Справа №583/712/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/23/26 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Незаконне заволодіння транспортним засобом
УХВАЛА

Іменем України

18 лютого 2026 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 583/712/17 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23.09.2020, за яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше не судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, а також визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

установила:

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 просить змінити вирок суду та призначити ОСОБА_11 покарання із застосуванням ст. 75 КК, оскільки суд невірно зробив висновки щодо наявності заздалегідь розробленого плану та домовленості на вчинення злочину, ОСОБА_11 не був безпосереднім виконавцем злочину, не вчиняв будь-яких дій, які б могли бути у причинному зв`язку із вчиненням злочину, а просто був присутній на місці злочину і знав його виконавця.

Вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23.09.2020 ОСОБА_12 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, і йому призначено покарання у виді 6 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, за які ОСОБА_12 засуджений за даним вироком та за вироком Київського районного суду м. Харкова від 02.06.2020, шляхом часткового складання призначених покарань, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. Цим же вироком суду ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, і йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. Також ОСОБА_11 визнаний невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 1 ст. 185 КК у зв`язку з недоведеністю його вини та виправданий на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК. Стягнуто з ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в солідарному порядку на користь потерпілого ОСОБА_13 40000 грн у відшкодування моральної шкоди та по 659,70 грн із кожного в рахунок відшкодування процесуальних витрат.

Згідно вироку суду, 06.02.2017 ОСОБА_12 і ОСОБА_11 з метою заволодіння т/з приїхали на автомобілі до м. Охтирки Сумської області. 07.02.2017 близько 03:00 у дворі буд. № 5 по вул. Перемоги (Леніна) помітили т/з ВАЗ 21214, д. н. з. НОМЕР_1 . ОСОБА_12 відкрив незамкнені двері автомобіля та проник до салону, а ОСОБА_11 спостерігав за навколишньою обстановкою. Після цього ОСОБА_12 , діючи повторно, завів автомобіль і почав рухатись в бік м. Харків. ОСОБА_11 поїхав його супроводжувати та спостерігати за навколишньою обстановкою, чим завдали матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_13 на суму 110227,92 грн.

Крім того, ОСОБА_11 пред`явлене обвинувачення в тому, що він 08.02.2017 біля буд. 50Б по вул. Командора Уборевича в м. Харкові із автомобіля ВАЗ 21214, д. н. з. НОМЕР_1 , що належить потерпілому ОСОБА_13 , таємно викрав автомобільну магнітолу вартістю 387 грн.

Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом вчинення обвинуваченим крадіжки майна ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 185 КК.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи захисника ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу, доводи прокурора ОСОБА_8 , яка заперечила проти апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Розглянувши кримінальне провадження, суд першої інстанції, окрім іншого, визнав доведеним та кваліфікував дії ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 289 КК як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Такий висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, є обґрунтованим і вмотивованим, зроблений на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно ст. 94 КПК.

Суд першої інстанції, з`ясувавши позицію ОСОБА_11 , який вину у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав частково, обґрунтував висновок про доведеність його винуватості на підставі аналізу таких доказів: показань потерпілого ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , протоколів огляду місця події від 07.02.2017 і 09.02.2017, протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_11 від 09.02.2017.

З вироку вбачається, що суд проаналізував зібрані й надані сторонами докази і порушень вимог кримінального процесуального закону, які б у контексті приписів ст. 85-87 КПК, свідчили про необхідність визнання доказів неналежними, недостовірними та/або недопустимими, не встановив.

Зіставивши докази в їх взаємозв`язку, суд першої інстанції умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу і дані, які містяться у показаннях потерпілого та свідків, а також у протоколах слідчих дій на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів і правомірно поклав їх в основу свого вироку.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_11 не був виконавцем злочину та не був обізнаним із метою ОСОБА_12 на незаконне заволодіння транспортним засобом, то вони є необґрунтованими та не можуть бути прийнятими до уваги з огляду на наступне.

Співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох осіб (суб`єктів злочину) у вчиненні умисного злочину. Злочин визнається вчиненим за попередньою змовою групою осіб, якщо його спільно вчинили декілька осіб (дві або більше), які заздалегідь, тобто до початку злочину, домовилися про спільне його вчинення.

Домовленістю групи осіб про спільне вчинення злочину є узгодження об`єкту злочину, його характеру, місця, часу, способу вчинення та змісту виконуваних функцій, яке може відбутися у будь-якій формі усній, письмовій, за допомогою конклюдентних дій, що висловлені не у формі усної чи письмової пропозиції, а безпосередньо через поведінку, з якої можна зробити висновок про такий намір.

