ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 на вирок Соснівського райсуду м. Черкаси від 24.10.2025 р. у кримінальному провадженні № 0002593 від 31.07.2025 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_9 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Рожнятів, Рожнятівського

р-ну, Івано-Франківської обл., українець, гро-

мадянин України, має середню освіту, не пра-

цює, раніше судимий:

- 16.11.2011 р. Рожнятівським райсудом Івано-

Франківської обл. за ч. 1 ст. 122, ч. 3 ст. 185, ч. 2

ст. 194 КК України до 3 років 2 місяці позбав-

лення волі;

- 7.04.2014 р. Рожнятівським райсудом Івано-

Франківської обл. за ст. 395, ч. 2 ст. 289 КК

України до 2 років позбавлення волі;

- 28.09.2015 р. Рожнятівським райсудом Івано-

Франківської обл. за ч. 3 ст. 185 КК України

до 3 років 1 місяця позбавлення волі;

- 25.11.2016 р. Рожнятівським райсудом Івано-

Франківської обл. за ст. 395 КК України до 6

місяців арешту;

- 16.12.2016 р. Рожнятівським райсудом Івано-

Франківської обл. за ч. 2 ст. 185 КК України

до 2 років 4 місяців позбавлення волі;

- 3.05.2019 р. Рожнятівським райсудом Івано-

Франківської обл. за ч. 2 ст. 185 КК України до

6 місяців арешту;

- 31.07.2019 р. Рожнятівським райсудом Івано-

Франківської обл. за ч. 2 ст. 289 КК України до

6 років 3 місяців позбавлення волі;

проживає

АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, без конфіскації майна.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 рахувати з 24.10.2025 р. та на підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання строк тримання під вартою з 31.07.2025 р. по 23.10.2025 р. включно.

Запобіжний захід ОСОБА_9 до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.

Стягнуто з ОСОБА_9 процесуальні витрати на залучення експертів на загальну суму 6 685,5 грн., стягнуто на користь потерпілого ОСОБА_8 матеріальну шкоду в сумі 37 296,24 грн. та моральну шкоду в сумі 40 000,00 грн., а всього 77 296,24 грн.

Скасовано арешти майна, накладені на підставі ухвал слідчих суддів Соснівського райсуду м. Черкаси від 7.08.2025 р. та 8.08.2025 р.

Питання про речові докази судом вирішені відповідно до вимог КПК України.

Вироком суду встановлено, що 31.07.2025 р. о 1:52 год. ОСОБА_9 , повторно, перебуваючи біля житлового буд. № 44/1 по вул. Дахнівська у м. Черкаси, за раптово виниклим умислом, направленим на незаконне заволодіння транспортним засобом, підійшов до припаркованого біля вищевказаного будинку автомобіля Volkswagen Transporter білого кольору, 2000 року випуску, р/номер НОМЕР_1 , вартість якого, згідно висновку транспортно-товарознавчої експертизи № СЕ-19/124-25/11898-АВ від 12.09.2025 р. становить 206 220,85 грн., який належить ОСОБА_8 , та умисно, незаконно, шляхом відчинення водійських дверей, що не були зачинені на замок, проник в салон вказаного автомобіля, після чого за допомогою ключа, який знаходився на панелі приладів, увімкнув двигун та розпочав рух, таким чином незаконно заволодів транспортним засобом.

У подальшому, ОСОБА_9 , керуючи автомобілем Volkswagen Transporter, р/номер НОМЕР_1 , здійснив наїзд на паркан та припаркований поруч автомобіль, пошкодивши транспортний засіб потерпілого ОСОБА_8 , заподіяв матеріальну шкоду, відповідно до висновку транспортно-товарознавчої експертизи № СЕ-19/124-25/11898-АВ від 12.09.2025 р., в розмірі 25 993,04 грн.

Дії обвинуваченого ОСОБА_9 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Не погоджуючись з вироком суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду змінити в частині призначеного покарання.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч. 2 ст. 289 КК України до 5 років позбавлення волі та на підставі ст. 75 КК України, звільнити ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк тривалістю 3 роки, з покладенням на ОСОБА_9 обов`язків, передбачених ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, а в решті вирок суду залишити без змін.

Апеляційні вимоги мотивує тим, що вирок суду має бути зміненим, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, тому що покарання за своїм видом чи розміром, на думку сторони захисту, є явно несправедливим через його суворість.

Зокрема, при призначенні покарання суд першої інстанції не дотримався принципу індивідуалізації покарання, не надав оцінку всім обставинам вчинення кримінального правопорушення та даним щодо особи обвинуваченого, часткового відшкодування заподіяної шкоди.

Захисник не оспорює висновки суду про винуватість ОСОБА_9 в інкримінованому йому правопорушенні, зазначає, що дійсно ОСОБА_9 визнаний винуватим в незаконному заволодінні транспортним засобом повторно, що є умисним злочином, відноситься до категорії тяжкого кримінального правопорушення. ОСОБА_9 хоч і є раніше судимим за скоєння аналогічного кримінального правопорушення, але покарання, яке йому було призначене раніше, відбув в повному обсязі, на обліку у лікаря- нарколога та психіатра не перебуває, вину у скоєному правопорушенні визнав повністю, розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, частково добровільно відшкодував заподіяну шкоду, був військовослужбовцем ЗСУ та захищав Україну від російської агресії проти України, отримав поранення у зв`язку із чим проходив лікування в м. Черкаси, вважає, що останнє при ухваленні вироку судом першої інстанції враховано не було.

