УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 570/1671/24

провадження № 51-86ск26

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого,

в с т а н о в и в:

За вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2025 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбаченихч. 1 ст. 162; ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі ? КК) та засуджено за ч. 1ст. 162 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки; за ч. 4 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у тому, що останній 17 січня 2024 року в нічну пору доби, точного часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи на території огородженого господарства, що за адресою: АДРЕСА_2 , в порушення конституційного права на недоторканність житла та іншого володіння особи, усвідомлюючи протиправність своїх дій, шляхом відкриття дверей, не маючи на те визначених законом підстав та всупереч володільця ОСОБА_6 , проник до автомобіля марки «Mitsubishi ASX», реєстраційний номер НОМЕР_1 , звідки таємно викрав речі на загальну суму 1453, 03 грн (дрібна крадіжка), а саме цифровий пристрій (радіоприймач) «SENZ» моделі «SCADBT214», вартістю 539,70 грн, іграшку - модель автомобіля Mersedes-Benz, вартістю 273,33 грн, павербанк марки «SBS» ємністю 10000 mAh, вартістю 640 грн. Такими діями ОСОБА_4 порушив право ОСОБА_6 на недоторканність іншого володіння особи.

Також 17 січня 2024 року близько 03:30 ОСОБА_4 , діючи в умовах воєнного стану, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, умисно, з корисливих мотивів та з метою власного матеріального збагачення, незаконно проник через паркан на територію огородженого господарства, що за адресою: АДРЕСА_3 , де згодом, шляхом відкриття дверей, проник до автомобіля марки «Peugeot 3008», реєстраційний номер НОМЕР_2 , звідки таємно викрав, належні ОСОБА_7 кошти в сумі 5000 грн та відеореєстратор «ASPRING EXPERT 6», вартістю 930 грн, чим завдав потерпілому майнову шкоду в загальному розмірі 5 930 грн.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 12 листопада 2025 року вирок залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник,вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у місцевому суді.

Скаржник, зазначає про недопустимість протоколу обшуку від 17 квітня 2024 року та ненадання належної оцінки іншим доказам, при цьому посилається на відсутність підстав і їх незазначення для невідкладності проведення обшуку. Звертає увагу, що в ухвалі слідчого судді від 25 січня 2024 року, якою надано дозвіл на проведення обшуку, зазначено, що проникнення до житла без ухвали слідчого судді було зумовлене невідкладним випадком - переслідуванням особи, яка підозрюється у вчиненні злочину, ОСОБА_4 , хоча у клопотанні слідчого про це нічого не вказано. Указує про зазначення в ухвалі строку її дії, хоча обшук уже був проведений, а тому ухвала не мала містити строку виконання. На думку касатора, посилання у протоколі обшуку від 17 січня 2024 року на ухвалу слідчого судді від 25 січня 2024 року свідчить про його сфальсифікований зміст.

Мотиви Суду

Перевіривши відповідність касаційної скарги вимогам закону, викладені у ній доводи та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з ч. 2 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).

Як регламентовано ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції суд, мотивуючи висновок про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162; ч. 4 ст. 185 КК, послався на докази, що зібрані у встановленому законом порядку, досліджені під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до приписів ст. 94 КПК.

Додержуючись положень ст. 94 КПК, суд під час прийняття процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів ? із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 162; ч. 4 ст. 185 КК.

З ухвали апеляційного суду видно, що наведені в касаційній скарзі захисника доводи за змістом майже аналогічні доводам, викладеним в її апеляційній скарзі, які були предметом ретельної перевірки під час розгляду справи судом апеляційної інстанції. Залишаючи апеляційні скарги сторони захисту без задоволення, а вирок стосовно ОСОБА_4 без змін, апеляційний суд навів у своїй ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення, зазначивши при цьому, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, є обґрунтованим та підтверджується сукупністю досліджених судом доказів, що узгоджуються між собою, судом надано правильну кваліфікацію діям останнього саме за ч. 1 ст. 162; ч. 4 ст. 185 КК.