Із матеріалів провадження вбачається, що поведінка ОСОБА_11 та ОСОБА_12 під час вчинення злочину була узгодженою, оперативною та послідовною, а обопільність умислу підтверджується також їх діями.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 спільно прибули з м. Харкова до м. Охтирки у нічний час, при цьому автомобіль ВАЗ 2106, на якому вони прибули, тривалий час перебував у дворі будинку, звідки згодом було викрадено автомобіль потерпілого.

Свідки працівники поліції, які здійснювали патрулювання, неодноразово бачили вказаний автомобіль у зазначеному дворі, а особа, яка перебувала в ньому ( ОСОБА_11 ), знаходилася саме за кермом, вживаючи заходів до приховування обличчя. До того ж, версія ОСОБА_11 про те, що вони з ОСОБА_12 прибули до м. Охтирка отримати в борг гроші від двоюрідного брата ОСОБА_12 ОСОБА_16 , повністю спростовуються показаннями останнього, згідно яких вони спілкуються час від часу. Візит ОСОБА_12 був у пізній час, вони поспілкувались хвилин 10-20, після чого той поїхав.

Після того, як ОСОБА_12 незаконно заволодів автомобілем ВАЗ 21214 та почав рух у напрямку м. Харкова, ОСОБА_11 одразу виїхав слідом за ним, що підтверджується як показаннями свідків, так і записами камер відеоспостереження, з яких убачається, що спочатку з двору виїхав автомобіль ВАЗ 2106, а згодом автомобіль «Нива».

Крім того, матеріалами провадження встановлено, що в подальшому обидва обвинувачені спільно здійснювали дії, спрямовані на реалізацію викраденого транспортного засобу: прибували до гаражного кооперативу, брали участь у переговорах щодо продажу автомобіля без документів, а також разом прибули на обумовлене місце зустрічі в м. Красний Кут, де і були затримані працівниками поліції.

Наведені обставини у своїй сукупності об`єктивно свідчать про узгодженість дій обвинувачених, наявність між ними спільного умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом та попередній розподіл ролей, за яким ОСОБА_12 безпосередньо здійснював проникнення до автомобіля та його запуск, а ОСОБА_11 забезпечував спостереження за навколишньою обстановкою, супровід викраденого транспортного засобу та сприяв його подальшій реалізації.

Доводи сторони захисту про те, що ОСОБА_11 лише перебував на місці події та не знав про злочинні наміри ОСОБА_22 , спростовуються як показаннями свідків, так і подальшою поведінкою самого ОСОБА_11 , зокрема його участю у супроводженні та буксируванні викраденого автомобіля, а також прибуттям на зустріч з потенційними покупцями, що є несумісним з твердженням про випадкову присутність або необізнаність щодо злочинного походження транспортного засобу.

Крім того, у ході проведення слідчого експерименту 09.02.2017 ОСОБА_11 продемонстрував обставини незаконного заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою із ОСОБА_12 .

Обґрунтовуючи висновки про доведеність винуватості ОСОБА_11 цим доказом, необхідно зауважити, що метою цих слідчий дій згідно ч. 1 ст. 240 КПК є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю підозрюваного слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин правопорушення, (на відміну від допиту) крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої дії. Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь підозрюваної особи у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від підозрюваного відомостей під час проведення слідчого експерименту з дотриманням встановленого законом порядку є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом з іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети та вирішити поставлені завдання. При цьому відомості, які надаються під час слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої дії, що в розумінні ч. 2 ст. 84, п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК є документом.

Відповідно нормативного змісту такої засади кримінального провадження як безпосередність дослідження показань, речей і документів (ст. 23 КПК) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де показання та протокол слідчого експерименту за участю підозрюваного є предметом оцінки суду за правилами, визначеними ст. 94 КПК.

Дотримання стандартів справедливості провадження досягається через дотримання прав сторони захисту з урахуванням якості доказів сторони обвинувачення, включно з вирішенням питання про те, чи породжують сумнів щодо їх надійності або точності обставини, за яких їх було отримано, чи були використані у провадженні докази, отримані з порушенням прав на захист.

ЄСПЛ щодо використання як доказу в кримінальному провадженні результатів слідчого експерименту підкреслює про необхідність застосування процесуальних гарантій забезпечення справедливості процедури отримання доказів, у тому числі й гарантій дотримання прав особи, яка під час такої слідчої дії дає показання (в широкому змісті цього поняття). Широкій підхід щодо розуміння поняття «показання» покладений у підґрунтя правових позицій ЄСПЛ, який розглядає це поняття як будь-які відомості, що були надані особою та на які повинні поширюватися гарантії, передбачені ст. 6 Конвенції.

У своїх рішеннях ЄСПЛ акцентує увагу на справедливості судового розгляду в цілому, критеріями чого є належна реалізація права підозрюваного (обвинуваченого) на мовчання, права на захист, належне розслідування тверджень про те, що визнавальні показання отримано у незаконний спосіб (справа «Яременко проти України» (№ 2), заява № 66338/09, рішення від 30.04.2015, § 65, 66).

