Справа № 466/5441/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1032/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою прокурора Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2025 року відносно обвинуваченого ОСОБА_7 , -

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 , -

встановила:

цим вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Новики, Збаразького району, Тернопільської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано невинуватим та виправдано у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 367 КК України на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Вирішено питання з речовими доказами та процесуальними витратами.

Відповідно до вироку, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується у тому, що він, в період з липня 2000 по грудень 2001 років включно, будучи державним службовцем, перебуваючи на посаді головного спеціаліста смт. Брюховичі, Львівського міського управління земельних ресурсів з 05 листопада 1997 року по 01 жовтня 2001 року, маючи 12 ранг шостої категорії державного службовця, з 02 жовтня 2001 року по 05 травня 2003 року на посаді начальника відділу приміських земель Львівського обласного управління земельних ресурсів, маючи 11 ранг шостої категорії державного службовця, здійснюючи функції представника влади, тобто відповідно до примітки ст. 364 КК України будучи службовою особою, основним з завдань якого відповідно до ч.3 Типового положення про міське (міст обласного та районного підпорядкування) управління (відділ) земельних ресурсів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 серпня 1996 року №930 було здійснення державного контролю за використанням та охороною земельних ресурсів, згідно ч.4 - здійснення державного контролю за додержанням власниками землі та землекористувачами земельного законодавства, встановленого режиму використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення та умов надання; участь у виборі земельних ділянок під розміщення об`єктів будівництва, підготовка проектів рішень (висновків) міської Ради про попереднє погодження місця розташування об`єктів, передачу і придбання земельних ділянок у власність, вилучення (викупу) та надання земель у користування, в тому числі тимчасове на умовах оренди; відповідно до Положення про Львівське міське управління земельних ресурсів, затверджене Наказом начальника Львівського обласного управління земельних ресурсів №90 віл 06 листопада 1996 року здійснює державний контроль за використанням і охороною земельних ресурсів; здійснює державний контроль за додержанням власниками землі та землекористувачами земельного законодавства, встановленого режиму використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення та умов надання; виявляє землі, що використовуються не за цільовим призначенням та з порушенням установлених законодавством вимог; відповідно до Положення про відділ приміських територій (м. Винники, смт. Брюховичі, смт. Рудно) затверджене начальником Львівського міського управління земельних ресурсів 21 травня 1999 року, здійснює державний контроль за використанням і охороною земельних ресурсів; приймає участь в роботі комісій з вибору земельних ділянок, дає висновки щодо повного обґрунтування матеріалів попереднього погодження місць розташування об`єктів, вилучення і надання земельних ділянок; начальник відділу - керує діяльністю відділу, несе персональну відповідальність за виконання покладених на відділ завдань, в порушення вимог ст. 2 Земельного кодексу України (в ред. 1990 року, діючого станом на 06 квітня 1999 року), згідно якої відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на: землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів; землі промисловості, транспорту та зв`язку оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу. Віднесення земель до категорій проводиться відповідно до їх цільового призначення. Переведення земель з однієї категорії до іншої здійснюється у разі зміни цільового призначення цих земель. Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої проводиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення, - наклав резолюцію на лист Львівського лісопаркового господарства №427 від 03 липня 2000 року, про вилучення земельної ділянки державного лісового фонду Брюховицького лісництва пл.14,7 га, який був йому розписаний для розгляду та надання пропозицій на виконком, саме запропонував вилучити земельну ділянку пл.14,7 га за згодою (ст. 27 ЗК України) та віднести її до земель запасу. На підставі вказаного листа з врахуванням пропозиції ОСОБА_7 , 13 липня 2000 року виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради прийнято рішення №246, яким вилучено земельну ділянку площею 14,7 га з користування Львівського лісопаркового господарства за його згодою та віднесено до земель запасу.

В подальшому ОСОБА_7 , в порушення вимог ст. 4 Земельного кодексу України (в ред.1990 року, діючого станом на 11 липня 2000 року), згідно якої не можуть передаватись в колективну та приватну власність землі лісового фонду, за винятком невеликих (до 5 гектарів) ділянок лісів, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських і (фермерських) господарств (земельна ділянка не входила до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств); землі рекреаційного призначення, - наклав резолюцію на лист ТзОВ «Оріон Експорт» від 11 липня 2000 року, який був розписаний йому для розгляду та запропонував дати дозвіл на збір матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки, яку пропонується надати у тимчасове довгострокове користування (терміном на 25 років) пл. 14,7 га по АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування бази відпочинку, а земельну ділянку пл. 1,15 га запропонував викупити у приватну власність.

27 грудня 2001 року ОСОБА_7 доповідав на 18 сесії 23 скликання Брюховицької селищної ради про затвердження технічного-паспорта та надання дозволу на викуп у власність земельної ділянки ТзОВ «Оріон Експорт», за результатом доповіді, 27 грудня 2001 року Брюховицькою селищною радою прийнято рішення №124, відповідно до якого за результатами розгляду технічного паспорту земельної ділянки несільськогосподарського призначення ТзОВ «Оріон Експорт», що підлягає продажу у власність по АДРЕСА_2 затверджено ТзОВ «Оріон Експорт» технічний паспорт на земельну ділянку площею 1,l5 га по АДРЕСА_2, яка підлягає продажу для будівництва та обслуговування бази відпочинку та вирішено продати ТзОВ «Оріон Експорт» у власність земельну ділянку площею 1,15 га для будівництва та обслуговування бази відпочинку по АДРЕСА_2.

