Справа №:755/3784/26
Провадження №: 1-кс/755/1157/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" березня 2026 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

слідчого судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого 1 відділення слідчого відділу (з дислокацією у м. Київ) Головного управління Служби безпеки України в Автономній Республіці Крим капітан юстиції ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрювана у кримінальному провадженні № 0000003 від 06.01.2025 року, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 5 ст. 111-1 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ

В провадження слідчого судді надійшло клопотання слідчого 1 відділення слідчого відділу (з дислокацією у м. Київ) Головного управління Служби безпеки України в Автономній Республіці Крим капітан юстиції ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрювана у кримінальному провадженні № 0000003 від 06.01.2025 року, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 5 ст. 111-1 КК України.

З наданих в обґрунтування матеріалів вбачається, що громадянка України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуваючи на ТОТ України - Автономна Республіка Крим, підтримуючи комунікацію та тісно взаємодіючи із представниками окупаційних сил держави-агресора, а також усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, діючи добровільно та умисно, з метою утвердження окупаційної політики Російської Федерації на території півострову, у період з 2014 по нинішній час неодноразово займала різні посади у незаконних органах влади, створених окупаційною владою на ТОТ України, в тому числі керівні посади в т.зв. «Міністерстві житлово-комунального господарства Республіки Крим», а саме посаду «Заступника міністра житлово-комунального господарства Республіки Крим» та «Першого заступника міністра житлово-комунального господарства Республіки Крим».

У подальшому, після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації на територію України, ОСОБА_4 , перебуваючи на тимчасово окупованій території Кримського півострову за адресою м. Сімферополь, вул. Заліська, буд. 12, використовуючи власні тісні зв`язки та коло спілкування з представниками окупаційної влади на тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, набутий у ході виконання трудових обов`язків на різноманітних посадах в незаконно створених органах влади досвід, реалізуючи власний протиправний умисел, спрямований на добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у невстановлений досудовим розслідуванням час, водночас не пізніше 31.05.2024, надала добровільну згоду представникам окупаційної адміністрації півострову та була призначена на посаду «тимчасово виконуючого обов`язки міністра житлово-комунального господарства Республіки Крим», до виконання яких приступила з 03.06.2024.

Зокрема, відповідно до розміщеного у публічному доступі в мережі Інтернет на офіційному сайті «Уряду Республіки Крим» Указу т.зв. «Голови Республіки Крим» № 129-У від 31.05.2024 ОСОБА_4 , за власною згодою, призначено на посаду «тимчасово виконуючого обов`язки міністра житлово-комунального господарства Республіки Крим», яка пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій.

Так зване «Міністерство житлово-комунального господарства Республіки Крим» функціонує на ТОТ АР Крим починаючи з 2014 року, що підтверджується постановою т.зв. «Радою міністрів Республіки Крим» № 150 від 27.06.2014 «Про затвердження Положення про Міністерство житлово-комунального господарства Республіки Крим» (далі - Положення) з подальшому внесеними до нього змінами.

Відповідно до тексту Положення, розміщеного у публічному доступі на Інтернет сторінці офіційного сайту «Міністерства житлово-комунального господарства Республіки Крим» (режим доступу за електронним посиланням - https://mzhkh.rk.gov.ru/), а саме п.1.1 Загальних положень «Міністерство житлово-комунального господарства Республіки Крим (далі також - Міністерство) «являється виконавчим органом державної влади Республіки Крим, підзвітним та підконтрольним Голові Республіки Крим та Раді міністрів Республіки Крим, здійснюючим функції з формування та реалізації державної політики та нормативно-правового регулювання у сфері житлово-комунального господарства, а також координацію діяльності інших виконавчих органів державної влади Республіки Крим в установленій сфері діяльності Міністерства.

Згідно з положеннями п.1.2, 1.10 Міністерство у своїй діяльності керується, зокрема, Конституцією Російської Федерації, федеральними конституційними законами, федеральними законами, указами та розпорядженнями президента Російської Федерації, іншими нормативно-правовими актами Російської Федерації, Конституцією Республіки Крим, законами Республіки Крим тощо, та є підконтрольним і підзвітним Голові Республіки Крим та Раді міністрів Республіки Крим.

