Дата документу 17.03.2026 Справа № 335/1632/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/360/26Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/1632/23Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.111 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 на вирок Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 14 листопада 2025 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України,

ВСТАНОВИЛА

За обставин детально викладених у вироку, в якому також наведено посилання на положення Конституції України, законів України та інших нормативно правових актів зокрема й щодо устрою держави України, процесів, які відбувались у державі, та подальшого введення воєнного стану, ОСОБА_8 було визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

Згідно з наказом Головного управління Державної податкової служби у Запорізькій області №385-о від 21 грудня 2020 року ОСОБА_8 призначено на посаду головного державного інспектора Енергодарського відділу податків і зборів фізичних осіб та проведення камеральних перевірок управління податкового адміністрування фізичних осіб Головного управління ДПС у Запорізькій області.

Між тим ОСОБА_8 , будучи службовою особою працівником правоохоронного органу, складеної ним присяги не дотримався та в умовах, коли Український народ героїчно протистоїть російському агресору, у порушення вимог ст.1, 2, 17 Конституції України, ст.ст.8, 36 Закону України «Про державну службу», зрадив Українській державі та всьому Українському народові, вчинивши злочин проти основ національної безпеки України.

Так, після початку агресивної війни проти України з використанням підпорядкованих підрозділів і військовослужбовців збройних сил рф було тимчасово взято під контроль частину Василівського району, у тому числі м.Кам`янка-Дніпровська та частину інших населених пунктів на території Запорізької області з державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями, іншими об`єктами, які на даний час контролюються та утримуються російськими військами.

З метою встановлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади на територіях населених пунктів Запорізької області, які на даний час контролюються та утримуються російськими військами, представниками рф з числа своїх громадян та місцевого населення Запорізької області були сформовані підрозділи силового блоку, які виконують функції правоохоронних органів, тим самим вчиняють діяння на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

У свою чергу, ОСОБА_8 будучи громадянином України, перебуваючи на посаді головного державного інспектора Енергодарського відділу податків і зборів фізичних осіб та проведення камеральних перевірок управління податкового адміністрування фізичних осіб Головного управління ДПС у Запорізькій області, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для розуміння факту захоплення та подальшого утримання рф частини території Василівського району, у тому числі м.Кам`янка-Дніпровська та інших населених пунктів Запорізької області, усвідомлення проведення активної підривної діяльності проти України представниками спецслужб, правоохоронних та інших органів державної влади рф, бажаючи допомогти окупаційній адміністрації рф та зробити свій особистий внесок для утворення та функціонування на території Запорізької області та, зокрема, м.Кам`янка-Дніпровська, системи органів державної влади рф, у тому числі правоохоронної, з метою становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади, в порушення вимог ст.65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, приблизно у середині травня 2022 року (більш точного часу в ході проведення досудового розслідування встановити не виявилось за можливе) і до теперішнього часу, в період проведення військових дій на території Запорізької області, використовуючи теоретичні знання і практичні навики, отримані в Україні, перейшов на бік ворога, надавши добровільну згоду на співпрацю з окупаційною владою рф.

Після чого, реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_8 почав виконувати вказівки і розпорядження керівників окупаційної адміністрації рф, а саме здійснювати перереєстрацію суб`єктів господарської діяльності м.Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, з метою включення їх до податкової системи рф та сплати податків, зборів і платежів на користь окупаційної влади рф, усвідомлюючи, що в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, вказане шкодить суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Так, ОСОБА_8 з власної ініціативи, добровільно розпочав «службу» в підпорядкуванні окупаційної адміністрації рф, а саме у незаконно створеному органі - «Каменка-Днепровской налоговой инспекции», завдаючи шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив перехід на бік ворога в період збройного конфлікту, в умовах воєнного стану, тобто державну зраду.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.111 КК як державна зрада, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальної цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту в умовах воєнного стану. Йому призначено покарання у виді 15 років позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання.

В апеляційній скарзі прокурор просила вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, з конфіскацією всього майна та з позбавленням його права обіймати посади в органах державної влади (у тому числі у правоохоронних) та місцевого самоврядування строком на 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

Свої вимоги мотивувала тим, що з урахуванням фактичних обставин та специфіки вчиненого кримінального правопорушення, з огляду на положення ч.2 ст.55 КК, суд помилково дійшов висновку про не призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади (у тому числі у правоохоронних) та місцевого самоврядування. Вважала, що призначення додаткового покарання буде необхідним для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових аналогічних злочинів проти основ національної безпеки України.

