У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2026 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , його захисника ОСОБА_5 , обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , їх захисника ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_10 , його захисника ОСОБА_9 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000028 від 15.03.2024 за обвинуваченням: ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

До Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000028 від 15.03.2024 відносно ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, за фактом створення злочинної організації, керівництва такою, участі у злочинній організації та незаконного переправлення осіб через державний кордон України.

ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є створення злочинної організації та керівництво такою організацією, ч. 2 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є участь у злочинній організації, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, порадами, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, злочинною організацією.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є керівництво структурною частиною злочинної організації вчинене службовою особою з використанням службового становища, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України, з використанням службового становища шляхом усунення перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, вчинене злочинною організацією.

ОСОБА_11 в сукупності обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є участь у злочинній організації, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, вчинене злочинною організацією.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є участь у злочинній організації, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, вчинене злочинною організацією.

ОСОБА_6 обвинувачується у вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є участь у злочинній організації, та ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, кваліфікуючими ознаками якого є організація незаконного переправлення осіб через державний кордон України, керівництво такими діями та сприяння незаконному переправленню осіб через державний кордон України вказівками, наданням засобів та усуненням перешкод, вчинене щодо кількох осіб, вчинене з корисливих мотивів, вчинене злочинною організацією.

У підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_10 строку покладених на нього обов`язків. Зауважив про наявність ризиків передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від органу досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків, експерта у кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

У підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту. Зауважив про наявність ризиків передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від органу досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків, експерта у кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовження кримінального правопорушення, у якому підозрюється обвинувачена.

У підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, із попередньо визначеним розміром застави. Зауважив про наявність ризиків передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від органу досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків, експерта у кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовження кримінального правопорушення, у якому підозрюється обвинувачений.

У підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_11 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, із попередньо визначеним розміром застави. Зауважив про наявність ризиків передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від органу досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків, експерта у кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовження кримінального правопорушення, у якому підозрюється обвинувачений.

У підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, із попередньо визначеним розміром застави. Зауважив про наявність ризиків передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: переховування від органу досудового розслідування та суду; незаконно впливати на свідків, експерта у кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; продовження кримінального правопорушення, у якому підозрюється обвинувачений.

Вказані клопотання прокурором подано у письмовому вигляді, під час підготовчого судового засіданні такі підтримав, просив задоволити з підстав що наведені у них.

Обвинувачений ОСОБА_10 та його захисник адвокат ОСОБА_9 , у судовому засіданні проти клопотання прокурора щодо продовження відносно продовження строку дії покладених обов`язків не заперечували. Вважали за можливе розглядати клопотання у відсутності другого захисника.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 , заперечили проти продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Захисник ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 клопотав про зміну запобіжного заходу. Так адвокат зазначає, що наявність обґрунтованої підозри не є єдиною підставою для застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Захисник звертає увагу на те, що ОСОБА_4 , перебуває під вартою тривалий час; має постійне місце проживання, одружений, на утриманні має малолітню доньку та неповнолітнього сила, за місцем постійного проживання характеризується позитивно; наявність ризику впливу на свідків можна усунути шляхом накладення обов`язків; доказів існування згризу продовження кримінального правопорушення, у якому підозрюється обвинувачений матеріали кримінального провадження не містять; прокурор у клопотанні не обґрунтовує неможливості запобігання неможливість запобігти вказаним у клопотанні ризикам, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

При цьому захисник просить у разі не застосування судом до ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу як тримання під вартою, просить визначити заставу в розмірах що передбачені п. 3 ч.5 ст. 182 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 , його захисник ОСОБА_9 , у підготовчому судовому засіданні заперечили проти клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Адвокатом ОСОБА_9 , подано письмові заперечення, в яких він вказує на: необґрунтованість підозри вчинення ОСОБА_6 інкримінованих йому правопорушень є безпідставними та надуманими; клопотання прокурора не містять ні мотивів ні доказів які б підтверджували існування ризиків передбачених ч.1 ст. 177 КПК України; у клопотанні не обґрунтовано неможливості запобігання заявленим ризикам шляхом застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів.

Захисник вказує на те, що у обвинуваченого не має будь яких коштів для внесення застави та визначений щодо нього розмір застави 1500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатної особи що становить 4 542 000 грн. буде неправомірним.

Зокрема захисником долучено довідки про заробітну плату за попередні роки до часу його затримання, вказуючи що розмір доходів ОСОБА_6 та його дружини не дозволяє сплатити визначений розмір застави, враховуючи відсутність іншого майна. Крім цього захисник просив врахувати, що ОСОБА_6 є інвалідом 3 групи, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину. Тому у разі продовження тримання під вартою ОСОБА_6 з визначеним раніше альтернативним розміром запобіжного заходу ставить у важке становище сім`ю обвинуваченого.

Крім цього просив врахувати суд кількість пред`явлених епізодів в межах вказаного кримінального провадження та фактично в яких саме діях обвинувачується ОСОБА_6 , зокрема керував автомобілем.

Так, захисник просить у задоволенні клопотання прокурора відмовити та обрати запобіжний захід непов`язаний із триманням під вартою, а саме домашній арешт.

Обвинувачений ОСОБА_11 , його захисник ОСОБА_9 , у підготовчому судовому засіданні заперечили проти клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Адвокатом ОСОБА_9 , подано письмові заперечення, в яких він вказує на: необґрунтованість підозри вчинення ОСОБА_11 інкримінованих йому правопорушень є безпідставними та надуманими; клопотання прокурора не містять ні мотивів ні доказів які б підтверджували існування ризиків передбачених ч.1 ст. 177 КПК України; у клопотанні не обґрунтовано неможливості запобігання заявленим ризикам шляхом застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів.

Захисник вказує на те, що у обвинуваченого не має власних заощаджень, офіційно не працевлаштований оскільки є діючим військовослужбовцем, а тому не має будь яких коштів для внесення застави та визначений щодо нього розмір застави 1500 розмірів прожиткового мінімуму для працездатної особи що становить 4 542 000 грн. буде неправомірним.

