала підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Не погоджується з судовим рішенням і в частині вирішення цивільних позовів, оскільки порушення обвинуваченим ОСОБА_11 правил поводження зі зброю, що призвело до смерті потерпілого ОСОБА_7 відбулося під час несення військової служби у ВЧ НОМЕР_1 , у службовий час, готуючись до навчальних стрільб, відповідно до наказу командира військової частини, однак місцевий суд на вказані обставини належної уваги не звернув та дійшов до передчасного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, при цьому не врахувавши висновку Верховного суду, відображеного у постанові від 19.09.2023 по справі № 446/1959/20.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 не оспорюючи правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_11 , просить повторно допитати обвинуваченого ОСОБА_11 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , оголосити заявлені цивільні позови, дослідити документи, з яких вбачаються службові відносини між обвинуваченим ОСОБА_11 та військовою частиною НОМЕР_1 , а також фактичні дані щодо підстав та порядку видачі обвинуваченому 19.11.2022 зброї, а саме: наказ №1039 від 17.11.2022 по військовій частині НОМЕР_1 «Про організацію і проведення стрільб зі стрілецької зброї, автоматів АК-74, пістолетів ТТ та МП у військовій частина НОМЕР_1 (т.2 а.с. 33-36); відомість складання заліку зі знань вимог безпеки під час проведення занять з вогневої підготовки 19.11.2024 (т.2. а.с. 38, 41); витяг з Наказу командира в/ч НОМЕР_1 №9 від 11.03.2022 про прийом ОСОБА_11 на військову службу (т.2 а.с. 45); матеріали службового розслідування по в/ч НОМЕР_1 розпочатого 19.11.2022 та завершеного 30.11.2022, а саме що знаходяться в т.2 на аркушах 51-58 (акт службового розслідування), аркуш 76 (Відомість видачі зброї), 85-86 (Пояснення ОСОБА_11 надане 19.11.2022 в ході службового розслідування); вступну та резолютивну частину Висновку експерта №КСЕ-19/114-23/21097- Бл від 09.03.2023 (т.2 а.с. 150, 157); вступну та резолютивну частину Висновку експерта №КСЕ-19/114-22/21097- БД від 20.04.2023 (т.2 а.с. 160, 164); документи, які характеризують обвинуваченого.

Скасувати вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року відносно ОСОБА_11 в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити обвинуваченому за ч.2 ст. 414 КК України покарання у виді шести років позбавлення волі.

Скасувати вирок в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_7 та ухвалити в цій частині новий вирок, яким задоволити заявлений позов про стягнення з військової частини НОМЕР_1 заподіяної моральної шкоди у розмірі 1 500 000 грн.

Вважає, що вирок суду підлягає скасуванню в частині призначеного покарання з підстав невідповідності такого тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також, у зв`язку необґрунтованим рішення про відмову в задоволенні цивільного позову.

Зазначає, що твердження суду про повне визнання вини обвинуваченим ОСОБА_11 , його щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення не відповідають фактичним обставинам.

Акцентує на недоведеності факту передачі обвинуваченому ОСОБА_11 пістолета ОСОБА_7 .

На переконання апелянта, враховані судом першої інстанції обставини, що пом`якшують обвинуваченому ОСОБА_11 покарання є необґрунтованими, а тому рішення про можливість застосування ст. 75 КК України є безпідставним.

Наголошує, що потерпілі просили суд призначити обвинуваченому максимальний строк позбавлення волі по інкримінованій статті, а прокурор у виді чотирьох років позбавлення волі.

Звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_11 вчиняючи злочин, не тільки порушив положення Статуту внутрішньої служби Збройних сил України, Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, а також правила поводження зі зброєю, за що він був притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Вважає, що матеріали кримінального провадження не містять доказів можливого виправлення обвинуваченого внаслідок застосованого до нього покарання.