В апеляційній скарзі захисник просила вирок скасувати, виправдати ОСОБА_8 та закрити кримінальне провадження відносно нього за п.3 ч.1 ст.284 КПК.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що матеріали провадження не містять належних доказів факту оголошення ОСОБА_8 саме у міждержавний чи міжнародний розшук (у розумінні КПК), а також факту свідомого переховування з метою ухилення від кримінальної відповідальності, що свідчить про незаконність рішення про проведення спеціального досудового розслідування, а відповідно й спеціального судового провадження. Суд визнав ОСОБА_8 належним чином повідомленим, але фактично не встановив чи дійсно обвинувачений був обізнаний про наявність кримінального провадження щодо нього, про пред`явлене йому обвинувачення, дату і час судових засідань. Також вказала про порушення права на захист та права на ефективну правову допомогу, оскільки вона не мала можливості встановити контакт із підзахисним, узгодити з ним правову позицію, отримати пояснення ОСОБА_8 щодо обставин провадження, можливого примусу чи загроз з боку окупаційної адміністрації, а також зібрати й подати до суду характеризуючі матеріали, письмові докази захисту, свідків, інші виправдувальні дані. Таким чином участь захисника у даному кримінальному провадженні не могла компенсувати відсутність самого обвинуваченого, а суд в порушення вимог КПК не створив реальних умов для здійснення захисту і не застосував принцип тлумачення сумнівів на користь обвинуваченого. Зазначила про недоведеність факту переходу на бік ворога та реальної служби в окупаційному органі, посилаючись на те, що жоден свідок не підтвердив факту офіційного заняття ОСОБА_8 посади в незаконно створеній податковій інспекції (свідки бачили його одноразово або епізодично, при цьому не спостерігали систематичного виконання ним будь-яких службових функцій), відсутні письмові документи окупаційної адміністрації, які б посвідчували призначення ОСОБА_8 на посаду (наказ, розпорядження, контракт, посадова інструкція, штатний розпис, табелі виходу на службу, реєстри перереєстрації тощо). Суд поклав в основу вироку оціночні припущення, а не прямі докази конкретних дій. Щодо ОСОБА_8 проводилися НСРД у виді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, результати яких не містять жодних даних, які б підтверджували інкриміновану діяльність ОСОБА_8 , відсутня жодна компрометуюча інформація. Не встановлено мотив, мету та добровільність співпраці. Мотив і мета вчинення державної зради фактично не досліджувалися, не досліджено наявність примусу, погроз, шантажу з боку окупаційної адміністрації, а також можливі обставини крайньої необхідності для забезпечення базових життєвих потреб, не з`ясовано чи мав ОСОБА_8 реальну можливість виїхати з окупованої території. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, зазначила, що для кваліфікації за ч.2 ст.111 КК суд зобов`язаний установити не лише об`єктивні дії, а й усвідомлену спрямованість на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та іншим охоронюваним інтересам України, відмежувавши добровільну співпрацю від дій під примусом чи в умовах крайньої необхідності. Оскільки такі елементи складу злочину судом не встановлено належним чином, висновок про наявність у діях ОСОБА_8 складу державної зради є необґрунтованим. Фактично суд ототожнив перебування ОСОБА_8 на тимчасово окупованій території, відсутність документально оформленого виїзду на підконтрольну Україні територію, поодинокі відвідування ОСОБА_8 приміщення незаконного органу із здійсненням державної зради у формі переходу на бік ворога. Суд не встановив чіткий перелік конкретних дій ОСОБА_8 , які б утворювали допомогу державі-агресору, не навів жодного документа чи іншого прямого доказу виконання ним функцій посадової особи окупаційного органу, не з`ясував чи були його дії добровільними та ініціативними.

Повістка про виклик обвинуваченого ОСОБА_8 публікувалась відповідно до вимог ст.323 КПК на офіційному веб-сайті апеляційного суду, а також у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження у газеті «Урядовий кур`єр» в розділі «Оголошення: виклики в суд».