Внаслідок вчинених ОСОБА_7 через не належне виконання своїх службових обов`язків, через несумлінне ставлення до них, в період з липня 2000 року по 27 грудня 2001 року включно, 15 березня 2002 року Брюховицькою селищною радою в особі голови селищної ради ОСОБА_10 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з ТзОВ «Оріон Експорт», відповідно до якого земельна ділянка площею 11500 м2 (1,15 га) по АДРЕСА_2 продана ТзОВ «Оріон Експорт» для будівництва та обслуговування бази відпочинку за 142 430 (сто сорок дві тисячі чотириста тридцять) грн. без врахування ПДВ чим завдано збитки державним інтересам на вказану суму, що є тяжкими наслідками.

Таким чином, ОСОБА_7 обвинувачується у службовій недбалості, тобто неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_6 покликається на те, що судове рішення є незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Наголошує, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність доказів належності спірних земель до земель лісового фонду. При цьому не враховано показання представника потерпілого ОСОБА_11 , яка посилалася на матеріали лісовпорядкування, згідно з якими земельні ділянки з кадастровими номерами :06:001:0954 та :06:001:1213 відносяться до земель лісу, а у 2000-2001 роках їх вилучення було можливе лише за погодженням Львівської обласної державної адміністрації.

Також акцентує, що у вироку суд вказує на показання представника потерпілого від 06 вересня 2024 року про розташування ділянок у 46 кварталі, однак проігноровано уточнені показання останньої від 24 вересня 2024 року, де зазначено, що ділянки знаходяться у 42 кварталі.

Звертає увагу на те, що за змістом вироку, потерпілою стороною не надано відповідь щодо відношення ДП «Львівський лісовий селекційно-насіннєвий центр» до Львівського лісопаркового господарства, однак, відповідно до Наказу ДП «Ліси України» вирішено припинити філію «Львівський лісовий селекційно-насіннєвий центр» ДСГП «Ліси України» шляхом її закриття, а активи та пасиви філії, яка припиняється в частині лісорозсадника передаються до філії «Лісові репродуктивні ліси» ДП «Ліси України», а в частині Брюховицького та Грядівського лісництв до філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України».

Наголошує, що потерпіла сторона зазначила, що правостановчі документи на спірні земельні ділянки перебувають у процесі виготовлення; відповідно до картографічних матеріалів і матеріалів лісовпорядкування ці землі належать до земель лісу. У зв`язку з присвоєнням земельним ділянкам кадастрових номерів виготовлення технічної документації було зупинено. Представник потерпілого також вказала, що рішення про вилучення земельної ділянки з користування Львівського лісопаркового господарства не могло бути прийняте одноосібно, а підлягало обов`язковому погодженню з обласною державною адміністрацією. Як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду встановлено, що такого погодження не було. Попри це суд першої інстанції ухвалений вирок обґрунтував припущеннями.

На думку апелянта, суд першої інстанції вибірково оцінив показання свідків та не взяв до уваги пояснення свідка ОСОБА_12 , яка підтвердила, що у 2000 році спірні землі належали до земель лісогосподарського призначення, а документації щодо зміни цільового призначення не існувало. Свідок ОСОБА_13 зазначила, що земельної комісії на той час не було, а всі земельні питання, зокрема й щодо цих ділянок, одноособово доповідав землевпорядник ОСОБА_7 , який також готував проекти рішень.

Акцентує, що прокурор відмовився від виклику та допиту не всіх свідків обвинувачення, а лише нотаріуса ОСОБА_14 , тоді як решта заявлених свідків були допитані в судових засіданнях.

Крім цього зазначає, що суд не взяв до уваги, що земельні ділянки :06:001:0954 та :06:001:1213 ніколи не мали адреси. Водночас у документах Брюховицької селищної ради вказана адреса: АДРЕСА_2, яка фактично належала житловому будинку сім`ї Жеребецьких, що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи.

Щодо допустимості як доказу Протоколу №27 від 27 грудня 2001 року виконавчого комітету Брюховицької селищної ради апелянт наголошує, що такий був вилучений на стадії досудового розслідування протоколом тимчасового доступу до речей та документів від 10 листопада 2021 року, відкритий стороні захисту відповідно до ст. 290 КПК України та включений прокурором до переліку доказів, порядок дослідження яких суд затвердив.

Вважає необґрунтованим твердження суду про те, що у пред`явленому ОСОБА_7 формулюванні обвинувачення за ч.2 ст. 367 КК України не зазначено, які саме конкретно службові обов`язки він не виконав та щодо відсутності причинного зв`язку між не виконанням цих обов`язків і завданням тяжких наслідків, з огляду на зміст постанови КМУ №930 від 07 серпня 1996 року, наказу №90 від 06 листопада 1996 року та положення про відділ приміських територій від 21 травня 1999 року.

Наголошує, що тяжкі наслідки полягають у вибутті земельної ділянки площею 1,15 га з державної та комунальної власності і продажу її ТзОВ «Оріон Експорт» за 142 430 грн., а причинний зв`язок обґрунтовується конкретними діями обвинуваченого ОСОБА_7 , а саме, накладенням резолюцій, підготовкою проектів рішень, доповідями на засіданнях виконкому та сесії ради, що у сукупності призвело до незаконного відчуження землі.