Таким чином, ЄСПЛ наголошує на необхідності застосування процесуальних гарантій забезпечення справедливості кримінального провадження в цілому та порядку (процедури) проведення слідчої дії, під час якої від особи отримуються відомості (права на справедливий суд, на захист, на мовчання і права не свідчити проти себе тощо). За умови застосування передбачених національним законодавством гарантій, що мають відповідати Конвенції, ЄСПЛ не ставить під сумнів допустимість протоколу слідчої дії як доказу, оскільки це питання перебуває в площині регулювання національного законодавства.

За встановленим кримінальним процесуальним законом порядком належна правова процедура проведення слідчого експерименту за участю підозрюваного містить низку процесуальних гарантій, дотримання яких виключає обґрунтовані сумніви щодо правомірного отримання відомостей від суб`єкта за відсутності протиправного тиску на нього за його волею та вільним волевиявленням, за умов усвідомлення ним права мовчати і не свідчити проти себе, забезпечення права на захист і правову допомогу, справедливості кримінального провадження в цілому. До системи таких гарантій належить також участь понятих, здійснення безперервного відеозапису слідчої дії як складові судового контролю за дотриманням засад кримінального провадження, детальне і ґрунтовне роз`яснення прав та процесуальних наслідків участі особи в проведенні слідчого експерименту тощо.

Тлумачення змісту ст. 23 КПК у системному зв`язку з нормами, викладеними в ст. 83, 84, 93, 95, 240 цього Кодексу, з урахуванням практики ЄСПЛ (ч. 5 ст. 9 КПК) не містить підстав для висновку про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту за умови дотримання судами України законодавчо визначеного порядку проведення такої слідчої дії з огляду на критерії ЄСПЛ щодо забезпечення справедливості кримінального провадження в цілому, що по своїй суті є проходженням «тесту допустимості показань у широкому змісті цього поняття».

Норми чинного КПК щодо оцінки судом протоколу слідчого експерименту як окремого процесуального джерела доказів у провадженні узгоджуються з критеріями, застосованими ЄСПЛ для оцінки справедливості судового розгляду в цілому. Легітимна мета слідчого експерименту за безпосередньою участю підозрюваного у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань забезпечується дотриманням процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та встановленого порядку його проведення, що узгоджується з висновком Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду (постанова від 14.09.2020, справа № 740/3597/17).

У цьому кримінальному провадженні існують достатні підстави для висновку про те, протокол слідчого експерименту за участю обвинуваченого відповідає вимогам закону, зокрема ст. 104, 105 КПК, а сама слідча дія проведена за правилами, передбаченими ст. 240 КПК (відтворені дії, обстановка та обставини події тощо).

Вказана слідча дія проведена із застосуванням відеозапису, за участю понятих і захисника. До всіх учасників слідчих дій були доведені їх права та обов`язки. Будь-яких зауважень чи клопотань щодо проведення слідчих експериментів від учасників цих слідчих дій не надходило. Істотних порушень прав і свобод людини під час отримання цих доказів не встановлено.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд, стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як ті, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і ті, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи в цьому контексті означає, що для визнання винуватості доведеною поза розумним сумнівом версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що стосуються події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

З одного боку, стандарт доведення поза розумним сумнівом передбачає, що сумнів не повинен бути суто умоглядним, а має ґрунтуватися на певних установлених судом обставинах або недоведеності важливих для справи обставин, що дає підстави припускати такий розвиток подій, який суперечить версії обвинувачення і який неможливо спростувати наданими сторонами доказами.

З іншого боку, для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Цей стандарт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_11 було дотримано.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про застосування до ОСОБА_11 положень ст. 75 КК, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Зокрема, загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування (ст. 74 і 75 КК). Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, згідно якої якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Системне тлумачення цієї правової норми дозволяє дійти висновку, що питання призначення покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети кримінального покарання як такої, що включає не тільки кару, а й виправлення обвинувачених (засуджених), запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченими (засудженими), так і іншими особами.

З огляду на положення ст. 75 КК законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше 5 років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення особи без відбування покарання, хоча при цьому має врахувати не тільки тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, але й інші обставини провадження.

Колегія суддів приходить до переконання про недоцільність звільнення ОСОБА_11 від відбування призначеного судом першої інстанції покарання з випробуванням, оскільки особа цього обвинуваченого, який вину не визнав та не розкаявся у вчиненому, а також всі обставини кримінального провадження у сукупності, в даному конкретному випадку, не є такими, на підставі яких можна дійти беззаперечного висновку про можливість виправлення ОСОБА_11 без реального відбування покарання шляхом звільнення від його відбуття з випробуванням, тобто такий захід не буде виправданим з точку зору превенції.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23.09.2020 відносно ОСОБА_23 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4