Вказаним Положенням також передбачено, що Міністерство очолює міністр житлово-комунального господарства Республіки Крим, який призначається на посаду та звільняється з посади Головою Республіки Крим у відповідності з Конституцією Республіки Крим.

Відповідно до пункту 5.3 Положення передбачено, повноваження міністра, зокрема: брати участь у засіданнях Ради міністрів Республіки Крим; у підготовці рішень Ради міністрів Республіки Крим, забезпечувати їх виконання; здійснювати встановлені законодавством, цим Положенням, іншими нормативними правовими актами Республіки Крим повноваження керівника виконавчого органу державної влади Республіки Крим; нести відповідальність у встановленому порядку за невиконання або неналежне виконання функцій, покладених на Міністерство; здійснювати загальне керівництво діяльністю Міністерства; розподіляти обов`язки між своїми заступниками; діяти від імені Міністерства і представляти без довіреності його інтереси у відносинах з органами державної влади, органами місцевого самоврядування, організаціями та громадянами; мати право надати право підпису документів від імені Міністерства своїм заступникам відповідно до розподілу обов`язків; вносити на розгляд до Ради міністрів Республіки Крим пропозиції про граничну чисельність і фонд оплати праці апарату Міністерства; затверджувати положення про структурні підрозділи Міністерства та посадові регламенти працівників Міністерства; призначати на посаду та звільняти з посади працівників Міністерства (крім заступників Міністра); представляти структуру та штатний розклад Міністерства на затвердження Голові Ради міністрів Республіки Крим у межах встановленої чисельності працівників та фонду оплати праці; здійснювати витрачання коштів у межах затвердженого бюджетного кошторису на утримання Міністерства; узгоджувати бюджетний кошторис, штатний розклад і плани фінансової діяльності підвідомчих державних автономних установ; затверджувати державні завдання, віднесені до відання Міністерства установам; розглядати в установленому порядку питання про заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників Міністерства; застосовувати заходи матеріального та морального заохочення; видавати накази, що мають нормативний характер, а з оперативних та інших поточних питань організації діяльності Міністерства та організацій, підприємств, установ, віднесених до відання Міністерства - накази, розпорядження, доручення ненормативного характеру; призначати на посаду та звільняти з посади (укладати та розривати трудові договори) керівників організацій, підприємств, установ, віднесених до відання Міністерства; розглядати питання про заохочення та притягнення до дисциплінарної відповідальності керівників підприємств, установ та організацій, віднесених до відання Міністерства; нести персональну відповідальність за організацію в межах сфери діяльності Міністерства заходів щодо протидії корупції та вжиття заходів щодо боротьби з корупцією в Міністерстві та в організаціях, підприємствах і установах, віднесених до відання Міністерства.

З наведеного слідує, що громадянка України ОСОБА_4 добровільно прийняла участь у функціонуванні незаконного органу влади - т.зв. «Міністерства житлово-комунального господарства Республіки Крим», утвореного на ТОТ України Автономної Республіки Крим та сприяла реалізації політики окупаційної влади РФ.

Таким чином, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України - колабораційна діяльність, тобто добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі в окупаційній адміністрації держави-агресора.

04.09.2025 складено повідомлення про підозру ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України.

Викладені обставини та повідомлена ОСОБА_4 підозра підтверджується сукупністю доказів, отриманих в ході здійснення досудового розслідування даного кримінального провадження, у тому числі: протоколом огляду мережі інтернет щодо де виявлено та задокументова інфомацію щодо призначення та діяльності Механічевої на зазначеній посаді»; висновком експерта за результатами проведення судової портретної експертизи; відповіддю Офісу Президента України щодо громадянства України ОСОБА_4 ; відповіддю Державної прикордонної служби України щодо перетину державного кордону ОСОБА_4 ; відповідями оперативного підрозділу, щодо місця перебування особи, та протиправної діяльності підозрюваного.

Згідно зі ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому ст. ст. 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено йому внаслідок не встановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень.

10.09.2025 в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора було опубліковано повідомлення про підозру та повістки про виклик підозрюваної ОСОБА_4 на 15.09.2025, 16.09.2025 та 17.09.2025 для вручення письмового повідомлення про підозру та проведення інших слідчих (процесуальних) дій.