Так, захисник просить у задоволенні клопотання прокурора відмовити та обрати запобіжний захід непов`язаний із триманням під вартою.

Обвинувачена ОСОБА_8 , її захисник ОСОБА_9 , у підготовчому судовому засіданні не заперечили проти клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, дослідивши та оцінивши докази, якими обґрунтовуються клопотання, та матеріали справи в межах заявлених клопотань, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Згідно ч. 3 с. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Судом згідно наданих матеріалів кримінального провадження встановлено, що 07.05.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строком до 03.07.2025 включно.

25.08.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду відносно ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави. Строк тримання під варто визначено до 23.10.2025 року та строк дії вказаного запобіжного заходу продовжено ухвалою слідчого судді від 21 жовтня 2025 року терміном на 60 діб, в межах строку досудового розслідування. При цьому розмір застави в сумі 9 992 400,00 (дев`ять мільйонів дев`ятсот дев`яносто дві тисячі чотириста) гривень 00 коп. визначений раніше ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 25 серпня 2025 залишено без змін.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2025 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, терміном на 60 діб, в межах строку досудового розслідування, залишено попередній розмір застави, з покладення передбачених ст. 194 КПК України обов`язків. Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10.11.2025 року залишено без змін вказану ухвалу слідчого судді.

07.05.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_11 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строком до 03.07.2025 включно.

30.06.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_11 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строком до 28.08.2025 включно.

18.08.2025 апеляційним судом Закарпатської області підозрюваному ОСОБА_11 визначено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначеним розміром застави в сумі 3300 н.м.д.г. що становить 9 992 400 (девять мільйонів девятсої девяносто дві тисячі чотириста гривень).

25.08.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_11 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначеним розміру застави в сумі 3300 н.м.д.г. що становить 9 992 400, строком до 23.10.2025 включно.

13.10.2025 апеляційним судом Закарпатської області підозрюваному ОСОБА_11 визначено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначеним розміром застави в сумі 1500 (одна тисяча п?ятсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 4 542 000 (чотири мільйони п?ятсот сорок дві) грн. Строк дії вказаного запобіжного заходу продовжено ухвалою слідчого судді від 21 жовтня 2025 року терміном на 60 діб, в межах строку досудового розслідування. При цьому розмір застави в сумі 4 542 400,00 (чотири мільйони п`ятсот сорок дві тисячі чотириста) гривень 00 коп. визначений раніше ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 - залишено без змін.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2025 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_11 , терміном на 60 діб, в межах строку досудового розслідування, залишено попередній розмір застави, з покладення передбачених ст. 194 КПК України обов`язків. Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10.11.2025 року залишено без змін вказану ухвалу слідчого судді.

07.05.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_8 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строком до 03.07.2025 включно.

30.06.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строком до 28.08.2025 включно.

18.08.2025 апеляційним судом Закарпатської області підозрюваній ОСОБА_8 визначено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначеним розміром застави в сумі 3300 н.м.д.г. що становить 9 992 400 (девять мільйонів девятсої девяносто дві тисячі чотириста гривень).

25.08.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначеним розміру застави в сумі 3300 н.м.д.г. що становить 9 992 400, строком до 23.10.2025 включно.

13.10.2025 апеляційним судом Закарпатської області підозрюваному ОСОБА_8 визначено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначеним розміром застави в сумі 1500 (одна тисяча п?ятсот) розмірів прожиткового мінімуму для працезлатих осіб, що становить 4 542 000 (чотири мільйони п?ятсот сорок дві) грн.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2025 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , терміном на 60 діб, в межах строку досудового розслідування, залишено попередній розмір застави, з покладення передбачених ст. 194 КПК України обов`язків. Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10.11.2025 року залишено без змін вказану ухвалу слідчого судді.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19.01.2026 року застосовано до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з застосування електронних заходів контролю, із забороною залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно до ч.5 ст.194 КПК України покладено на обвинувачену ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 наступні обов`язки: прибувати до суду за кожним викликом, вимогою та визначеною ним періодичністю; не відлучатися за межі м.Ужгород, Закарпатської області, без дозволу суду; повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи (у випадку наявності такої); утримуватись від спілкування з обвинуваченими та свідками у даному кримінальному провадженні щодо обставин вказаних кримінальних правопорушень; здати на зберігання до Головного управління ДМС України в Закарпатській області, свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.

07.05.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_6 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строком до 03.07.2025 включно.

30.06.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000028 до 6-ти місяців, а саме до 05.11.2025 року.

13.10.2025 апеляційним судом Закарпатської області підозрюваному ОСОБА_6 визначено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначеним розміром застави в сумі 1500 (одна тисяча п?ятсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 4 542 000 (чотири мільйони п?ятсот сорок дві) грн.

Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2025 року продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , терміном на 60 діб, в межах строку досудового розслідування, залишено попередній розмір застави, з покладення передбачених ст. 194 КПК України обов`язків. Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 10.11.2025 року залишено без змін вказану ухвалу слідчого судді.

07.05.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_10 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави, строком до 03.07.2025 включно.

30.06.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду продовжено строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000028 до 6-ти місяців, а саме до 05.11.2025 року.

25.08.2025 слідчим суддею Ужгородського міськрайонного суду ОСОБА_10 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з визначеним розміру застави в сумі 3300 н.м.д.г. що становить 9 992 400, строком до 23.10.2025 включно.

Строк дії обов`язків покладених на підозрюваного у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду від 25.08.2025 року, ухвалою слідчого судді від 21.10.2025 продовжено терміном на 60 діб, в межах строку досудового розслідування.

В подальшому ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.11.2025 року дію запобіжних заходів було продовжено строком по 22.01.2026 року включно, та ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19.01.2026 року строк дії такого було продовжено також до 18.03.2026 року.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Метою застосування запобіжного заходу, згідно з ч.1 ст.177 КПК України, є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4)перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.1 ст194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

- наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

- наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

- недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Аналізуючи за змістом наведені правові норми та встановивши фактичні обставини справи, суд, не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій, приходить до висновку про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим ОСОБА_10 кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України.

