ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/1099/26
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" березня 2026 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_3 ,

захисник ОСОБА_4 ,

обвинувачений ОСОБА_5 ,

представник потерпілої ОСОБА_6 ,

законний представник ОСОБА_7 ,

під судового засідання в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0002944 від 04.08.2025, за обвинуваченням

ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шевченкове, Броварського району, Київської області, українця, громадянина України, працює як у ФОП « ОСОБА_8 » на посаді адміністратора система, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України,

встановив:

До Дарницького районного суду м. Києва 21 жовтня 2025 року надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0002944 від 04.08.2025, за обвинуваченням ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 КПК України на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 жовтня 2025 року для розгляду цього кримінального провадження визначено головуючого суддю ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 21 жовтня 2025 року призначено підготовче судове засідання.

За підсумками підготовчого судового засідання ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 листопада 2025 року призначено вказане кримінальне провадження до судового розгляду у закритому судовому засіданні та до обвинуваченого ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 16 січня 2026 року включно.

Наразі вказане кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, зокрема дослідженні письмових доказів сторони обвинувачення.

Відповідно до ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування.

У судовому засіданні 11 березня 2026 року прокурор ОСОБА_3 заявила клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_5 строком на 60 днів без визначення розміру застави, яке обґрунтувала наявністю ризиків, які були підставою для обрання запобіжного заходу і які на теперішній час не зменшилися, а саме переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на потерпілу та свідків у цьому кримінальному провадженні. На думку прокурора, більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, з огляду на те з метою запобігання вказаних ризиків є необхідність у продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави.

Представник потерпілої ОСОБА_6 , думку якого підтримала законний представник потерпілої ОСОБА_7 , наполягали на задоволенні клопотання, оскільки ризики зазначені прокурором не втратили своєї актуальності.

Захисник ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора. Сторона захисту вказала, що будь-яких даних на підтвердження можливості переховуватись від суду, впливати на учасників кримінального провадження або чинити на них тиск, прокурором не надано, як і не обґрунтовано неможливість застосування до ОСОБА_5 інших, більш м`яких запобіжних заходів. Захисник також зазначила, що ОСОБА_5 не має наміру ухилятися від суду, оскільки наполягає на своїй невинуватості та зацікавлений у доведенні своєї позиції з метою ухвалення стосовно нього виправдувального вироку. Крім того, захисник просила суд врахувати, що ОСОБА_5 не має паспорта для виїзду за кордон, а відтак позбавлений можливості залишити територію України з метою ухилення від суду. Окремо захисник звернула увагу на наявність у обвинуваченого сталих соціальних зв`язків, що він має малолітню доньку, матеріальне забезпечення якої здійснював, а також батька похилого віку, який потребує його підтримки та допомоги. Також ОСОБА_4 просила взяти до уваги позитивну характеристику з місця роботи, яка свідчить про те, що ОСОБА_5 є соціально адаптованою особою, має сталі життєві зв`язки. Стосовно ризику впливу на потерпілу та її законного представника захисник вказала, що обвинувачений має зареєстроване місце проживання на території Київської області, яке є територіально віддаленим від місця проживання потерпілої та її матері, що унеможливлює будь-який тиск чи вплив з боку обвинуваченого. На підставі наведеного, захисник просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 . Водночас сторона захисту вважала доцільним застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту або ж зменшити раніше визначений розмір застави до мінімального.

Водночас захисник також стверджувала, що суд не може розглядати клопотання за такого формулювання прохання прокурором та невідповідності цього клопотання вимогам кримінального процесуального закону.

Обвинувачений ОСОБА_5 підтримав позицію захисника, щодо клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував з підстав викладених захисником.

Суд, заслухавши думку сторін кримінального провадження, дослідивши заявлене клопотання та долучені до нього матеріали, дійшов таких висновків.

Під час розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

- наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор;

- недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні (частина перша статті 194 КПК України).

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд враховує вимоги ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, зокрема переховуватися від органів суду; незаконно впливати на потерпілого, свідків, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінального провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Як вже зазначалось, це кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду, метою якого є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, що виключає можливість оцінки судом обґрунтованості підозри.