На думку сторони захисту вказані обставини можуть свідчити про наявність обставин, які пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування шкоди. Крім того, під час судового провадження в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_9 визнав цивільний позов у справі, просив застосувати до нього покарання з випробуванням для того щоб влаштуватися на роботу та відшкодувати матеріальні збитки, які залишились. Тому, за вказаних обставин, захисник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про необхідність призначення покарання виключно у виді позбавлення волі для обвинуваченого із урахуванням наявності декількох обставин, що пом`якшують вину.

Апелянт вважає, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного строку покарання з випробуванням не створить в очах громадян та суспільства негативного враження безладдя та безкарності, а навпаки, надасть змогу обвинуваченому відшкодувати збитки потерпілому в повному обсязі та доведе, що призначення покарання є індивідуальним, з урахуванням не тільки вчиненого особою кримінально караного діяння, але й відомостей про особу яка стала на захист України під час військового стану. Зазначає також, що призначення ОСОБА_9 покарання у виді реального позбавлення волі, в даному випадку та по відношенню саме до цього обвинуваченого, не відповідає принципам справедливості та індивідуалізації покарання внаслідок суворості.

Заслухавши доповідь судді, захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, потерпілого ОСОБА_8 , який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, прокурора ОСОБА_10 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, просила залишити вирок суду першої інстанції без зміни, вважала вирок суду законним та обґрунтованим, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до матеріалів судового провадження, фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися, дослідження доказів щодо цих обставин судом визнано недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Обставини кримінального правопорушення ніким з учасників судового розгляду не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції, з урахуванням положень ч. 2 ст. 394 КПК України, щодо фактичних обставин кримінального правопорушення перевірці апеляційним судом не підлягають.

За визнаних судом першої інстанції встановленими та доведеними фактичних обставин кримінального правопорушення, дії ОСОБА_9 кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

Наведені судом першої інстанції докази, як і надана їм оцінка, у своїй сукупності, дають обґрунтовані підстави стверджувати, що вони є достатніми для доведеності поза розумним сумнівом винуватості обвинуваченого ОСОБА_9 , встановлені у сукупності обставини справи під час судового розгляду, виключають будь-яке інше розумне пояснення подій, які були предметом судового розгляду, зокрема, що інкримінований злочин було вчинено і обвинувачений ОСОБА_9 є винним у його вчиненні. Суд першої інстанції належним чином проаналізував зібрані по справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку і виклав у вироку докладні мотиви свого рішення.

Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_9 у вчиненні злочину при обставинах, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам справи та підтверджується розглянутими у судовому засіданні та викладеними у вироку суду доказами та не оскаржується в апеляції.

Що стосується тверджень захисника про не відповідність призначеного судом покарання тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого внаслідок суворості, апеляційний суд прийшов до таких висновків.

Вимогами ст. 50 КК України ввстановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п. п. 1 та 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному, суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Згідно ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст. ст. 403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене ч. 3 ст. 127 КК України, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні ОСОБА_9 покарання суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, а також усі обставини провадження. Суд також встановив обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому, щире каяття, яке ґрунтується на належній критичній оцінці ним своєї протиправної поведінки, визнанні вини, активне сприяння розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому. Обставиною, яка обтяжує покарання, судом першої інстанції визнано рецидив злочину.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, вину визнав в повному обсязі, розкаявся, суд дійшов до правильного і обґрунтованого висновку про необхідність призначення основного покарання, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, у виді 5 років позбавлення волі, тобто мінімальне покарання, встановлене санкцією цієї частини статті та без застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна.

При цьому доводи захисника в апеляційній скарзі про те, що обвинувачений щиро кається, визнав вину, сприяв розкриттю злочину, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди потерпілому, вже були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання. Твердження захисника про те, що обвинувачений був військовослужбовцем ЗСУ та захищав Україну від російської агресії проти України, отримав поранення у зв`язку із чим проходив лікування в м. Черкаси, також фактично було враховано судом першої інстанції, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від відбування призначеного строку покарання з випробуванням не створить в очах громадян та суспільства негативного враження безладдя та безкарності, надасть змогу обвинуваченому відшкодувати збитки потерпілому в повному обсязі, але не є підставою для пом`якшення призначеного покарання з огляду на ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, а також дані про особу обвинуваченого.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом першої інстанції ОСОБА_9 покарання за своїм видом та розміром є достатнім та необхідним. Підстав для призначення обвинуваченому більш м`якого покарання шляхом застосування ст. 75 КК України з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі захисника, апеляційний суд не вбачає.

Статтею 17 Закону України від 23.02.2006 р. «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справах «Ювченко та інші проти України» (рішення від 9.04.2020 р.), «Скачкова та Рижа проти України» (рішення від 16.07.2020 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Белане Надь проти Угорщини» (рішення від 13.12.2016 р.) та у справі «Садоха проти України» (рішення від 11.07.2019 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі захисника доводи про те, що призначене покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом є явно несправедливим, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для пом`якшення призначеного ОСОБА_9 покарання шляхом застосування ст. 75 КК України, про що наполягав в своїй апеляційній скарзі захисник.

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б були безумовною підставою для зміни або скасування судового рішення, апеляційний суд не вбачає.

Таким чином, підстав для зміни вироку, передбачених ст. ст. 409 та 414 КПК України, апеляційний суд не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 405, 407 та 419 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Вирок Соснівського райсуду м. Черкаси від 24.10.2025 р. стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення апеляційної інстанції.

Головуючий

Судді