Обґрунтованість підозри не спростована належними та допустимими доказами та стверджується наявними в матеріалах справи документами, які на даній стадії процесу є достатніми для висновку про обґрунтованість підозри.

При цьому суд зазначає, що стандарт доведення обґрунтованості підозри є нижчим від стандарту доведеності винуватості поза розумним сумнівом та вимагає меншої ваги доказів, ніж для ухвалення обвинувального вироку.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України - метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК.

Згідно положень статті 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практики Європейського суду з прав людини, обмеження права особи на свободу чи особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою може оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

Судом приймається до уваги наявність обґрунтованої підозри про вчинення обвинуваченими, інкримінованих злочинів за ч.3 ст. 332 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дев`яти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років з конфіскацією майна, які у відповідності до ст.12 КК України відносяться до тяжкого злочину, за ч.2 ст. 255 КК України за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна, за ч.3 ст. 255 КК України за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на до тринадцяти років з конфіскацією майна, які у відповідності до ст.12 КК України відносяться до особливо тяжкого злочину.

Перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати, що з огляду на обставини кримінального провадження та тяжкість інкримінованих обвинуваченим правопорушень, на даний час існує ризики того, що обвинувачені можуть переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_11 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено. Суду не надано достатньо доказів обставин, які свідчать про наявність необґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими кримінальних правопорушень та наявність підстав вважати, що вони залишаючись на волі, не будуть ухилятись від суду.

Доводи захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , про безпідставність підозри у вчиненні інкримінованих ними правопорушень не обґрунтована, на підтвердження доводів захисником не надано жодних доказів. Окрім того, до поданих захисником ОСОБА_9 клопотань жодних доказів в тому числі і щодо постійного місця проживання, місця роботи, виду та розміру доходів, інвалідності його підзахисного ОСОБА_11 , не надано.

Одночасно, в рішенні Харченко проти України Європейський суд з прав людини зазначив, що продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом свободи особистості. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Калашник проти Росії» тримання під вартою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо законом встановлено презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи. Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» вказав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів». Отже, суд приймає до уваги тяжкість інкримінованих кримінальних правопорушень та покарання, що підвищує ризик зникнення обвинувачених від правосуддя. У рішенні Європейського суду «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р. зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою суд також враховує засаду верховенства права, закріпленої у ст. 8 КПК, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд), яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті підлягає обов`язковому застосуванню під час кримінального провадження.

Так, у п. 219 рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року (заява № 42310/04) Суд зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу. Подальше існування обґрунтованої підозри у вчиненні затриманою особою злочину є обов`язковою і неодмінною умовою (sine qua non) належності її продовжуваного тримання під вартою. Але зі спливом певного часу така підозра перестає сама по собі бути виправданням для позбавлення особи свободи і судові органи повинні вмотивовувати свої рішення про продовження тримання її під вартою іншими підставами (див. рішення у справі «Яблонський проти Польщі», N 33492/96, п. 80, від 21 грудня 2000 року). Крім того, такі підстави мають бути чітко зазначені національними судами і аргументи «за» і «проти» звільнення з-під варти не повинні бути «загальними й абстрактними» (див. рішення у справах «Іловецький проти Польщі», N 27504/95, п. 61, від 4 жовтня 2001 року, та «Смирнова проти Росії», NN 46133/99 і 48183/99, п. 63, ECHR 2003-IX).

Суд вважає, що твердження прокурора, щодо того що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду заслуговує на увагу. Таке твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Суд приймає до уваги, що обвинуваченим інкримінується вчинення злочинів, пов`язаних із незаконним переправленням громадян України призовного віку через державний кордон України, під час дії воєнного стану.

Згідно ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

З початку зазначеної збройної агресії російської федерації, на території України введено відповідні правові режими, які обмежують конституційні права і свободи людини, у тому числі обмеження конституційних прав громадян України щодо обмеження перетину державного кордону України та не можливості виїзду за межі держави особам чоловічої статі призовного віку (18-60 років).

Відповідно до п. 35 рішення Європейського суду по правам людини від 26.06.1991 р., у справі «Летельє проти Франції», національні судові органи повинні у першу чергу слідкувати за тим, щоб в кожному конкретному випадку строк попереднього ув`язнення обвинуваченого не перевищував розумних меж. З цією метою вони повинні приймати до уваги всі обставини, які мають значення для з`ясування, чи мається суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості виправдовував відступлення від принципу поваги до особистої свободи.

Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Суд звертає увагу на мотив та спосіб вчинення кримінального правопорушення інкримінованих обвинуваченим, який має високий ступінь суспільної небезпеки, для суспільства в цілому, наявність реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистості, а також враховує практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права підозрюваного (обвинуваченого), але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Наведені вище обставини дають достатні підстави вважати про наявність ризику втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від суду.

Суд враховує, що стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 , а також ризик їх впливу на інших учасників процесу (свідків), та ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинуваченого ОСОБА_11 та ОСОБА_4 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший не пов`язаний із позбавленням волі суд не вбачає.

Співставлення негативних для обвинувачених наслідків переховування у вигляді їх покарання у невизначеному майбутньому, з засудженням до покарання у разі доведення прокурором їх винуватості у найближчій перспективі доводять, що цей ризик є достатньо високим.

Суд вважає, що небезпека переховування обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 здається явно переконливою.

Оцінюючи ризик того, що обвинувачені можуть впливати на свідків кримінального провадження, суд зазначає наступне.

На даний час існує реальна необхідність допиту великого кола свідків, проведення великого обсягу необхідних процедурних (процесуальних) дій, відтак, на переконання суду, існує об`єктивна реальність ризику можливого тиску обвинувачених на свідків, інших обвинувачених (матеріали відносно яких виділені в окреме провадження у зв`язку з укладенням угоди), інших учасників кримінального провадження.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від свідків під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч.4 ст. 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Суд також не виключає, що обвинувачені можуть прийняти заходи щодо перешкоджання кримінальному провадженню шляхом незаконного впливу на інших учасників кримінального провадження, у т.ч. свідків, які на цій стадії судового розгляду не допитані, а також експертів, якими проведено ряд судових експертиз.