Не погоджуючись із висновком суду про відсутність належних доказів шкоди та її розміру зазначає, що під час досудового розслідування були призначені та досліджені в суді земельно-технічні й оціночно-земельні експертизи щодо ділянок з кадастровими номерами :06:001:0954 та :06:001:1213. Згідно з висновками експертиз №1476-е та №1477-е від 16 червня 2022 року, обидві ділянки сформовані в межах земель державного лісового фонду Брюховицького лісництва (квартал 42, виділи 1,4,5,6,7) та входять до земель ДП «Львівський ЛСНЦ».

Акцентує, що експертами також було надано повідомлення №1478-Е та №1475-Е від 17 червня 2022 року про неможливість визначення вартості земельних ділянок через їх значну площу та рекреаційне призначення з лісовими насадженнями, що унеможливлює застосування порівняльного підходу відповідно до Земельного кодексу України.

Звертає увагу на те, що у висновку експертизи №1948-Е від 07 липня 2022 року проаналізовано законодавство, чинне на момент вчинення дій із земельними ділянками, однак суд не врахував цей висновок при ухваленні вироку. Розмір шкоди (142 430 грн.) був взятий із висновку «Про оцінку вартості земельної ділянки несільськогосподарського призначення» від 05 лютого 2002 року ОСОБА_15 , який використовувався при укладенні договору купівлі-продажу, та на який посилався експерт у висновку №1948-Е.

Також наголошує, що земельні ділянки :06:001:0954 та :06:001:1213 входять в землі ДП «Львівський ЛСНЦ», що підтверджено висновками експертиз № 1476-е та № 1477-е від 16 червня 2022 року, що вкотре підтверджує те, що потерпіла сторона органом досудового розслідування визначена вірно.

Покликається на порушення вимог ст. 364 та п.5 ч.3 ст. 56 КПК України у зв`язку з тим, що в судових дебатах не виступив представник потерпілої сторони і не заслухано його думки під час вирішення питання про призначення покарання обвинуваченому.

Просить скасувати вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2025 року, ухвалити новий, яким визнати обвинуваченого ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 367 КК України.

На підставі ч.5 ст. 74, ст. 49 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання, у зв`язку з закінченням строків давності.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 витрати, пов`язані з проведенням експертиз в сумі 49 286,72 грн.

На апеляційну скаргу прокурора захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_9 подала заперечення, в якому спростовуючи аргументи апелянта зазначає, що апеляційна скарга сторони обвинувачення є необґрунтованою та безпідставною і просить відмовити в задоволенні такої, а оскаржуваний вирок - залишити без змін, оскільки вважає його законним та постановленим за повного дотримання судом першої інстанції норм КК України та КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та виступ його захисника - адвоката ОСОБА_9 про її заперечення і залишення вироку суду без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги закону судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 були дотримані.

Частиною 2 статті 91 КПК України визначено, що доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч.2 ст. 62 Конституції України, ч.2 ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а відповідно до ч.3 ст. 62 Конституції України та ч.4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, своє рішення про визнання обвинуваченого ОСОБА_7 невинуватим за ч.2 ст. 367 КК України місцевий суд мотивував не доведеність у діях останнього ознак складу кримінального правопорушення.

Так, підставою кримінальної відповідальності є склад кримінального правопорушення, тобто сукупність об`єктивних та суб`єктивних ознак, що дозволяють кваліфікувати суспільно-небезпечне діяння як конкретний злочин.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано визначив правову природу складу злочину, детально розкривши його елементи (об`єкт, об`єктивна сторона, суб`єкт, суб`єктивна сторона), та акцентувавши на обов`язковості встановлення конкретного службового обов`язку; його невиконання або неналежного виконання; тяжких наслідків; причинного зв`язку між діянням і наслідками.

Такий підхід повністю узгоджується з правовими позиціями ККС ВС (постанови від 17 серпня 2021 року у справі №484/1376/18, від 06 жовтня 2022 року у справі №461/6912/16-к), де зазначено, що для притягнення до кримінальної відповідальності за службову недбалість необхідне чітке встановлення конкретного обов`язку та прямого причинного зв`язку, про що вірно зазначено в оскаржуваному вироку, з чим погоджується і колегія суддів.

Обвинувачений ОСОБА_7 не визнав вину у вчиненні службового недбальства, тобто неналежного виконання як службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки державним інтересам, та, реалізувавши своє право, передбачене ст. 63 Конституції України, відмовився давати показання щодо обставин кримінального правопорушення.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними своїх доказів і у доведенні їх переконливості, а також принципу диспозитивності, зберігаючи неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації учасниками судового провадження їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, згідно з положеннями кримінального процесуального закону, судом були оцінені показання представника потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_12 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , 159 письмових доказів сторони обвинувачення, серед яких, зокрема, протоколи оглядів, матеріали здобуті під час тимчасових доступів до речей і документів, висновки судової земельно-технічної економічної експертизи, почеркознавчі експертизи, висновки експертиз з питань землеустрою, а також 22 письмових докази, які обґрунтовують лінію захисту.

На думку колегії суддів, аналізуючи показання свідків, суд дійшов мотивованого висновку, що такі не підтверджують винуватості обвинуваченого ОСОБА_7 , виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим кодексом порядку, на підставі яких, суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Як вірно встановлено місцевим судом, допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_18 та ОСОБА_12 не повідомили відомостей, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні за ч.2 ст. 367 КК України, оскільки із показань останніх вбачається, що такі не були обізнані з обставинами прийняття виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради рішення № 246 від 03 липня 2000 року про вилучення земельної ділянки площею 14,7 га з користування Львівського лісопаркового господарства та віднесення її до земель запасу, а також рішення №124 від 27 грудня 2001 року 18-ї сесії 23 скликання Брюховицької селищної ради «Про продаж у власність ТзОВ «Оріон-Експорт» земельної ділянки площею 1,15 га по АДРЕСА_2 у смт. Брюховичі». Жодних фактичних даних щодо неналежного виконання обвинуваченим ОСОБА_7 службових обов`язків або допущення ним порушень ці свідки також не надали.