Стверджує про підвищений ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, так як обвинувачений вчинив тяжкий злочин пов`язаний із порушення правил поводження зі зброєю в умовах воєнного стану, натомість, він мав досконало володіти правилами поводження з такою, а подальше проходження військової служби за мобілізацією у військовій частині забезпечує доступ обвинуваченого ОСОБА_11 до зброї, що несе в собі ризик повторення ним аналогічного діяння у майбутньому.

Також, апелянт покликається на те, що рішення про відмову в задоволенні позову не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження та постановлено без врахування висновку Верховного суду, відображеного у п.23 Постанови від 19 вересня 2023 року по справі №446/1959/20.

Акцентує, що суд у вироку зазначає про наявність у Військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_11 службових відносин.

Наголошує, що саме служба в ЗСУ (внаслідок мобілізації) обумовила право та можливість доступу обвинуваченого ОСОБА_11 до зброї, оскільки на володіння та користування бойовою вогнепальною зброєю за інших обставин він не мав права (дозволу).

В апеляційній скарзі прокурор Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_10 , не оспорюючи встановлених судом фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, просить апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та прокурора Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_10 в частині оскарження відмови в задоволенні цивільних позовів ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 до військової частини НОМЕР_1 відхилити.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року відносно обвинуваченого ОСОБА_11 в частині відмови в задоволенні цивільних позовів залишити без змін.

В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що вирок суду в частині застосування судом звільнення від відбування покарання підлягає скасуванню, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до призначення покарання, яке явно не відповідає тяжкості кримінального правопорушення.

Зазначає, що судом не враховано підвищеної суспільної небезпеки вчиненого правопорушення.

Наголошує, що в умовах воєнного стану, дії, що призводять до небойових втрат в тилу, сприяють демотивації суспільства, окрім цього, уникнення покарань правопорушниками можуть деморалізувати військовослужбовців, членів їх сімей та інших громадян.

Акцентує, що обвинувачений вини не визнав, а тому звільнення від відбування покарання не сприятиме його виправленню і не може забезпечити запобігання вчиненню злочинів даної категорії як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Вважає, що недотримання судом вимог ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості та вмотивованості рішення призвело до формального відхилення доводів прокурора та до невірної оцінки особи обвинуваченого, що має наслідком призначення покарання, яке не відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України і не може забезпечити превентивної функції.

Просить скасувати вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року у частині призначеного покарання, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 414 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки.

На вищезазначені апеляційні скарги в частині вирішення цивільних позовів, представник цивільного відповідача Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_16 подав заперечення в якому зазначає про законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції з цього приводу.

Крім цього наголошує, що військова частина НОМЕР_1 здійснює свою діяльність відповідно до вимог законодавства України і не має повноважень держави отримувати кошторисні призначення для відшкодування (компенсації) будь-яких розмірів моральної шкоди, яка завдана потерпілому не військовою частиною НОМЕР_1 .

Акцентує, що такі витрати несе Державна казначейська служба.

Покликається на те, що весь розмір моральної шкоди, враховуючи тягар відповідальності повинен бути покладеним виключно на обвинуваченого ОСОБА_11 .

Звертає увагу, що враховуючи зміст Постанови КМУ від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» а також зміст інших нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок виплат у випадку смерті військовослужбовців, держава вже передбачила порядок здійснення виплат та максимальні розміри виплат за рахунок бюджету України родичам померлого, а тому військова частина НОМЕР_1 та держава в цілому не може нести додатковий фінансовий тягар та бути основним та/або спільним «цивільним відповідачем» за вчинення дій будь-якого військовослужбовця, який навмисно чи з необережності завдав смерть побратиму.