Суд враховує, що стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування цих обвинувачених, а також ризик їх впливу на інших учасників процесу, матеріали відносно яких було виділено в окреме провадження та недопитаних в судовому засіданні свідків або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти.

Крім того, суд враховує, що дослідження доказів обвинувачення може сприяти уяві та переконанню обвинувачених про невідворотність покарання.

Суд вважає, що на цей час, враховуючи ймовірну тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченим, у разі визнання таких винуватими у інкримінованих їм кримінальних правопорушень, зокрема ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_6 , ОСОБА_11 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 перебуваючи під загрозою застосування тяжкого покарання, можуть переховуватися від суду, тобто існує ризик, передбачений п. 1) ч. 1 ст. 177 КПК України, а відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26.07.2001 «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування».

Згідно із позицією Європейського суду з прав людини, зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваної переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Слідчий суддя погоджується, що тяжкість можливого покарання може спонукати підозрюваного переховуватися від суду. Це твердження узгоджується з практикою ЄСПЛ, зокрема у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Наведені вище обставини дають достатні підстави вважати про наявність ризику втечі з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від органів досудового розслідування та суду обвинувачених.

Таким чином, є підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , та не покладення обов`язків передбачених ст. 194 КПК України на ОСОБА_10 , з метою ухилення від кримінальної відповідальності зможуть переховуватися від суду, знаючи та намагаючись уникнути відповідальності за вчинене діяння, усвідомлюючи наслідки в разі доведення останнім вини у вчинені вище вказаних злочинів, можуть в подальшому перешкоджати повному та всебічному судовому розслідуванню даного кримінального провадження іншим чином, та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності такої поведінки обвинувачених.

Отже цей ризик, навіть за спливом певного часу, суд вважає слушним, оскільки мають бути допитані безпосередні свідки даного кримінального правопорушення в судовому засіданні.

Щодо ризику перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Так, на переконання суду оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень з огляду на займану посаду, оскільки є працівником правоохоронного органу, що зумовлює висновок про можливість використання ним своїх зв`язків з огляду на соціальне становище та коло спілкування, чи іншим способом перешкоджати кримінальному провадженню, зокрема підшукуючи осіб, що можуть надати вигідні для нього неправдиві показання. Стосовно наявності вказаного ризику відносно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , то на переконання суду, такі ризики залишаються слушними, оскільки ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень у змові, та знаходячись на свободі такі можуть інформувати та скеровувати дії та показання осіб, які також причетні до його вчинення, однак на даний час не допитані.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачуються ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_10 , обставини, на які прокурор посилається в обґрунтування цього ризику, не знайшли свого підтвердження під час розгляду клопотання. Суд вважає недоведеною прокурором можливості вчинити інше кримінальне правопорушення.

Суду не надано достатньо доказів обставин, які свідчать про наявність необґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченими кримінальних правопорушень та наявність підстав вважати, що ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , ОСОБА_4 залишаючись на волі, та за відсутності покладених обов`язків на ОСОБА_10 , не будуть ухилятись від суду.

Доводи сторони захисту їх не усувають і не спростовують. Інших істотних обставин, які би вказували на можливість розгляду питання обрання альтернативного запобіжного заходу обвинуваченим, стороною захисту не вказано. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, для застосування стосовно обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, ніж пов`язаного з позбавленням волі в судовому засіданні не встановлено.

Суд приймає до уваги принцип невинуватості особи, враховує повагу до особистої свободи і недоторканості особи, однак зважує ці принципи у сукупності із цілями і завданнями кримінального провадження, якими у відповідності до ст. 2 КПК України є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав та законних інтересів учасників кримінального правопорушення, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Заслухавши учасників судового засідання, враховуючи вищенаведені ризики і обставини, які у своїй сукупності беруться до уваги судом при вирішенні питання про продовження обраного обвинуваченим запобіжних заходів, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не лише права обвинувачених, але й високі стандарти охорони загально суспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, з метою запобігти ризикам, суд вважає, що обставини, зазначені при обранні запобіжного заходу продовжують існувати і по даний час, судове провадження не закінчено, ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, та за відсутності покладених обов`язків на ОСОБА_10 , можуть ухилятися від явки до суду і виконання процесуальних рішень, а також перешкоджати встановленню істини у справі.

Таким чином, судом встановлені підстави, які передбачені КПК України, рішеннями ЄСПЛ та Конвенцією з прав людини, щодо продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , продовження строку дії запобіжного заходу у виді домашнього арешту відносно ОСОБА_8 та продовження дії покладених обов`язків на ОСОБА_10 та ризик їх ухилення від суду. На даний період часу у суду відсутні дані які б свідчили про те, що більш м`який запобіжний захід забезпечить належної поведінки обвинувачених. При цьому, суд приймає до уваги термін перебування обвинувачених під вартою.

Суд враховує і те, що навіть якщо обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , ОСОБА_4 й не мають на меті ухилятися від суду, впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином чи вчинити будь-які інші злочини, однак, обставини, за яких вчинені кримінальні правопорушення, їх тяжкість та інші наведені вище обставини, дають обґрунтовані підстави вважати, що такі ризики мають місце, та у контексті даного кримінального провадження є ймовірність того, що обвинувачені можуть вдатися до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду і їх запобіганню буде достатнім лише запобіжний захід у вигляді пов`язаний з позбавленням волі.

Окрім того, суд бере до уваги особу обвинуваченого ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , їх соціальні зв`язки, стан здоров`я, те, що такі раніше не притягалися до кримінальної відповідальності, наявність позитивної характеристики.

Поряд з цим, такі доводи сторони захисту обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , зокрема, про їх сімейний стан та наявність постійного місця проживання, роботи, утриманців, а також відсутність судимостей, не спростовують висновків суду про те, що ризики, встановлені під час застосування щодо ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , та ОСОБА_11 , ОСОБА_4 запобіжного заходу, а саме передбачені п. 1, 3-5 ч. 1 ст. 177 КПК України, перестали існувати чи зменшилися.