Свідки ОСОБА_13 (секретар виконкому Брюховицької селищної ради у 2000 році) та ОСОБА_17 (секретар Брюховицької селищної ради у 2001 році) пояснили, що рішення приймалися колегіально - шляхом голосування членами виконкому та депутатами, при цьому ствердили, що обвинувачений ОСОБА_7 одноосібних рішень щодо розпорядження земельними ділянками не приймав та впливу на результати голосування не мав.

Вищезазначені показання не містять відомостей про наявність у діях чи бездіяльності обвинуваченого ОСОБА_7 ознак несумлінного ставлення до службових обов`язків або інших порушень.

Свідок ОСОБА_19 , який з вересня 1999 року обіймав посаду генерального директора Державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс», повідомив, що Львівське лісопаркове господарство було окремою юридичною особою та перебувало у сфері управління зазначеного об`єднання. Висновок №811 від 10 липня 2000 року про відсутність заперечень щодо передачі земельної ділянки державного лісового фонду площею 14,7 га (квартал 42, виділи 1, 4, 5, 6, 7) Брюховицького лісництва у користування Брюховицькій селищній раді був наданий саме Державним лісогосподарським об`єднанням «Львівліс» як вищестоящим органом управління відповідно до повноважень, визначених Лісовим кодексом України.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що наведені обставини свідчать про отримання відповідного погодження і також не містять даних щодо протиправності дій обвинуваченого ОСОБА_7 .

Крім цього, колегія суддів вважає об`єктивною оцінку суду пояснень представника потерпілого - ДП «Львівський селекційно-насіннєвий центр» (правонаступником якого є Філія «Львівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України») ОСОБА_11 , наданих під час судових засідань 06 та 25 вересня 2024 року, як таких, що не містять конкретних відомостей щодо правових підстав належності спірної земельної ділянки потерпілому. Судом першої інстанції констатовано відсутність у матеріалах справи документів, які б підтверджували передачу такої земельної ділянки цьому підприємству, а також доказів заподіяння шкоди, її розміру та причинного зв`язку між діями обвинуваченого ОСОБА_7 та інкримінованими збитками. При цьому, сам представник потерпілого не змогла визначити, який все ж таки розмір збитків було завдано.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що показання свідків та пояснення представника потерпілого за своїм змістом і суттю не містять фактичних даних, які б свідчили про наявність у діях обвинуваченого ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, а відтак не можуть розцінюватися як докази винуватості останнього.

Щодо доводів прокурора про ненадання належної оцінки показанням представника потерпілого ОСОБА_11 про те, що згідно з матеріалами лісовпорядкування земельних ділянок з кадастровими номерами :06:001:0954 та :06:001:1213, такі відносились до земель лісового фонду, та необхідності в період 2000-2001 років для їх вилучення погодження Львівської обласної державної адміністрації і щодо суперечностей нумерації кварталу місцезнаходження земельної ділянки (42 чи 46), то колегія суддів звертає увагу, що ключовим, у даному випадку є те, що земельна ділянка вибула з користування Львівського лісопаркового господарства внаслідок добровільної відмови самого підприємства і це встановлено рішеннями господарських судів у справі №3/126-20/349, які набрали законної сили та були перевірені судами апеляційної і касаційної інстанцій. Таким чином, навіть за наявності спору щодо кварталу (42 чи 46), це не спростовує встановлений судом факт відсутності причинного зв`язку між діями ОСОБА_7 та вибуттям зазначених земель.

Як вірно встановлено місцевим судом, питання припинення права користування Львівського лісопаркового господарства Державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс» () земельною ділянкою площею 14,7 га в Брюховицькому лісництві (кв. 42, виділ 1, 4, 5, 6, 7) було врегульоване ще у 2000 році.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що 03 липня 2000 року Львівське лісопаркове господарство Державне лісогосподарське об`єднання «Львівліс» листом № 427 звернулося до Брюховицької селищної ради з проханням вилучити зазначену земельну ділянку державного лісового фонду з його користування у зв`язку з фактичним використанням її населенням як зони відпочинку та віднести її до земель запасу селища.

Відповідно до акта технічного обстеження лісових площ від 05 липня 2000 року, передбачених до відведення із складу державного лісового фонду, Львівське лісопаркове господарство ДЛО «Львівліс» надало згоду на передачу цієї ділянки Брюховицькій селищній раді.

Висновком № 811 від 10 липня 2000 року Державне лісогосподарське об`єднання «Львівліс» (), як вищестоящий орган державного управління лісового господарства, не заперечило проти передачі земельної ділянки кв. 42, виділ 1, 4, 5, 6, 7 площею 14,7 га в користування Брюховицькій селищній раді.

В подальшому, 13 липня 2000 року виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради на підставі листа Львівського лісопаркового господарства Державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс» № 427 від 03 липня 2000 року прийнято рішення № 246, яким вилучено земельну ділянку площею 14,7 га з користування Львівського лісопаркового господарства за його згодою та віднесено її до земель запасу.