Представник цивільного відповідача Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_16 в судове засідання не з`явився про час і місце слухання справи повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив, відтак колегія суддів ухвалила слухати справу за його відсутності, у відповідності до положень ст. 405 КПК України, проти чого не заперечили інші учасники кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , в попередньому засіданні потерпілого ОСОБА_8 , представника потерпілого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_14 , які підтримали свої та прокурора апеляційні скарги, виступ прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, а апеляційні скарги сторони потерпілих лише в частині неможливості застосування положень ст. 75 КК України, щодо вирішення цивільних позовів поклався на розсуд суду, пояснення обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника адвоката ОСОБА_13 про заперечення апеляційних скарг потерпілих та прокурора і залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається зі змісту апеляційних скарг, апелянти покликаються на невідповідність призначеного ОСОБА_11 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, в тому числі і у зв`язку із застосуванням положень ст.ст. 75, 76 КК України, зазначають про безпідставність відмови судом першої інстанції в задоволенні цивільних позовів. Окрім цього, потерпілі ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , не оспорюючи кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_11 за ч.2 ст. 414 КК України, стверджують про недоведеність факту передачі обвинуваченому ОСОБА_11 пістолета ОСОБА_7 і вважають, що саме легковажне поводження обвинуваченого ОСОБА_11 зі зброєю, стало причиною смерті потерпілого ОСОБА_7 у зв`язку з чим, заявлено клопотання про повторне дослідження доказів.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 414 КК України, тобто у порушенні правил поводження зі зброєю, що заподіяло смерть потерпілого, за яке його засуджено, за обставин, встановлених місцевим судом, викладених у вироку та що визнається обвинуваченим і ним не оспорюються, обґрунтований наявними в матеріалах провадження доказами, логічно пов`язаними між собою, дослідженими й перевіреними в судовому засіданні, яким дана у відповідності до вимог ст. 94 КПК України об`єктивна оцінка, а відтак, безпідставними є клопотання про необхідність повторного дослідження ряду доказів, виходячи з положень ч.3 ст. 404 КПК України, оскільки такі повно та без порушень досліджені судом першої інстанції.

На переконання колегії суддів, повторне дослідження доказів, має на меті не доведення певних обставин події кримінального правопорушення, а спростування висновків суду першої інстанції щодо оцінки таких.

Окрім цього, колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції (Постанови Верховного Суду у провадженнях №51-1208км18, №51-297км19, № 51-1139км18).

Що стосується призначеного обвинуваченому ОСОБА_11 покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення за винятком випадків, передбачених ч.2 ст. 53 цього Кодексу, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Разом з тим, згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка згідно положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ застосовується як джерело права, зокрема, у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не в повній мірі врахував конкретні обставини справи, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_11 , який вчинив злочин в умовах воєнного стану, сам є військовослужбовцем, та призначив надто м`яке покарання. Суд першої інстанції, не врахував зазначені вище положення Закону та не застосував до обвинуваченого положення, що підлягали застосуванню, що відповідно до ст. 413 КПК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КК України, підставою для скасування вироку суду першої інстанції в цій частині.

Відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.407, п.п. 3, 4 ч.1 ст.409 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі скасувати вирок суду першої інстанції, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та застосування судом закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно зі ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Колегія суддів погоджується із думкою прокурора про те, що, незважаючи на те, що злочин вчинено з необережності, однак , враховуючи те, що такий вчинено ОСОБА_11 в умовах воєнного стану, дії, що призводять до небойових втрат в тилу, сприяють демотивації суспільства, окрім цього, уникнення покарань правопорушниками можуть деморалізувати військовослужбовців, членів їх сімей та інших громадян, Обвинуваченому слід призначити покарання у виді позбавлення волі.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_10 слід задоволити частково. Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року щодо ОСОБА_11 скасувати в частині призначеного покарання. ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 414 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки. Таке покарання буде достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого, відповідає положенням ст.ст. 50, 65 КК України та запобігатиме вчиненню ним нових злочинів.

Окрім цього, на думку колегії суддів, справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих.

Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданих злочином збитків або усунення заподіяної шкоди.

Якщо в кримінальному провадженні був заявлений цивільний позов, то у такому випадку він є обов`язковим предметом судового розгляду.

Так, згідно ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру цивільного позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені на підставі всебічно та детально досліджених обставин справи та належного суб`єктного складу учасників.