Переконливих доказів на підтвердження обставин, які б вказували на зменшення або зникнення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які приймались до уваги при обранні та продовженні дії обраного запобіжного заходу суду не подавалось. Інші надані в судовому засіданні письмові докази не містять достатньо переконливих відомостей на спростування доводів клопотання прокурора, оскільки загалом містять характеризуючі дані щодо обвинувачених, інформацію про родичів обвинувачених тощо, однак не співвідносятьсяіз обставинами, які б суттєво впливали на виникнення підстав для зміни запобіжного заходу ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 , ОСОБА_10 ..

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник заперечували проти продовження строків тримання під вартою та просили змінити запобіжний захід на більш м`який не пов`язаний із ізоляцією від суспільства. При цьому, посилаючись на міцні соціальні зв`язки, та що він має постійне місце проживання, одружений та має на утриманні малолітню доньку та неповнолітнього сина. Вказані самі по собі ці факти не можуть свідчити про міцні соціальні зв`язки останнього, оскільки соціальний зв`язок - соціальна дія, що виражає залежність і сумісність людей або груп. Це сукупність особливих залежностей одних соціальних суб`єктів від інших, їх взаємні відносини, які об`єднують людей у відповідні соціальні спільності і свідчать про їх колективне існування. Це поняття, що означає будь-які соціокультурні обов`язки індивідів або груп індивідів відносно один одного.

Обраний ОСОБА_4 запобіжний захід з урахуванням його тривалості у співвідношенні із тяжкістю обвинувачення, та поведінкою учасників провадження, зокрема клопотань про відкладення розгляду справи, на даний час не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, а тому суд вважає, доводи сторони захисту про зміну запобіжного заходу на домашній арешт є необґрунтованими, з врахуванням сукупності викладених обставин щодо тривалості перебування обвинувачених під вартою, даних про особу обвинувачених, в силу характеру інкримінованих обвинуваченим діянь та одночасної потреби у проведенні судом дій, спрямованих на встановлення всіх обставин кримінального правопорушення, (допит обвинувачених, допит свідків, дослідження речових та письмових доказів), суд вважає за доцільним продовження терміну тримання обвинуваченому ОСОБА_4 під вартою, та вважає за доцільне продовжити дію існуючого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, але на строк, що не перевищує два місяці.

Згідно ст. 183 КПК України, тримання під вартою, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

З урахуванням наявних ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, суд дійшов висновку, що більш м`який запобіжний захід крім тримання під вартою, обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_4 буде недостатнім для забезпечення кримінального провадження, тому суд дійшов висновку, що відсутні підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який.

Слід зазначити, що в матеріалах кримінального провадження будь-яких даних про неможливість перебування ОСОБА_11 , ОСОБА_4 під вартою, а ОСОБА_8 , від домашнім арештом відсутні, інших документів, що підтверджують неможливість перебування обвинувачених в умовах СІЗО, суду не представлено.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України підстави для зміни запобіжного заходу на більш м`який, чи зменшення визначеного розміру застави при продовженні дії запобіжного заходу на теперішній час - відсутні.

Прокурор подав клопотання про продовження дії запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою, та домашнього арешту, оскільки такі заходи вже обрані.

Таке продовження строку тримання обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_4 під вартою, а ОСОБА_8 під домашнім арештом, не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки по справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу судом не вбачається.

У відповідності з ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним обов`язків, передбачених КПК України.

Оскільки слідчим суддею обиралася відносно ОСОБА_11 , ОСОБА_4 міра запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відповідно обиралася міра запобіжного заходу у вигляді застави, а така визначалася в обов`язковому порядку як альтернатива суворого запобіжного заходу, на думку суду такий розмір є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених у разі його внесення, а тому, підстав для зміни визначеного розміру не має.

Згідно ч.6 ст. 181 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. По закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.

Статтею 199 КПК України, передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, зокрема: клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо злочинів, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду. 3. Клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. 4. Слідчий суддя зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу. Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Підстав для зміни обов`язків, які обирались відносно ОСОБА_8 в порядку ч.5 ст.. 194 КПК України на думку суду не має.

Слідчому судді не надано доказів того, що за час дії попередньої ухвали (про обрання щодо підозрюваної ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді домашнього арешту), підозрювана неналежним чином виконувала покладені на неї обов`язки, вчиняла будь-які дії спрямовані на переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

Таким чином, зважаючи на викладене, беручи до уваги що продовжують існувати ризики, передбачені статтею 177 КПК України на які було вказано в ухвалі про обрання підозрюваній запобіжного заходу у виді домашнього арешту, суд вважає що наявні підстави для продовження строку дії обраного ОСОБА_8 , запобіжного заходу. Окрім того, слідчий суддя вважає, що відповідно до ч.5 ст. 194 КПК України, слід продовжити покладені на підозрювану процесуальні обов`язки у зв`язку із застосуванням відносно неї запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків, розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Для того, щоб розмір застави можна було вважати таким, що здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого суд з урахуванням положень ст. ст.177, 178 КПК України, повинен раціонально співставити його з доведеними у справі ризиками, даними про особу обвинуваченого, тяжкістю злочину у вчиненні якого він обвинувачується. При цьому, необхідно мати на увазі, що розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб у особи, щодо якої застосовано заставу, не виникало бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення суду від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

На думку суду саме визначений слідчим суддею при обранні запобіжного заходу ОСОБА_11 , ОСОБА_4 та в подальшому зменшений розмір застави при продовженні дії запобіжного заходу апеляційним судом, здатний забезпечити їх належну процесуальну поведінку, є достатньою для створення належних умов проведення повноцінного судового розслідування та адекватною ступеню суспільної небезпеки вчиненого діяння та спричиненим цим діянням наслідкам, а тому суд приходить до переконання, що обраний розмір застави здатний стримувати можливу протиправну поведінку обвинувачених під загрозою звернення застави в дохід держави та забезпечити виконання покладених на такого процесуальних обов`язків, у випадку її внесення, а тому такий розмір застави зміні не підлягає.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинувачених суд не вбачає. Такий розмір застави буде відповідним і достатнім, у даному кримінальному провадженні, зможе запобігти ризикам, передбаченими ст. 177 КПК України та буде слугувати відповідним стримуючим фактором.