Однак, до суду апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_8 не з`явився, причин неявки не повідомляв та клопотань про відкладення судового засідання на іншу дату не заявляв.

Враховуючи те, що судовий розгляд даного кримінального провадження в суді першої інстанції здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia), та з обов`язковою участю захисника, який був забезпечений державою, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду матеріалів справи без участі обвинуваченого, однак за участі його захисника.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу сторони обвинувачення та висловила заперечення проти скарги захисника; захисника, яка повністю підтримала доводи та вимоги поданої нею апеляційної скарги та заперечила проти задоволення апеляційної скарги прокурора; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.2 ст.111 КК кримінального правопорушення ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

В основу вироку суд обґрунтовано поклав дані, які були встановлені із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених місцевим судом.

Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 розглядалося в порядку спеціального судового провадження з обов`язковою участю захисника і за відсутності обвинуваченого («in absentia»), який усних показань суду не надавав, будь-яких письмових заяв, клопотань чи заперечень на адресу суду від обвинуваченого не надходило.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції вжив усіх можливих дій аби наданий обвинуваченому державою захист був ефективним та, дотримуючись вимог ст.ст.10, 22, 23 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення і захисту, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Суд першої інстанції, розглянувши кримінальне провадження, за результатом всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 за пред`явленим обвинуваченням. Керуючись законом, суд оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності та сукупність зібраних доказів із точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дослідивши надані докази, суд першої інстанції встановив сукупність усіх передбачених законом ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК, і, ухвалюючи вирок, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_8 вчинив інкриміноване йому суспільно небезпечне діяння та його винуватість доведена поза розумним сумнівом.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що в матеріалах провадження відсутні докази обізнаності ОСОБА_8 про існування відносно нього кримінального провадження та належного повідомлення обвинуваченого про його розгляд, є неприйнятними з огляду на таке.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 розглядалось у суді першої інстанції у порядку, передбаченому главою 24-1 КПК.

Відповідно до вимог ч.3 ст.323 КПК судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині 2 статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Процедури «in absentia» припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу. Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання підсудного. У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження. При цьому Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі. До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відносяться: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.

Відповідно до вимог статті 297-5 КПК повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

У цьому провадженні вказаних вимог було дотримано як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, що стороною захисту не спростовано.

Кримінальне провадження стосовно ОСОБА_8 розглядалося в порядку спеціального судового провадження, передбаченому нормами КПК, з обов`язковою участю захисника і за відсутності обвинуваченого («in absentia»), про що свідчить ухвала Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 07 лютого 2024 року. Суд першої інстанції вжив всіх заходів для виклику ОСОБА_8 до суду, повідомляв про дату, час і місце розгляду справи для забезпечення його права на захист, а також здійснював всі передбачені законом заходи для дотримання прав на захист і доступ до правосуддя з урахуванням установлених законом особливостей такого провадження, а саме публікував оголошення в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газети «Урядовий кур`єр», «голос України») та на офіційному веб-сайті Вознесенівського (Орджонікідзевського) районного суду м.Запоріжжя.

У справі «Sanader v. Croatia» від 12 лютого 2015 року (заява №66408/12) Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження, яке відбувається за відсутності обвинуваченого, саме собою не є несумісним зі ст.6 Конвенції і ця норма буде порушена лише в тому разі, якщо особа, засуджена заочно, згодом не зможе отримати від суду новий розгляд по суті обвинувачення, якщо не було однозначно встановлено, що вона відмовилася від свого права з`явитися і захищати себе або що мала намір уникнути суду.

Чинний КПК містить положення, які дозволяють забезпечити такий перегляд в суді апеляційної інстанції як щодо питань права, так і фактів.

Так, відповідно до ч.3 ст.400 КПК, якщо апеляційну скаргу подано обвинуваченим, щодо якого судом ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених ст.138 цього Кодексу, та надсилає апеляційну скаргу разом із матеріалами кримінального провадження до суду апеляційної інстанції з дотриманням правил, передбачених ст.399 цього Кодексу.