При цьому, законність зазначеного рішення була предметом судового розгляду у справі №3/126-20/349 за позовом Львівського державного лісогосподарського підприємства (правонаступника Львівського лісопаркового господарства) до Брюховицької селищної ради.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 03 вересня 2003 року постановлено, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24 листопада 2003 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 13 квітня 2004 року вищезазначені судові рішення залишено в силі.

Постановою Верховного Суду України від 21 вересня 2004 року постанову Вищого господарського суду України від 13 квітня 2004 року залишено без змін та встановлено, що рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради № 246 від 13 липня 2000 року прийняте в межах її повноважень і відповідає вимогам Земельного кодексу України № 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року (чинного на той час).

Отже, судами підтверджено законність припинення з 13 липня 2000 року права землекористування Львівського лісопаркового господарства Державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс» на земельну ділянку площею 14,7 га та законність віднесення такої до земель запасу як окремої категорії земель, передбаченої ст. 2 ЗК України № 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора про те, що спірна земельна ділянка продовжувала належати до земель лісового фонду та перебувала у користуванні потерпілої сторони, а також про можливість виготовлення на неї правовстановлюючих документів, не узгоджуються з встановленими судовими рішеннями фактами припинення права користування ще у 2000 році.

Також, колегія суддів вважає за доцільне наголосити, що Державне підприємство «Львівський лісовий селекційно-насіннєвий центр» зареєстроване 20 березня 2006 року, тобто після припинення права користування земельною ділянкою Львівським лісопарковим господарством. Таким чином, питання правонаступництва у частині права користування спірною земельною ділянкою підлягає оцінці з урахуванням того, що таке право було припинене задовго до створення зазначеного підприємства.

Крім цього, матеріалами справи підтверджується, що з 2002 року спірна земельна ділянка, розділена на дві окремі ділянки, перебуває у власності та постійному користуванні ТОВ «Оріон-Експорт», а право власності на земельну ділянку площею 1,15 га з кадастровим номером :06:001:0954 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Щодо твердження про обов`язковість погодження Львівської обласної державної адміністрації для вилучення земельної ділянки у 2000 році, колегія суддів зазначає, що такі доводи не підкріплені конкретними посиланнями на норми законодавства, чинного на момент прийняття рішення № 246 від 13 липня 2000 року, тоді як законність рішення вже була предметом перевірки судами господарської юрисдикції всіх інстанцій, включно з Верховним Судом України.

Що стосується суперечностей щодо номера кварталу (42 чи 46), то таке, на переконання колегії суддів, саме по собі за матеріалами лісовпорядкування не спростовує встановлених судами фактів припинення права користування земельною ділянкою та не впливає на законність прийнятого по суті рішення.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про неналежну оцінку показань представника потерпілого ОСОБА_11 є безпідставними.

Окрім іншого, прокурор в апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що земельні ділянки :06:001:0954 та :06:001:1213 ніколи не мали адреси, тоді як у документах Брюховицької селищної ради зазначено адресу: смт Брюховичі, вул. Лікарська, 4, в той час, як за твердженнями апелянта, адреса фактично належала житловому будинку сім`ї Жеребецьких.

Разом з тим, колегія суддів вважає за доцільне наголосити, що правове регулювання земельних правовідносин на момент 2000-2002 років здійснювалось на підставі Земельного кодексу України 1990 року (в редакції, чинній до 01.01.2002), Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та локальних актів органів місцевого самоврядування.

До 2004 року кадастрова система в сучасному розумінні не функціонувала і кадастрові номери земельним ділянкам присвоювалися значно пізніше. У 2001 році ідентифікація земельної ділянки здійснювалась: за місцем розташування, за межами на плані, за площею, за описом, за прив`язкою до існуючих об`єктів (вулиця, домоволодіння, квартал тощо).

Як вбачається з матеріалів справи, що починаючи з 2000 року земельна ділянка площею 14,7 га індивідуалізувалася шляхом зазначення місця її розташування - АДРЕСА_2 , у рішеннях виконкому, рішеннях сесії, договорі купівлі-продажу та державних актах.

Так, рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради №246 від 13 липня 2000 року - вилучено земельну ділянку площею 14,7 га з користування Львівського лісопаркового господарства Державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс» () за його згодою та віднесено її до земель запасу.

Рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради №250 від 13 липня 2000 року - розглянуто заяву ТОВ «Оріон-Експорт» та надано дозвіл на збір матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки площею 15 га для будівництва та обслуговування бази відпочинку по АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради №334 від 07 вересня 2000 року - затверджено матеріали попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для будівництва та обслуговування бази відпочинку за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради №450 від 14 грудня 2000 року - затверджено проект відведення земельної ділянки по АДРЕСА_2 у смт. Брюховичі та надано ТОВ «Оріон-Експорт» у тимчасове користування на умовах оренди строком на 50 років земельну ділянку площею 14,3833 га для будівництва та обслуговування бази відпочинку.

Рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради №590 від 15 листопада 2001 року - надано дозвіл ТОВ «Оріон-Експорт» на виготовлення технічної документації щодо передачі в постійне користування земельної ділянки площею 13,2333 га за наявності позитивних висновків відповідних служб.

Рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради №660 від 27 грудня 2001 року - затверджено технічну документацію та передано ТзОВ «Оріон-Експорт» земельну ділянку площею 13,2333 га у постійне користування для обслуговування бази відпочинку та ведення підсобного господарства.

Державним актом на право постійного користування землею від 28 грудня 2001 року (ІІ-ЛВ №002982) - посвідчено право постійного користування земельною ділянкою площею 13,2333 га, зареєстровано в Книзі записів державних актів за №42.