У випадку внесення застави суд вважає за необхідне покласти на обвинувачених обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, визначений раніше ухвалами слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2025 року.

Окрім того, суду не надано відомостей про те, що обвинувачені у випадку зміни запобіжного заходу на більш м`який не будуть переховуватись від суду та не вчинять інших правопорушень. Вказані гарантії є необхідною умовою зміни запобіжного заходу у вказаному кримінальному провадженні.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Нечипорук та Йонкало проти України» зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченим кримінального правопорушення свідчать про підвищену суспільну небезпеку.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданням кримінального провадження, серед іншого, є забезпечення швидкого розслідування та судового розгляду. В п. 21 ч. 1 ст. 7 КПК України закріплено, що розумність строків є засадою кримінального провадження.

Вимоги про дотримання розумних строків провадження також закріплені в окремій статті 28 КПК України. Так, забезпечення судового провадження в розумні строки покладено на суд.

Як слідує зі змісту даної статті критерієм оцінювання розумності строку є складність справи, що може бути зумовлена як фактичними обставинами справи, так і різними правовими аспектами, пов`язаними зі справою опосередковано. Складність справи визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачених та інкримінованих епізодів злочинної діяльності, характеру фактичних даних, що підлягають встановленню, кількості учасників справи (потерпілих, свідків), обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення судового слідства, забезпечення допомоги перекладача, об`єднання матеріалів справи тощо.

Згідно із п.140 Рішення Європейського суду з прав людини від 21 жовтня 2010 року у справі «Петухов проти України» «розумність» тривалості провадження повинна визначатись у світлі відповідних обставин справи та з огляду на такі критерії, як складність справи і поведінка заявника та відповідних органів влади.

Суд враховує, що стороною захисту не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що ризик переховування цих обвинувачених, а також ризик їх впливу на інших учасників процесу, недопитаних в судовому засіданні свідків або взагалі перестали існувати, або зменшилися настільки, що й такий запобіжний захід як інший не пов`язаний із позбавленням волі здатний їм запобігти, а тому підстав для зміни застосованого до обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на інший не пов`язаний із позбавленням волі суд не вбачає.

Клопотання захисника про зміну запобіжного заходу, обраного стосовно ОСОБА_4 та доводи в його обґрунтування, не можна визнати такими, що ставлять під сумнів вище наведені висновки суду, а відтак, суд вважає за необхідне у вказаному клопотанні відмовити.

При цьому суд зазначає, що в подальшому після дослідження всіх необхідних доказів по провадженню та з урахуванням думки учасників судового провадження, судом може бути вирішено питання про зміну запобіжного заходу на більш м`який, з метою не допустити перетворювання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на своєрідну прелюдію до завчасного відбування можливого в майбутньому вироку про позбавлення свободи (Рішення ЄСПЛ від 27.06.1968 року «Ноймер проти Австрії).

Водночас, суд враховує, що ОСОБА_6 , має постійне місце проживання, сукупний розмір доходів згідно долучених довідок про заробітну плату за період з січня 2025 року по листопад 2025 року дружини обвинуваченого ОСОБА_12 складав приблизно 106 254,78 гривень з урахуванням податків та зборів, а доходи ОСОБА_6 за період з січня 2025 року по липень 2025 року складав приблизно 150 535,78 гривень з урахуванням податків та зборів, відсутність відомостей про наявність у ОСОБА_6 іншого нерухомого або рухомого майна. Крім цього, суд враховує доводи сторони захисту, що ОСОБА_6 є інвалідом 3 групи, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, у разі продовження тримання під вартою ОСОБА_6 з визначеним раніше альтернативним розміром запобіжного заходу ставить у важке становище сім`ю обвинуваченого.

Суд вважає за необхідне вказати на те, що згідно ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Під час розгляду клопотання прокурор не обґрунтував неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, як того вимагається частиною 1 ст. 183 КПК України, а тільки зазначав, що застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить виконання покладених на такого обов`язків та не зможе запобігти уникненню зазначених у клопотанні ризиків. Також, прокурором в судовому засіданні чітко не було обґрунтовано та не надано доказів того, що інший більш м`який захід не зможе забезпечити процесуальну поведінку ОСОБА_6 .. Прокурор, послався тільки на можливість та припущення, що такий зможе у якийсь спосіб ухилитись від відповідальності та вчиняти інші злочини.

Судом розглянута можливість застосування іншого, визначеного ст. 176 КПК України, більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, в тому числі і домашнього арешту, зробивши аналіз матеріалів, наданих суду стороною обвинувачення, стороною захисту та оцінивши доводи сторони захисту, встановлено що більш м`який запобіжний захід, а саме домашній арешт цілодобово у повній мірі забезпечать належне виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків та зможе запобігти вказаним ризикам у відповідності з мотивацією, викладеною вище.

Враховуючи, що особисте зобов`язання є найбільш м`яким запобіжним заходом, заставу сплатити не має можливості в розмірі в якому визначалась попередньо слідчим суддею та продовжувалась судом в подальшому, суд приходить до висновку, що застосування таких з урахуванням матеріалів кримінального провадження ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, не зможе достатньою мірою забезпечити виконання обвинуваченою її процесуальних обов`язків на даній стадії кримінального провадження.

Отже, приймаючи до уваги встановлені обставини, враховуючи складність кримінального провадження, що обумовлює його тривалий судовий розгляд, суд приходить до висновку, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту забезпечить належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 , який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, близько десяти місяців перебуває під вартою, відомостей про негативну характеристику за місцем проживання або роботи не надано суду, має місце постійного проживання, реєстрації, суд також враховує сімейний стан та матеріальне становища такого та його сім`ї.

При цьому ЄСПЛ зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення ЄСПЛ у справі «Смирнова проти Росії» ). У всіх випадках, коли ризик ухилення обвинуваченого від слідства ( суду ) можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів ( рішення ЄСПЛ від 23 вересня 2008 року у справі «Вренчев проти Сербії»).