При цьому всі інші питання щодо фактичних обставин справи, питання винуватості/невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, а також щодо допустимості доказів вирішуватиметься на стадії дослідження доказів. Оскільки зазначені питання є завданням кримінального провадження, сприяти якому й покликаний запобіжний захід.

Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому. Безумовно, наявність заявлених ризиків має обґрунтовуватися. Однак, в переважній більшості випадків, враховуючи їх вірогідний характер, класичні категорії доказування, притаманні судовому процесу, при їх обґрунтуванні не застосовуються. При встановленні ризиків кримінального провадження суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що обвинувачений може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню. Оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.

Так, на обґрунтування клопотання прокурор посилається на те, що на теперішній час продовжують існувати такі ризики, що визначені у частині першій статті 177 КПК України:

- ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду;

- ризик незаконного впливу на свідків та потерпілу.

Під час розгляду цього клопотання суд дійшов висновку, що ризики, встановленні при вирішенні питання про застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу та продовження строку його дії, не зменшились, продовжують існувати, та у судовому засіданні прокурором доведено наявність обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Так, з урахуванням змісту та обсягу обвинувачення, яке інкриміноване ОСОБА_5 , а саме вчинення кримінального правопорушення, покарання за яке передбачає позбавлення волі на строк від п`яти до семи років, при цьому вказаний злочин відповідно до ст. 12 КК України класифікується як тяжке кримінальне правопорушення та відноситься до кримінальних правопорушень проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, тому ризик переховування від суду є реальним.

Аргументи захисника щодо наявності в обвинуваченого міцних сімейних зв`язків, зокрема утримання малолітньої доньки та непрацездатного батька, не можуть бути сприйняті судом як переконливі підстави для відсутності ризику.

Суд зазначає, що зазначені обставини існували й на момент вчинення інкримінованого кримінального правопорушення та не стали для обвинувачуваного стримуючим чинником, який би утримав його від протиправної поведінки.

При цьому сам по собі факт наявності сімейних обов`язків не доводить процесуальної дисципліни та не гарантує, що обвинувачений не буде ухилятися від суду.

Таким чином, враховуючи, що існує ймовірність притягнення його до кримінальної відповідальності з призначенням покарання у виді реального позбавлення волі на строк від п`яти до семи років, відсутні будь-які стимулюючі фактори, які могли б запобігли цьому, тож суд погоджується із доводами прокурора про існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який існував на час застосування до ОСОБА_5 запобіжного заходу під час досудового розслідування та на час розгляду цього клопотання не припинив існувати.

У той же час слушним є і ризик впливу на потерпілу та свідків, адже потерпіла є неповнолітньою. Зважаючи на те, що зазначені особи безпосередньо судом ще не допитані.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України), тобто ризик впливу на свідків та потерпілу існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань та дослідження їх судом.

Таким чином, факт призначення обвинувального акта до судового розгляду не зменшує ризик можливого незаконного впливу на свідків та потерпілу у кримінальному провадженні, а навпаки збільшує вірогідність його, адже ОСОБА_5 з урахуванням відомих йому обставин кримінального правопорушення та матеріалів кримінального провадження зможе вступати у позапроцесуальні відносини та схиляти до зміни наданих слідству показань, у тому числі з метою його виправдання та уникнення відповідальності.

Суд також зважає на те, що у цьому випадку обвинувачення значним чином ґрунтується на показаннях неповнолітньої потерпілої, які по суті стосуються діянь ОСОБА_5 , то відповідно саме він може бути зацікавлений у зміні чи відмові від показань.

Натомість, обвинувачений ОСОБА_5 , будучи обізнаним про них та можливих свідків вчинення злочину, у силу тяжкості покарання, що йому загрожує, може впливати на зміст їх показань.

Отже, суд вважає, що ризик незаконного впливу на свідків та потерпілу є реальним та зумовлює необхідність запобіжного заходу.