Рішенням Брюховицької селищної ради №124 від 27 грудня 2001 року «Про продаж у власність ТзОВ «Оріон-Експорт» земельної ділянки площею 1,15 га для будівництва та обслуговування бази відпочинку по АДРЕСА_2» - вирішено продати у власність ТзОВ «Оріон-Експорт» земельну ділянку площею 1,15 га.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 15 березня 2002 року (реєстровий №1891, АЕР №656407) - укладений між Брюховицькою селищною радою та ТОВ «Оріон-Експорт», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_14 ; предметом договору є земельна ділянка площею 1,15 га по АДРЕСА_2; визначено експертну грошову оцінку 142 430 грн. без ПДВ.

Державним актом на право власності на землю від 06 червня 2002 року (серія ЛВ №028964) - посвідчено право власності ТзОВ «Оріон-Експорт» на земельну ділянку площею 1,15 га по АДРЕСА_2; зареєстровано в Книзі записів державних актів за №5.

Відтак, адреса виконувала функцію топографічного орієнтира, а не кадастрового ідентифікатора, що всупереч покликанням сторони обвинувачення не спростовує правомірності такого використання у період 2000-2002 років, а отже, земельна ділянка по АДРЕСА_2 у смт. Брюховичі була належним чином індивідуалізована через адресу, площу, функціональне призначення у затверджених проектах землеустрою, державних актах та договорі купівлі-продажу, що відповідало вимогам законодавства того часу, за відсутності кадастрової нумерації в сучасному розумінні.

Окрім цього, не знайшли свого підтвердження і доводи сторони обвинувачення щодо неправомірності визнання недопустимими доказами протоколу №27 від 27 грудня 2001 року засідання виконавчого комітету Брюховицької селищної ради та документів, що містяться в ньому, виходячи з наступного.

Так, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що вищезазначений протокол та документи, на які покликалася сторона обвинувачення (зокрема рішення №660 від 27 грудня 2001 року, проект рішення та лист ТОВ «Оріон-Експорт» від 19 грудня 2001 року), не були відкриті стороні захисту у порядку, визначеному ст. 290 КПК України, після завершення досудового розслідування.

З матеріалів справи вбачається, що протокол засідання виконавчого комітету Брюховицької селищної ради №27, який містить рішення №№656-695 за 2001 рік був вилучений на підставі ухвали слідчого судді 10 листопада 2021 року під час тимчасового доступу до речей і документів, тобто перебував у розпорядженні сторони обвинувачення задовго до затвердження обвинувального акта 26 липня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР №0000006 01 квітня 2021 року за ч.2 ст. 367 КК України.

Водночас під час відкриття матеріалів досудового розслідування стороні захисту зазначений протокол у переліках документів (описах томів 1 і 2) відсутній, що, як вірно встановлено місцевим судом, і не спростовано стороною обвинувачення, свідчить про його невідкриття у встановленому законом порядку.

Крім цього, колегія суддів вважає за доцільне наголосити, що долучення вказаного протоколу до матеріалів справи відбулося лише 08 серпня 2025 року - після призначення судових дебатів та повернення судом на стадію дослідження доказів за ініціативою прокурора. Таким чином, доказ, який існував та перебував у розпорядженні сторони обвинувачення ще на стадії досудового розслідування, фактично був поданий як новий вже під час судового розгляду.

Так, згідно ст. 290 КПК України прокурор зобов`язаний надати стороні захисту доступ до всіх матеріалів досудового розслідування, у тому числі до будь-яких документів і доказів, які планується використовувати в суді.

Ч.20 ст. 290 КПК України встановлює процесуальний наслідок невиконання цього обов`язку - суд не має права допустити відомості, що містяться у невідкритих матеріалах, як докази.

Правова позиція щодо самостійного характеру цієї підстави недопустимості доказів викладена у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2017 року №5-364кс16 та від 12 жовтня 2017 № 5-237кс(15)17, відповідно до яких невідкриття матеріалів іншій стороні після завершення досудового розслідування є окремою та достатньою підставою для визнання їх недопустимими. При цьому заборона адресована саме суду, який не вправі покладати такі матеріали в основу рішення.

Сам по собі факт подальшого ознайомлення сторони захисту з матеріалами під час судового розгляду, на переконання колегії суддів, не усуває порушення принципу змагальності та не відновлює баланс процесуальних можливостей сторін, оскільки сторона захисту позбавляється можливості повноцінно сформувати правову позицію до початку судового розгляду.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що протокол №27 від 27 грудня 2001 року та документи, які в ньому містяться, не є «додатковими» доказами, отриманими після завершення розслідування, а існували в розпорядженні сторони обвинувачення на момент направлення обвинувального акта до суду. Їх невідкриття стороні захисту є істотним порушенням вимог ст. 290 КПК України, що тягне за собою процесуальну санкцію у вигляді недопустимості таких доказів.

Отже, з огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про виключення зазначених матеріалів із числа доказів відповідає вимогам кримінального процесуального закону, узгоджується з практикою Верховного Суду та спрямований на забезпечення права обвинуваченого на захист і дотримання принципу змагальності сторін.

Також обґрунтованим, на думку колегії суддів є висновок місцевого суду про те, що інші письмові матеріали, які не мають доказового значення щодо предмета доказування за ч.2 ст. 367 КК України (неналежне виконання службових обов`язків через несумлінне ставлення до них), не можуть братися до уваги, оскільки відповідно до ст. 85 КПК України не підтверджують ні наявності, ні відсутності обставин, що підлягають доказуванню.