В рішенні «Тодоров проти України» ЄСПЛ зазначив, що для продовження тримання особи під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини, яке також згідно ч. 5 ст. 9 КПК України, є джерелом законодавства, у справі «Бойченко проти Молдови». №41088/05, рішення від 11 липня 2006 року - «одне тільки посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав з яких вони вважають обґрунтованими твердження про те, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу».

Відповідно до ч. 4 ст. 194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті.

Також суд враховує, що відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Наведені обставини є підставою для відмови в задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 .. Разом з цим, суд вважає, що відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , слід застосувати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

З огляду на вказане, беручи до уваги тривалість перебування обвинуваченої під вартою, наявності ризиків, недоведеності що більш м`який запобіжний захід не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 , при цьому враховуючи серйозність обвинувачення та особи обвинуваченого наявність у нього постійного місця проживання, суд вважає що на даному етапі судового розгляду кримінального провадження, є можливим змінити обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Суд враховує, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, слідчим суддею встановлено існування ризиків можливості переховування від органів досудового розслідування та суду та можливості незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, але враховуючи дані щодо особи ОСОБА_6 , зокрема його молодий вік, наявність постійного місця проживання за місцем реєстрації, та роль ОСОБА_6 серед співучасників у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, які значно зменшують зазначені ризики, досліджені в судовому засіданні надані відомості про сімейний стан такого, суд не вбачає підстав для продовження застосування до ОСОБА_6 найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та вважає, що прокурором не доведено неможливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту.

Згідно практики ЄСПЛ При розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших запобіжних заходів» п.80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011року у справі Харченко проти України, «тримання особи під вартою буде свавільним, оскільки національні суди не обґрунтували необхідність такого тримання і не було розглянуто можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу п.29 рішення ЄСПЛ від 11.10.2010 року у справі «Хайредінова проти України».

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

Враховуючи тяжкість вчиненого злочину та покарання, що загрожує у разі визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінального правопорушення, даних про його особу, яка має постійне місце реєстрації та проживання, недоведеність прокурором ризиків для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зважаючи на необхідність виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також на доведеність прокурором інших складових ст. 194 КПК України, необхідних для застосування запобіжного заходу, суд вважає за необхідне застосувати стосовно ОСОБА_6 більш м`який запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, які сприятимуть контролю за його поведінкою під час дії запобіжного заходу.

Зважаючи всі факти «за» і «проти» наявності справжньої вимоги громадських інтересів, яка, за належного врахування принципу презумпції невинуватості, виправдовувала б відступ від правила поваги до особистої свободи, розглядаючи, на тлі серйозності обвинувачення, з врахуванням особи обвинуваченого альтернативний, менш обтяжливий запобіжний захід, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні клопотання прокурора щодо продовження у відношенні обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та приходить до висновку про можливість задоволення клопотання сторони захисту і застосування більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого у вигляді цілодобового домашнього арешту, в межах ст. 181 КПК України, який забезпечить належну процесуальну поведінку обвинуваченого на час судового розгляду.

З урахуванням встановлених вище обставин, врахувавши процесуальну поведінку підозрюваного протягом дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, його вік та особу, який раніше не судимий, має постійне місце проживання та реєстрації, суд приходить до висновку про доцільність в даному випадку застосувати до ОСОБА_6 наступний за суворістю після тримання під вартою запобіжний захід - у вигляді домашнього арешту, який, на переконання суду, враховуючи стадію судового розслідування, зменшує заявлені та встановлені ризики та в повному обсязі урівноважує інтереси сторін щодо запобігання вчиненню дій, спрямованих на перешкоджання судового розгляду кримінального провадження з одного боку та щодо належного забезпечення права на захист в рамках кримінального переслідування - з іншого.

Згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» домашній арешт, з урахуванням його ступеня та інтенсивності, вважається позбавленням волі за змістом статті 5 Конвенції.

Крім іншого суд враховує правову позицію у рішенні ЄСПЛ по справі «Манчіні проти Італії», де зазначено, що за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 п. 1(с) Конвенції. Тобто цілодобовий домашній арешт цілком може забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Зазначене відповідає і практиці Європейського Суду з прав людини. Зокрема, у рішенні від 10.03.2009 року у справі «Биков проти Росії», заява № 4378/02, п. 64, Суд зазначив, що тягар доказування при вирішенні питань щодо продовжуваного позбавлення особи волі не повинен перекладатися на затриману особу, щоб вона доводила б наявність причин, які б виправдовували її звільнення з-під варти (див. постанову Європейського Суду з прав людини від 26.07.2001 року у справі «Ілійков проти Болгарії», заява № 33977/96, § 85).

При вирішенні питання про запобіжний захід суд враховує, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК, окрім цілодобового домашнього арешту, не зможуть в повній мірі запобігти визначеним ризикам та зазначеним у клопотанні прокурора, забезпечити перебування обвинуваченого за місцем проживання, та виконання обвинуваченим ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, що випливають із ч. 5 ст. 194 КПК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Домашній арешт являє собою позбавлення свободи в розумінні підпункту «с» пункту 1 статті 5 Європейської конвенції з прав людини (пункт 17 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Вітторіо та Луіджи Манчіні проти Італії», «Лавентс проти Латвії»).

З урахуванням встановлених обставин, пояснень прокурора, підозрюваного та його захисника, практики ЄСПЛ, враховуючи наявні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а також те, що ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, суд визнає за можливе, з урахуванням вимог ст.181 КПК України, застосувати до нього запобіжний захід - домашній арешт, заборонивши ОСОБА_6 цілодобово залишати житло та поклавши на нього обов`язки передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України до 12.05.2026 року включно.

Щодо продовження відносно ОСОБА_10 строку дії обов`язків, суд зазначає наступне:

Судом приймається до уваги наявність обґрунтованої підозри про вчинення обвинуваченим, інкримінованих злочинів, яке у відповідності до ст.12 КК України відноситься до тяжкого злочину.