Висновок про винуватість ОСОБА_4 ґрунтується на сукупності досліджених доказів, у тому числі фактичних даних, що містяться у протоколах огляду предметів та відеофайлів, висновках експертиз, зокрема від 27 лютого 2024 року № СЕ-19/118-24-ТР (зазначено, що сліди низу взуття, на місцях кримінальних правопорушень, залишені тим же типом підошви взуття, що і кросівки на праву ногу, вилученої 17 січня 2024 року у ОСОБА_4 ) та від 13 лютого 2024 року № СЕ-19/118-24/1666-ФП (зазначено, що на відеозаписі відображено особу і виділяються наступні ознаки щодо штанів та куртки, які співпадають з ознаками штанів та куртки, що надані на дослідження) та показаннях свідків, зокрема ОСОБА_8 , яка в ніч події працювала на касі АЗС, куди близько 04:00 ранку зайшов чоловік, в якому вона впізнала засудженого ОСОБА_4 і зазначила у чому він був одягнений.

Перевіривши доводи касаційної скарги та судові рішення Верховний Суд не вбачає істотних порушень вимог КПК при оцінці доводів захисника, виходячи з наступного.

Так, доводи щодо недопустимості фактичних даних, які були отримані в ході проведення обшуку від 17 січня 2024 року були предметом перевірки судів першої та апеляційної інстанцій.

Згідно ч. 1 ст. 234 КПК обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді місцевого загального суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться орган досудового розслідування, а у кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - на підставі ухвали слідчого судді Вищого антикорупційного суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 233 КПК слідчий має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами ст. 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді.

Згідно правової позиції об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Судувід 07 жовтня 2024 року (провадження № 51-7310кмо23) слідчий має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи в невідкладних випадках, зокрема з метою врятування матеріальних об`єктів (майна), що потенційно можуть мати значення речових доказів у кримінальному провадженні, від прогнозованого знищення, втрати.

Зі змісту судових рішень вбачається, що проникнення до житла відбулось на підставі ч. 3 ст. 233 КПК, а в подальшому правомірність указаних дій піддавалась судовому контролю та перевірці слідчого судді, який ухвалою від 25 січня 2024 року дав дозвіл на проведення обшуку та не знайшов підстав для визнання дій слідчого неправомірними.

На вилучені під час обшуку речі ухвалою слідчого судді від 26 січня 2024 року було накладено арешт.

Як суд першої так і апеляційної інстанцій оцінивши доводи про недопустимість фактичних даних отриманих під час обшуку взяли до уваги, що під час підготовчого засідання будь-яких заперечень стосовно ухвали слідчого судді стороною захисту не подавалось.

Задовольняючи клопотання та надаючи дозвіл на обшук слідчий суддя посилався на те, що обшук був проведений з метою відшукання та вилучення речових доказів, також він врахував, що огляд місця події, допит потерпілого, допит свідка, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та обшук квартири, де проживає ОСОБА_4 , відбулися безпосередньо після отримання інформації про вчинення кримінального правопорушення, проводились у стислий проміжок часу один від одного, а також те, що ОСОБА_4 було фактично затримано за тією ж адресою, за якою відбувався обшук і дійшов обґрунтованого висновку про підтвердження наявності невідкладного випадку проникнення в житло.

Суди обґрунтовано вказали, що деякі неточності в ухвалі слідчого судді та вказівка на строк її дії не впливають на висновок про законність процесуального рішення.

Твердження захисника на те, що протокол обшуку містить недостовірне посилання на ухвалу слідчого судді про дозвіл на обшук та отримання її засудженим під час обшуку не свідчить про наявність істотних порушень вимог КПК під час проведення обшуку уповноваженими особами, з подальшим забезпеченням судового контролю вказаної слідчої дії.

Колегія суддів не вбачає, що обставини проведення обшуку та спосіб його проведення істотно обмежили конституційні та конвенційні права засудженого, в тому числі реалізацію його права на захист.

У зв`язку з викладеним, підстав для визнання недопустимими фактичних даних отриманих під час проведення обшуку Верховний Суд не вбачає.

Апеляційний суд, переглянувши справу в апеляційному порядку, обґрунтовано залишив вирок місцевого суду без змін, зазначивши в ухвалі підстави прийняття такого рішення.

Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, і погоджується з наведеними у ній висновками про законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 цього Кодексу суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Оскільки інших доводів щодо незаконності вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду захисник у касаційній скарзі не вказала, а наведені у касаційній скарзі мотиви свідчать про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, Верховний Суд вважає за необхідне відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 ? адвоката ОСОБА_5 на вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 16 червня 2025 року та ухвалу Рівненського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3