Крім цього, матеріалами справи спростовуються і доводи апелянта про необґрунтованість висновку суду першої інстанції щодо відсутності конкретизації службових обов`язків обвинуваченого ОСОБА_7 , покликаючись при цьому на ч.3 Типового положення, затвердженого постановою КМУ №930 від 07 серпня 1996 року; положення про Львівське міське управління земельних ресурсів (наказ №90 від 06 листопада 1996 року); положення про відділ приміських територій від 21 травня 1999 року, а також про відсутність причинного зв`язку між не виконанням цих обов`язків і завданням тяжких наслідків.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що у вироку встановлено, що обвинувальний акт містить загальне перерахування функцій органу, а не конкретний службовий обов`язок обвинуваченого ОСОБА_7 , порушення якого інкримінується, а відтак, вважає за доцільне наголосити, що не є тотожними поняття функцій органу та персонального обов`язку конкретної службової особи.

Так, щодо покликання сторони обвинувачення про накладення обвинуваченим ОСОБА_7 резолюції на лист Львівського лісопаркового господарства № 427 від 03 липня 2000 року з пропозицією вилучити земельну ділянку державного лісового фонду Брюховицького лісництва площею 14,7 га та віднести її до земель запасу, то колегія суддів звертає увагу на те, що правомірність припинення права користування зазначеною земельною ділянкою та її зарахування до земель запасу була предметом судового розгляду у справі №3/126-20/349 і підтверджена судовими рішеннями, що набрали законної сили, у тому числі висновком Верховного Суду України, а отже, дії обвинуваченого здійснювалися в межах законної процедури та не можуть розцінюватися як протиправні.

Що стосується накладеної обвинуваченим ОСОБА_7 резолюції на лист ТОВ «Оріон-Експорт» від 11 липня 2000 року, то колегія суддів вважає, що її зміст свідчить про те, що обвинувачений запропонував надати дозвіл лише на збір матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки. У частині викупу 1,15 га землі, він фактично відтворив зміст звернення самого товариства, а не ініціював чи рекомендував її передачу у власність. Безпосереднім результатом цієї резолюції стало рішення виконавчого комітету Брюховицької селищної ради № 250 від 13 липня 2000 року, яким надано дозвіл на підготовку матеріалів погодження. Жодного рішення про вибуття земельної ділянки з комунальної власності на цьому етапі прийнято не було. Подальше рішення виконкому № 450 від 14 грудня 2000 року стосувалося надання земельної ділянки площею 14,3833 га в оренду на 50 років, а не її відчуження.

Таким чином, на переконання колегії суддів, об`єктивними є висновки місцевого суду про те, що під час судового розгляду не встановлено, а стороною обвинувачення не доведено, що зазначені резолюції мали будь-який вплив на прийняття остаточного рішення виконкомом Брюховицької селищної ради.

Не знайшли свого підтвердження і покликання апелянта про незаконну зміну цільового призначення земельної ділянки.

Так, рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради № 246 від 13 липня 2000 року вилучену у Львівського лісопаркового господарства Державного лісогосподарського об`єднання «Львівліс» () земельну ділянку площею 14,7 га було правомірно зарахована до земель запасу відповідно до положень ст. 2 Земельного кодексу України № 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року, який діяв станом на 13 липня 2000 року і передбачав існування такої категорії земель.

Згідно ст.ст. 80, 81 Земельного кодексу України № 561-ХІІ від 18 грудня 1990 року, землями запасу визнаються всі землі, не передані у власність або не надані у постійне користування. До них належать також землі, право власності або користування якими припинено відповідно до статей 27 і 28 цього Кодексу. Землі запасу перебувають у віданні сільських, селищних районних, міських, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Рад народних депутатів і призначаються для передачі у власність або надання у користування, в тому числі в оренду, переважно для сільськогосподарських потреб.

Таким чином, колегія суддів вважає, що зміна категорії земель відбулася у спосіб, передбачений законодавством, а твердження сторони обвинувачення про порушення відповідної процедури є безпідставними.

Окрім цього, прокурор пов`язує тяжкі наслідки з доповіддю обвинуваченого ОСОБА_7 на сесії селищної ради 27 грудня 2001 року, після якої було прийнято рішення Брюховицької селищної ради № 124 «Про продаж у власність ТзОВ «Оріон-Експорт» земельної ділянки площею 1,15 га для будівництва та обслуговування бази відпочинку по АДРЕСА_2».

Однак, колегія суддів звертає увагу на те, що до 27 грудня 2001 року земельна ділянка площею 1,15 га не існувала як самостійний об`єкт земельних правовідносин. Саме рішення № 124 сформувало її як окремий об`єкт та визначило її цільове призначення - землі рекреаційного призначення. Відповідно, не могло йтися про передачу у приватну власність земель лісового фонду чи рекреаційного призначення до моменту формування цієї ділянки як окремого об`єкта.

Відтак, як вірно констатовано місцевим судом, з чим погоджується і колегія суддів, факт доповіді обвинуваченим ОСОБА_7 не свідчить про вирішальний вплив на волевиявлення депутатів. Протоколи голосування підтверджують, що рішення приймались колегіально, а голосування не було одностайним.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що орган місцевого самоврядування діяв у межах компетенції щодо регулювання земельних відносин, а отже, всупереч аргументам прокурора, відсутній прямий причинно-наслідковий зв`язок між доповіддю обвинуваченого ОСОБА_7 на сесії селищної ради та прийняттям рішення № 124.