Перевіряючи доводи прокурора на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав вважати, що з огляду на обставини кримінального провадження та тяжкість інкримінованого обвинуваченому правопорушення, на даний час існує ризики того, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність таких ризиків, передбачених ст.177 КПК України, в судовому засіданні не встановлено.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Підозра, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Одна лише тяжкість кримінального правопорушення не може являтися підставою для застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання особи під вартою.

Суд враховує вимоги ст. 5 Європейської конвенції з прав людини та правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку». Також Суд вказав, що п. 3 ст. 5 Конвенції визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Сторона обвинувачення зобов`язана доводити реальність ризиків, що виправдовують обмеження свободи, в іншому випадку суд може змінити запобіжний захід на більш м`який.

Аналізуючи доводи прокурора, суд приходить до висновку, що на даний час дійсно існують зазначені у клопотанні про продовження строку запобіжних заходів ризики, а саме: переховуватися від суду; незаконно впливати на свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Разом із тим суд враховує, що доказів про допущення обвинуваченим неналежної процесуальної поведінки суду не надано; раніше він не притягався до кримінальної відповідальності.

При вирішенні питання про продовження строку дії покладених на обвинуваченого обов`язків, суд також враховує засаду верховенства права, закріпленої у ст. 8 КПК, та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд), яка у відповідності до вимог ч. 2 зазначеної статті підлягає обов`язковому застосуванню під час кримінального провадження.

Підстав для зміни покладених судом обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України в даному судовому засіданні суд не знаходить.

Перевіряючи обґрунтованість клопотання, слідчий суддя враховує, що надані до нього матеріали кримінального провадження підтверджують існування розумної підозри у вчиненні ОСОБА_10 кримінального правопорушення та існування передбачених ч.1 ст.177 КПК України ризиків, які враховувались при обранні ОСОБА_10 запобіжного заходу та які не зменшились на теперішній час. В зв`язку з чим, існують об`єктивні підстави вважати, що у разі не продовження строку дії обов`язків, покладених на ОСОБА_10 , останній може переховуватися від органу досудового розслідування, перешкоджати проведенню іншим чином, впливати на свідків.

Суд вважає, що встановлені під час обрання запобіжного заходу ризики на даний час не зменшилися та продовжують існувати, а тому йому, слід продовжити строк дії обов`язків, покладених ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 жовтня 2025 року, які продовжувались ухвалою суду від 19.01.2026 року.

Керуючись: ст.ст. 314, 369, 371-372 КПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обраного відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у кримінальному провадженні за №0000028 від 15.03.2024 за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, але не більше ніж на 60 днів, а саме по 12.05.2026 року включно.

Залишити без змін визначений раніше розмір застави, з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 січня 2026 року.

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 обвинуваченого ОСОБА_4 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обраного відносно ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у кримінальному провадженні за №0000028 від 15.03.2024 за обвинуваченням ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, але не більше ніж на 60 днів, а саме по 12.05.2026 року включно.

Залишити без змін визначений раніше розмір застави, з покладенням обов`язків, передбачених ст.194 КПК України ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 січня 2026 року.

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 обвинуваченого ОСОБА_11 про зміну запобіжного заходу відмовити.

Продовжити строк дії запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту обраного відносно обвинуваченої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженки с. Синевір, Міжгірського району, Закарпатської області зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 , фактично проживаючої в АДРЕСА_1 , громадянки України, неодруженої, у кримінальному провадженні за №0000028 від 15.03.2024 за обвинуваченням ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, з застосування електронних заходів контролю, із забороною залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_1 .

Продовжити відносно обвинуваченої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , строк виконання покладених обов`язків відповідно до ч.5 ст.194 КПК України:

- прибувати до суду за кожним викликом, вимогою та визначеною ним періодичністю;

- не відлучатися за межі м.Ужгород, Закарпатської області, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи (у випадку наявності такої);

- утримуватись від спілкування з обвинуваченими та свідками у даному кримінальному провадженні щодо обставин вказаних кримінальних правопорушень;

- здати на зберігання до Головного управління ДМС України в Закарпатській області, свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу до Національної поліції за місцем проживання обвинуваченої.

Роз`яснити ОСОБА_8 , що відповідно до частини 5 статті 181 КПК України: працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю. В разі невиконання вищевказаних зобов`язань може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід.

Строк дії ухвали не може перевищувати двох місяців, а саме до 12.05.2026 року включно.

У задоволенні клопотання прокурора про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - відмовити.

Застосувати до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Ужгород, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_3 , одруженого, у кримінальному провадженні за №0000028 від 15.03.2024 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту з застосування електронних заходів контролю, із забороною залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до ч.5 ст.194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 наступні обов`язки:

- прибувати до суду за кожним викликом, вимогою та визначеною ним періодичністю;

- не відлучатися за межі с. Минай, Ужгородського району, Закарпатської області, без дозволу суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та місця роботи (у випадку наявності такої);

- утримуватись від спілкування з обвинуваченими та свідками у даному кримінальному провадженні щодо обставин вказаних кримінальних правопорушень;

- здати на зберігання до Головного управління ДМС України в Закарпатській області, свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту передати для виконання органу до Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого.

Роз`яснити ОСОБА_6 , що відповідно до частини 5 статті 181 КПК України: працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю. В разі невиконання вищевказаних зобов`язань може бути застосований більш жорстокий запобіжний захід.

Строк дії ухвали не може перевищувати двох місяців, а саме до 12.05.2026 року включно.

Продовжити строк дії обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, покладених ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27 листопада 2025 року відносно ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 332 КК України, у кримінальному провадженні за №0000028 від 15.03.2024 року строком до двох місяців тобто до 12.05.2026 року, а саме: прибувати до слідчого, прокурора або суду на їх першу вимогу; не відлучаться із населеного пункту в якому він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, роботи та навчання; здати на зберігання до ГУ ДМС у Закарпатській області свій паспорт (паспорти, якщо їх декілька) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; утриматись від спілкування з свідками у вказаному кримінальному провадженні.

Роз`яснити ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що у разі невиконання вищезазначених обов`язків, до нього може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід і на нього може бути накладено грошове стягнення.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом п`яти днів з дня її проголошення.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1