Враховуючи надані матеріали, встановлено наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які дають підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_5 може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілу у цьому кримінальному провадженні, тому суд вважає обґрунтованою необхідність у продовженні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Сторона захисту просила застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

Водночас суд зауважує, що домашній арешт, хоч і полягає у забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби, проте в обставинах цього кримінального провадження не буде досить дієвим.

Розглядаючи можливість альтернативних запобіжних заходів, з урахуванням наведених ознак, суд вважає їх такими, що не здатні забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Слід зазначити, що через злочин агресії РФ та, як наслідок, запроваджений на території України воєнний стан, постійну загрозу ракетних та інших обстрілів, пошкодження об`єктів критичної інфраструктури, систематичні збої у роботі мережі електропостачання та засобів зв`язку, участь працівників Національної поліції, які відповідно до ч. 3 ст. 181 КПК України виконують ухвалу про домашній арешт у забезпеченні громадської безпеки та охорони держави, дієвість та ефективність запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, навіть за умови застосування електронних засобів контролю, об`єктивно знижується і у цьому кримінальному провадженні не може запобігти встановленим ризикам.

Суд вважає, що обставини, які враховувались під час досудового розслідування в ході обрання та продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_5 після направлення обвинувального акта до суду не змінилися, і підстави для застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, відсутні.

Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з урахуванням наведених обставин, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_5 , захисником не надано та судом на теперішній час не встановлено.

Отже, на переконання суду запобігти існуючим ризикам неможливо шляхом застосування щодо обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.

Щодо сформульованої вимоги прокурором про продовження запобіжного заходу та відповідності клопотання вимогам процесуального закону

Вирішуючи питання щодо розміру застави суд наголошує, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 18.11.2025 обвинуваченому ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів та, незважаючи на заперечення прокурорів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , визначено альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 200 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, яке стороною обвинувачення не оскаржувалось.

Надалі, 14.01.2026 прокурор ОСОБА_9 , звертаючись із клопотанням про продовження строку тримання під вартою, яке було підтримане у судовому засіданні прокурором ОСОБА_3 , у прохальній частині порушувала питання про залишення раніше визначеного судом розміру застави без змін.

Разом з тим, суд, продовжуючи запобіжний захід, дійшов висновку про можливість зменшення розміру застави до 180 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, котре теж прокурором не оскаржувалось.

Наразі ж сторона обвинувачення у клопотанні саме про продовження строку тримання під вартою фактично порушує питання про зміну запобіжного заходу, зокрема про застосування до обвинуваченого більш суворого запобіжного заходу без визначення альтернативи у вигляді застави, обґрунтовуючи це положеннями ч. 4 ст. 183 КПК України та посиланням на відповідні роз`яснення Офісу Генерального прокурора.

Водночас суд зазначає, що таке клопотання за своїм змістом спрямоване на погіршення становища обвинуваченого у частині вже визначеного судом альтернативного запобіжного заходу.

Тому, прокурор, з урахуванням вимог КПК України, мала би звернутися до суду із відповідним клопотанням про зміну запобіжного заходу, зокрема в частині визначення розміру застави, а не обмежуватися клопотанням про продовження строку тримання під вартою.

Але навіть попри це, прокурором не наведено жодних нових обставин, які б виникли або стали відомі після ухвали суду від 14.01.2026 та могли б обґрунтовувати необхідність відмови від визначення застави як альтернативного запобіжного заходу.

Саме лише посилання на положення ч. 4 ст. 183 КПК України та лист Офісу Генерального прокурора не може вважатися достатнім обґрунтуванням зміни раніше визначеної судом позиції, тим більше з урахуванням того, що раніше цей же прокурор наполягала на збереженні застави.

Отож, враховуючи відсутність сформованного клопотання та належного обґрунтування необхідності виключення застави, а також непослідовність позиції сторони обвинувачення, суд не вбачає підстав для відступу від раніше визначеного підходу щодо можливості застосування застави як альтернативного запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_5 .

За змістом приписів ч. 4 ст. 182 КПК України при визначенні розміру застави суд зобов`язаний врахувати:

-обставини кримінального правопорушення;

-майновий та сімейний стан обвинуваченого, інші дані про його особу;

-встановлені ризики, визначені ст. 177 КПК України;

-можливість достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків;

-те, що такий розмір не може бути завідомо непомірним для обвинуваченого.

ЄСПЛ вважає, що розмір застави має оцінюватись, з огляду на, з-поміж іншого, ступінь вірогідності того, що перспектива втрати застави або вжиття заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі» («Гафа проти Мальти» (Gafa v. Malta) від 22.05.2018, заява № 54335/14, § 70; «Мангурас проти Іспанії» (Mangouras v. Spain) від 28.09.2010, заява № 12050/04, § 78).

Як вже зазначалось, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Втім, у виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (абзац п`ятий ч. 5 ст. 182 КПК України).

Водночас, суд також враховує, що застава може бути внесена, як самим обвинуваченим, так і іншою фізичною та/або юридичною особою (заставодавцем), що передбачено ч. 2 ст. 182 КПК України.

З огляду на викладене, суд переконаний, що застава у межах 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що визначено ч. 5 ст. 182 КПК України, яка може бути встановлена особі, яка обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, все ще не здатна забезпечити виконання ОСОБА_5 покладених на нього обов`язків.

Відтак, заставу належить призначити у розмірі, який перевищує 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, враховуючи особу обвинуваченого ОСОБА_5 , обставини ймовірного вчинення кримінального правопорушення, встановленими ризиками, переконує суд у тому, що обґрунтованим розміром застави є 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 499 200 грн.

На переконання суду, такий розмір застави для ОСОБА_5 буде з одного боку помірний, а з іншого - зможе разом із покладенням обов`язків утримати від бажання переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків/потерпілу та її законного представника.

Зазначена сума хоч і є досить значною, проте не є надто непомірною для ОСОБА_5 і ймовірність її втрати у випадку порушення обов`язків здатна його стримати від вчинення дій, зазначених у попередньому абзаці.

Також відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 183 КПК України в ухвалі суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на обвинуваченого, у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Суд також вважає за необхідне покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 у разі внесення застави, обов`язки, а саме: 1) прибувати за кожною вимогою до прокурора та суду; 2) не відлучатися за межі міста Києва без дозволу суду; 3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; 4) утримуватися від спілкування з приводу обставин, викладених у висунутому обвинувачені із свідками та потерпілою, її законним представником.

З огляду на встановлені у цій ухвалі обставини, а також обставини, викладені в обвинувальному акті, зазначені обов`язки, у разі внесення застави, покладаються на обвинуваченого ОСОБА_5 строком на 60 днів (ч. 7 ст. 194 КПК України).

Таким чином, з метою досягнення дієвості цього кримінального провадження, запобіганню можливого переховування від суду, впливу на потерпілу чи свідків, суд дійшов висновку про наявність достатніх підстав для продовження запобіжного заходу ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, а визначений розмір застави у сумі 499 200 грн визнаний судом таким, оскільки застава саме в цьому розмірі здатна запобігти встановленим ризикам, передбаченим ч. 2 ст. 177 КПК України.

З огляду на викладене та керуючись статтями 177, 182, 183, КПК України, суд

постановив:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою задовольнити частково.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 09 травня 2026 року включно.

Зменшити обвинуваченому ОСОБА_5 заставу до 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 499 200 грн.

У разі внесення застави у визначеному судом розмірі вважається, що до обвинуваченого ОСОБА_5 застосований запобіжний захід у вигляді застави.

У разі внесення застави, покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 , строком на 60 днів наступні обов`язки:

1) прибувати за кожною вимогою до прокурора та суду;

2) не відлучатися за межі міста Києва без дозволу суду;

3) повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування з приводу обставин, викладених у висунутому обвинувачені із свідками та потерпілою, її законним представником.

Роз`яснити заставодавцю (у разі внесення ним застави), що у разі внесення ним застави, на нього покладається обов`язок забезпечити належну поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 та його явку за викликом.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_5 та заставодавцю, що у разі невиконання обов`язків заставодавцем, а також, якщо ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави. У разі звернення застави в дохід держави суд вирішує питання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу.

Ухвала підлягає оскарженню до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту проголошення.

Суддя ОСОБА_11