Також, аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора щодо наявності істотної шкоди та помилковості висновків суду першої інстанції з цього приводу, колегія суддів не знаходить підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

На переконання колегії суддів, місцевим судом обґрунтовано визнано неналежним та недопустимим доказом висновок судової експертизи з питань землеустрою № 1948-Е від 07 липня 2022 року. Як вбачається зі змісту постанови про призначення експертизи та самого висновку, на вирішення експерта були поставлені питання правового характеру щодо цільового призначення та категорії земельної ділянки. Натомість, експертний висновок фактично зводиться до цитування норм чинного та раніше діючого законодавства, що виходить за межі предмета судової експертизи, оскільки з`ясування питань права не належить до компетенції експерта.

Крім цього, резолютивна частина зазначеного висновку не містить однозначного твердження про те, що спірна земельна ділянка площею 1,15 га по АДРЕСА_2 до 27 грудня 2000 року відносилась до земель рекреаційного призначення. Із формулювання відповіді експерта вбачається, що зміна та затвердження цільового призначення відбулося станом на 27 грудня 2001 року. Водночас попередній період окреслено як такий, що тривав до 13 липня 2000 року, коли земельна ділянка належала до земель державного лісового фонду. Інші часові межі у висновку не визначені.

Таким чином, колегія суддів вважає, що тлумачення висновку експерта судом першої інстанції є логічним, послідовним та ґрунтується на змісті самого документа.

Окрім наведеного, суд першої інстанції правомірно врахував, що у висновку відсутній підпис експерта про попередження його про кримінальну відповідальність, що ставить під сумнів дотримання вимог кримінального процесуального закону при його оформленні.

Відтак, на думку колегії суддів, сукупність зазначених обставин обґрунтовано зумовила критичну оцінку цього доказу з точки зору його належності, допустимості та достовірності.

Так, відповідно до положень ч.2 ст. 367 КК України службова недбалість є злочином із матеріальним складом, обов`язковою ознакою якого є настання тяжких наслідків, що у визначеному законом розмірі виражаються в істотній шкоді. Відсутність встановленого та належно доведеного розміру майнової шкоди виключає наявність об`єктивної сторони цього складу злочину, а отже - і події кримінального правопорушення.

Колегія суддів погоджується з мотивованим висновком суду першої інстанції про те, що стороною обвинувачення не доведено ні факту заподіяння істотної шкоди, ні її розміру. У матеріалах кримінального провадження відсутній належний та допустимий висновок експерта щодо визначення розміру матеріальних збитків, завданих внаслідок вибуття земельної ділянки. Натомість зазначена в обвинувальному акті сума 142 430 грн. фактично відповідає вартості земельної ділянки, сплаченій покупцем за договором купівлі-продажу, і не підтверджує наявності збитків як безповоротної втрати активів чи недоотриманих доходів.

Разом з тим, визначення розміру шкоди є виключною компетенцією експерта, що прямо передбачено кримінальним процесуальним законом. Проте відповідної експертизи проведено не було, а повідомлення експертної установи свідчать про неможливість надання висновку. За таких обставин самостійне визначення органом досудового розслідування розміру шкоди суперечить вимогам закону та не може вважатися належним доказом.

Водночас, з врахуванням принципу диспозитивності кримінального провадження суд позбавлений повноважень усувати недоліки досудового розслідування шляхом ініціювання експертизи поза межами, визначеними законом. Відтак відсутність доказів на підтвердження розміру та самого факту шкоди не може бути компенсована на стадії судового розгляду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи прокурора про наявність істотної шкоди та тяжких наслідків є необґрунтованими, а висновок суду першої інстанції про те, що під час судового розгляду у встановленому законом порядку не доведено розмір заподіяної майнової шкоди, без якої службова недбалість за ч.2 ст. 367 КК України не утворює складу злочину, є законним, обґрунтованим і таким, що відповідає матеріалам кримінального провадження.

Щодо клопотання прокурора про необхідність повторного дослідження ряду доказів, то таке є безпідставним, виходячи з положень ст. 404 КПК України, оскільки докази повно та без порушень досліджені судом першої інстанції і їм дана належна правова оцінка у вироку суду, а повторне їх дослідження, на думку колегії суддів, має на меті не доведення певних обставин події кримінального правопорушення, а спростування висновків суду першої інстанції щодо оцінки таких.

Враховуючи вищенаведене, на переконання колегії суддів, місцевий суд, розглянувши кримінальне провадження, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, обґрунтовано визнав невинуватим ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину та виправдав останнього, на підставі п.3 ч.1 ст. 373 КПК України, в зв`язку із недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Що стосується формального покликання апелянта на порушення вимог ст. 364 та п.5 ч.3 ст. 56 КПК України у зв`язку з тим, що в судових дебатах не виступив представник потерпілого і не заслухано його думки при призначенні покарання, то колегія суддів звертає увагу на те, що як вбачається зі змісту вимог ст. 364 КПК України участь у судових дебатах інших учасників кримінального провадження (зокрема потерпілого чи його представника) не є обов`язковою і закон встановлює імперативність участі лише прокурора та захисника, а участь інших учасників судового провадження здійснюється відповідно до реалізації ними свого права на виступ у дебатах.

Отже, колегія суддів вважає вирок суду законним і не вбачає підстав для його скасування.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при розгляді справи, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу прокурора Галицької окружної прокуратури міста Львова ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2025 року відносно ОСОБА_7 - без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4