Крім того, з метою належного вручення повідомлення про підозру, а також з метою направлення повісток про виклик ОСОБА_4 ; для проведення процесуальних дій, вказаній особі в соціальній мережі «Телеграм» за номером телефону останньої (інформація про який встановлена вході оперативно-розшукової діяльності) направлено скан-копію повідомлення про підозру, а також повістки про її виклик.

Однак, ОСОБА_4 , на вказані виклики не з`явилась та не повідомила про причини свого неприбуття, жодних заяв чи клопотань про перенесення часу проведення процесуальних дій до органу досудового розслідування не надала, у зв`язку із викладеним, у органу досудового розслідування існують вагомі підстави вважати, що остання переховується від органу досудового розслідування та суду.

Повідомлення про підозру ОСОБА_4 , особисто не вручено, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений КПК України для вручення повідомлень.

Згідно з ч. 9 ст. 135 КПК України, повістка про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою - агресором, у випадку обґрунтованої неможливості вручення їй такої повістки згідно з частинами першою, другою, четвертою - сьомою цієї статті, публікується в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, вважається такою, яка належним чином повідомлена про виклик, з моменту опублікування повістки про її виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

На даний час встановлено, що підозрювана ОСОБА_4 переховується від органів досудового розслідування на тимчасово окупованій території АР Крим, з метою ухилення від кримінальної відповідальності, що підтверджується, відомостями Державної прикордонної служби України та матеріалами оперативного підрозділу.

У зв`язку з тим, що підозрювана переховується від органів досудового розслідування з метою ухилення від кримінальної відповідальності і її місцезнаходження невідоме, 18.09.2025 ОСОБА_4 оголошено у розшук.

В свою чергу, санкція статті 111-1 КК України, передбачає конфіскацію майна, як вид додаткового покарання.

Документами, які підтверджують право власності на майно, що арештовується, є відомості з Єдиного державного реєстру транспортних засобів.

Згідно інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у громадянки України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на праві власності перебуває наступне нерухоме майно: квартира загальною площею 32,8 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3908146).

Застосування зазначених обмежень надасть змогу зберегти майно, унеможливить його подальше приховання, відчуження, та забезпечити можливу конфіскацію майна як виду додаткового покарання.

Крім того, арешт майна є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення. Для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збережені цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочинів.

Таким чином, з метою запобігання можливості приховування та відчуження цього майна, необхідно накласти арешт із забороною вчиняти будь-які дії щодо відчуження, розпорядження та користування вказаним майном.

Прокурор в судовому засіданні підтримала клопотання та просила його задовольнити.

Захисник в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, зазначивши, що воно необґрунтоване.

Підозрювана ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила.

На виконання вимог ст.135 КПК України, судом було розміщено повістки про виклик до суду для розгляду даного клопотання підозрювану ОСОБА_4 в засобах масової інформації загальнодержавного значення "Урядовий кур`єр" та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

Відтак, згідно положень ч. 8 ст. 135 КПК України, підозрювана вважається особою, яка належним чином повідомлена про виклик.

Слідчий суддя, заслухавши думку слідчого, дослідивши матеріали клопотання, дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до Постанови Європейського Суду з прав людини від 09 червня 2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Європейським Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності та не було свавільним.

Окрім того, Європейський суд через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення «Іатрідіс проти Греції»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Разом з цим, ЄСПЛ у рішеннях у справах «Амюр проти Франції» «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Украша-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» вказав, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються та метою, якої прагнуть досягти через вжиття таких заходів.

Так, у відповідності до усталеної практики ЄСПЛ в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення ЄСПЛ у справі «Іатрідіс проти Греції» від 25.03.1999). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення ЄСПЛ у справі «Антіш проти Франції» від 22.09.1994, «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.2007).

Крім того, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» від 23.09.1982) Таким чином, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986).

Водночас, у п. 38 рішення по справі «Ісмайлов проти Росії» від 16.10.2008 ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Незважаючи на важливість критерію обґрунтованості підозри, визначення вказаного терміну в кримінальному процесуальному законодавстві відсутнє. Виходячи з положень ч. 5 ст. 9 КПК України та позиції Європейського суду з прав людини, яка відображена у п. 175 рішення від 21.04.2011 р. у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Також вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справах «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28.10.1994 р., «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30.08.1990 р.).