Належними сторонами в цивільній справі є особи, відносно яких є дані про те, що вони можуть бути суб`єктами спірних матеріальних правовідносин. Належний позивач особа, якій належить право вимоги; належний відповідач особа, котра повинна відповідати за позовом.

Обґрунтування належності у осіб процесуальної правосуб`єктності позивача і відповідача покладається на позивача та осіб, які порушують процес на захист прав та інтересів позивача. Під час прийому позовної заяви до розгляду, на основі норм матеріального права, суд визначає чи є сторони належними. Відповідно позивач і відповідач визнаються належними сторонами, якщо є припущення вважати, що вони є носіями спірного права або охоронюваного законом інтересу.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу на те, що неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, третіх осіб, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідача й обґрунтування позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Як вбачається зі змісту позовних заяв ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вимоги про відшкодування моральної шкоди цивільні позивачі пов`язували з тим, що внаслідок протиправних дій військовослужбовця старшого солдата ОСОБА_11 , який проходив службу у в/ч НОМЕР_1 , настала смерть полковника ОСОБА_7 .

Разом з тим, щодо необхідності застосування судом ст. 1172 ЦК України, слід зазначити, що судом першої інстанції вірно встановлено, що обвинувачений ОСОБА_11 здійснив постріл із закріпленої за потерпілим вогнепальної зброї, а саме пістолета моделі «ТТ» кал. 7,62 х 25 мм (ТТ), № НОМЕР_3 , внаслідок якого загинув потерпілий ОСОБА_7 , тобто із зброї, що до виконання обвинуваченим своїх військових обов`язків не мала відношення.

Враховуючи вищезазначене, з огляду на те, що позовні вимоги пред`явлено до в/ч НОМЕР_1 , колегія суддів вважає, що судом першої інстанції належним чином не з`ясовано та не досліджено усіх обставин справи щодо обґрунтованості та підставності цивільних позовів, необхідності залучення до справи інших відповідачів чи третіх осіб, а відтак необґрунтовано та передчасно прийнято рішення про відмову в задоволенні цивільних позовів.

Окрім того, слід звернути увагу, що обвинувачений ОСОБА_11 , визнаючи свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, відшкодував потерпілим заподіяну шкоду у розмірі, що на час розгляду справи апеляційним судом складає 330 000 грн.

На переконання колегії суддів, апеляційний розгляд у цьому випадку не може надати сторонам достатніх процесуальних можливостей для з`ясування обставин справи, важливих для правильного вирішення цивільного позову, і вважає за необхідне призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, в ході якого провести ряд процесуальних дій, необхідність в яких може виникнути, для встановлення об`єктивної істини у справі в частині розв`язання питань цивільного позову у кримінальному провадженні.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України суд апеляційної інстанції вправі скасувати вирок або ухвалу суду першої інстанції і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження; істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно ч. 3 ст. 415 КПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані судові рішення, є обов`язковими для суду першої інстанції при новому розгляді.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та прокурора Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_10 слід задоволити частково. Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року щодо ОСОБА_11 скасувати в частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 до військової частини НОМЕР_1 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

При новому судовому розгляді, слід врахувати викладене вище, дослідити фактичні обставини справи в частині цивільного позову, а також перевірити належним чином усі доводи, наведені в апеляційних скаргах потерпілих, з використанням наданих процесуальних можливостей, ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення, у відповідності до вимог ст. 370 КПК України. У решті вирок суду слід залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 420, ч. 15 ст. 615 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги представника потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та прокурора Львівської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_10 задоволити частково.

Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 13 травня 2024 року відносно ОСОБА_11 скасувати в частині призначеного покарання та вирішення цивільного позову.

ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 414 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_11 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

В частині вирішення цивільних позовів ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 до військової частини НОМЕР_1 призначити новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

У решті вирок суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення в частині призначеного покарання. В частині вирішення цивільних позовів рішення оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4