Таким чином, засуджений навіть після закінчення строків на апеляційне/касаційне оскарження не позбавлений права подати скаргу разом із клопотанням про поновлення строку на оскарження, якщо причини його неявки дійсно виявляться поважними, під час якого він не буде позбавлений можливості ставити питання про усунення порушень, які, на його думку, були допущенні в ході спеціального досудового розслідування та судового розгляду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що в цьому кримінальному провадженні здійснення спеціального досудового розслідування та судового розгляду стосовно ОСОБА_8 , який постійно перебував на тимчасово окупованій території України в м.Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, без оголошення його в міжнародний розшук, відповідає вимогам КПК та не може свідчити про порушення гарантій щодо заборони дискримінації згідно з п.1 ст.1 Протоколу №12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, відповідно до положень ст.6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації.

Такі висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Касаційного кримінального Суду Верховного суду від 27 березня 2025 року у справі №759/10956/17, провадження №51-2071км23.

Твердження сторони захисту про порушення права обвинуваченого ОСОБА_8 на захист, оскільки вона жодного разу не спілкувалася з підзахисним, тому позиція захисту була не узгоджена і захист здійснювався формально, є неприйнятними, оскільки кримінальне провадження здійснювалося за участі захисника ОСОБА_7 , яка протягом судового провадження здійснювала захист інтересів ОСОБА_8 , зокрема й шляхом подання апеляційної скарги, тому відсутні підстави вважати порушеними права обвинуваченого на захист.

Колегія суддів вважає неспроможними доводи захисника про відсутність у матеріалах кримінального провадження письмових документів, які б підтверджували призначення ОСОБА_8 на посаду в незаконно створеній податковій інспекції, оскільки відсутність в матеріалах провадження оригіналів або копій документів окупаційної адміністрації, які б посвідчували призначення ОСОБА_8 на посаду, не спростовує факту добровільного вступу особи до таких органів та фактичного виконання нею службових функцій. Для кваліфікації дій за ч.2 ст.111 КК у формі переходу на бік ворога визначальним є фактична участь особи в діяльності установ держави-агресора та надання допомоги окупаційній владі, що було повністю доведено в суді першої інстанції.

Зокрема допитані свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили, що бачили ОСОБА_8 безпосередньо у приміщенні незаконно створеного органу «Каменка-Днепровской налоговой инспекции», де обвинувачений перебував на місці відведеному саме для співробітників, надавав консультації та допомагав колегам, займався паперовими справами, що свідчить про фактичне виконання ОСОБА_8 функцій посадової особи у незаконно створеній податковій інспекції.

Доводи сторони захисту про невинуватість ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого йому за ч.2 ст.111 КК злочину є неспроможними виходячи з наступного.

За частиною 2 статті 111 КК, серед іншого, передбачена відповідальність за державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України шляхом переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинене в умовах воєнного стану.

Перехід на бік ворога полягає в наданні безпосередньої допомоги державі, з якою Україна перебуває в умовах воєнного стану або збройного конфлікту. Державна зрада визнається закінченою з моменту, коли особа почала надавати допомогу ворогові.

Мотиви й мета, з огляду на диспозицію ст.111 КК, не є обов`язковими ознаками суб`єктивної сторони злочину, вони можуть бути різними, а їх встановлення/не встановлення судом, загалом не впливає на кваліфікацію діяння за цією статтею, а тому доводи апеляційної скарги захисника в цій частині є неприйнятними.

ОСОБА_8 визнаний судом винуватим у державній зраді у формі переходу на бік ворога в період збройного конфлікту, вчинене в умовах воєнного стану, що зумовило кваліфікацію діянь обвинуваченого за ч.2 ст.111 КК.

Так, з досліджених судом першої інстанції доказів вбачається, що ОСОБА_8 здійснював виконання вказівок і розпоряджень керівників окупаційної адміністрації рф у незаконно створеному органі «Каменка-Днепровской налоговой инспекции», а саме здійснював перереєстрацію суб`єктів господарської діяльності м.Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, з метою включення їх до податкової системи рф та сплати податків, зборів і платежів на користь окупаційної влади рф. Тим самим, обвинувачений вчинив дії, які завдають шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічні та інформаційній безпеці України, тобто державну зраду.

Доводи захисту про відсутність доказів добровільності та ініціативності дій ОСОБА_8 , а також доказів виконання ним функцій посадової особи окупаційного органу «Каменка-Днепровской налоговой инспекции», підконтрольному окупаційній адміністрації рф, не добровільно, а внаслідок крайньої необхідності чи через фізичний або психічний примус (погрози, шантаж тощо) з боку представників окупаційної влади, колегія суддів вважає необґрунтованими.

У кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які можуть виключати кримінальну протиправність за приписами статей 39, 40 КК, однак яких суд першої інстанції у цьому кримінальному провадженні не встановив.

Дослідивши наявні в матеріалах кримінального провадження докази, місцевий суд не знайшов підтвердження того, що ОСОБА_8 перебував у стані крайньої необхідності та/або діяв під фізичним чи психічним примусом з боку осіб, які представляли іноземну державу росію.

До того ж слід відмітити, що з моменту початку співпраці обвинуваченого з окупаційною владою рф минуло майже чотири роки. За весь цей час ОСОБА_8 не намагався повернутися на підконтрольну Україні територію, відомості про те, що обвинувачений будь-яким чином повідомляв компетентним органам України про здійснення на нього тиску з боку представників окупаційної влади відсутні, що вказує про цілковиту добровільність дій обвинуваченого та на невимушеність його поведінки.

Стороною захисту не надано доказів того, що ОСОБА_8 не мав можливості відмовитися від співпраці з окупаційною владою рф, та не встановлено факту погроз, психічного або фізичного примусу щодо обвинуваченого.

Вказівки в апеляційній скарзі сторони захисту про застосування до обвинуваченого психічного та фізичного примусу не є конкретизованими. Зокрема, захист не зазначає у чому саме полягав психічний або фізичний примус (погрози, шантаж тощо) та не називає будь-яких осіб, які здійснювали на обвинуваченого тиск і за яких обставин.

В свою чергу матеріали кримінального провадження також не містять доказів того, що ОСОБА_8 перебував під психічним або фізичним примусом. Відсутні докази й того, що обвинувачений діяв в стані крайньої необхідності.

Отже, місцевий суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_8 добровільно розпочав «службу» в підпорядкуванні окупаційної адміністрації рф у незаконно створеному органі «Каменка-Днепровской налоговой инспекции», підконтрольному державі-агресору російській федерації, виконуючи вказівки і розпорядження керівників окупаційної адміністрації рф, які полягали у здійсненні перереєстрації суб`єктів господарської діяльності м.Кам`янка-Дніпровська Запорізької області, з метою включення їх до податкової системи рф та сплати податків, зборів і платежів на користь окупаційної влади рф.

У апеляційній скарзі захисник не навів доводів, які б спростовували зазначені висновки суду.

Такі висновки колегії суддів узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Касаційного кримінального Суду Верховного суду від 31 січня 2024 року у справі №638/5446/22, провадження №51-4092км23.

При перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні передбаченого ч.2 ст. 111 КК кримінального правопорушення, за яке його засуджено, що у свою чергу обумовлює відхилення доводів апеляційної скарги захисника.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади в органах державної влади (у тому числі у правоохоронних) та місцевого самоврядування з огляду на положення ч.2 ст.55 КК, судова колегія виходила з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.55 КК позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за умови, що з урахуванням характеру кримінального правопорушення, вчиненого за посадою або у зв`язку із заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Частиною 3 сказаної статті передбачено, що при призначенні позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання зокрема до позбавлення волі на певний строк воно поширюється на увесь час відбування основного покарання і, крім цього, на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 цього Кодексу з моменту набрання законної сили вироком.

Згідно п.9 ст. 89 КК такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі за особливо тяжкий злочин, якщо вони протягом восьми років з дня відбуття покарання (основного та додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

Згідно п.3 ч.2 ст.19 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII (зі змінами) на державну службу не може вступити особа, яка має судимість за вчинення умисного кримінального правопорушення, якщо така судимість не погашена або не знята в установленому законом порядку.

Як вбачається з матеріалів провадження на день апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції ОСОБА_8 виповнилося 57 років. Отже на момент погашення судимості, що надасть ОСОБА_8 право на зайняття посади в державних органах, виповниться 80 років, тобто обвинувачений досягне пенсійного віку, що обумовлює недоцільність призначення в даному випадку додаткового покарання.

Таким чином призначене ОСОБА_8 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, та за своїм видом та розміром є необхідним для виправлення обвинуваченого і попередження нових кримінальних правопорушень.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли б перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Вознесенівського районного суду м.Запоріжжя від 14 листопада 2025 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4