Отже обґрунтована підозра не передбачає наявності переконання «поза розумним сумнівом» щодо вчинення особою кримінального правопорушення. Однак, вона повинна ґрунтуватись на об`єктивних фактах, встановлених на підставі наданих стороною обвинувачення доказів.

Таким чином слідчому судді необхідно з`ясувати, чи є підстави обґрунтовано вважати, що ОСОБА_4 могла вчинити інкриміноване їй кримінальне правопорушення. При цьому остаточна оцінка та кваліфікація конкретних діянь здійснюється судом під час розгляду справи по суті.

Приписами ч. 4 ст. 111-1 КК України встановлюється кримінальна караність діяння за колабораційну діяльність, тобто передачу матеріальних ресурсів незаконним збройним чи воєнізованим формуванням, створеним на тимчасово окупованій території, та/або збройним чи воєнізованим формуванням держави-агресора, та/або провадження господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора.

Дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя вважає, що слідчим доведена достатність підстав вважати, що підозрюваний може бути причетним до вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 111-1 КК України, що доводиться, зокрема, доданими до клопотання протоколами огляду та іншими доказами, з яких в сукупності слідує достатність доказової бази, яка встановлює причетність підозрюваного до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.

Слідчий суддя вважає, що на час розгляду клопотання обґрунтованість повідомленої ОСОБА_4 підозри у вчиненні кримінального правопорушення є доведеною, тобто зазначені у клопотанні слідчого обставини підтверджуються наданими фактичними даними, що містяться у матеріалах клопотання, досліджених у судовому засіданні, які у своїй сукупності переконують слідчого суддю у причетності ОСОБА_4 до вчинення кримінального правопорушення, яке їй інкримінується.

Доцільно зазначити те, що на цій стадії кримінального провадження слідчий суддя не вирішує питання наявності в діянні особи складу кримінального правопорушення та винуватості особи у вчиненні такого правопорушення, а лише встановлює наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваною кримінального правопорушення, що може слугувати підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, на підставі доданих стороною обвинувачення до клопотання матеріалів.

При цьому правильність кваліфікації дій підозрюваної, умислу, так само як і наявність чи відсутність в її діях складу злочину, вирішуються виключно вироком суду та не підлягають вирішенню на досудовому провадженні.

Приписами статті 172 КПК України передбачено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч.1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 173 КПК України передбаченого, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Обов`язок доведення необхідності застосування заходів забезпечення кримінального провадження покладено на слідчого чи прокурора також і ч.3 ст. 132 КПК України.

Відповідно до санкції ч. 5 ст. 111-1 КК України, за вчинення вказаних злочинів, передбачено додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Таким чином, є передбачені кримінальним процесуальним законом підстави для накладення арешту на майно, підозрюваної ОСОБА_4 , з метою забезпечення можливої конфіскації даного майна, як виду покарання.

Таким чином, слідчий суддя, враховуючи зазначені положення закону, виходячи з принципу диспозитивності кримінального провадження, відповідно до якого сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, а також зважаючи, що сторона кримінального провадження, що звернулась із клопотанням про накладення арешту, довела необхідність арешту, приходить до висновку, що клопотання слідчого підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 132, 170, 173, 309 КПК України, слідчий суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого 1 відділення слідчого відділу (з дислокацією у м. Київ) Головного управління Служби безпеки України в Автономній Республіці Крим капітан юстиції ОСОБА_3 про накладення арешту на майно, власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрювана у кримінальному провадженні № 0000003 від 06.01.2025 року, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 5 ст. 111-1 КК України - задовольнити.

Накласти арешт на майно, яке перебуває у власності підозрюваної ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на:

- квартиру загальною площею 32,8 кв.м., розташовану за адресою АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3908146), шляхом заборони територіальним органам з надання сервісних послуг Міністерства внутрішніх справ України (сервісним центрам МВС) та центрам надання адміністративних послуг вчиняти реєстраційні дії з вказаним майном.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Копію ухвали негайно після її постановлення вручити учасникам процесу, третім особам, власнику майна, які присутні під час оголошення ухвали. У разі відсутності таких осіб під час оголошення ухвали копія ухвали надіслати їм не пізніше наступного робочого дня після її постановлення.

Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що підозрюваний, захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування за їх клопотанням, якщо вони доведуть, що в подальшому в застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Слідчий суддя: