УХВАЛА

23 березня 2026 року

м. Київ

справа № 473/1844/24

провадження № 51-717 ск 26

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

перевіривши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2025 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року,

установила:

У касаційній скарзі порушується питання про перегляд указаних судових рішень у касаційному порядку.

Перевіривши подану касаційну скаргу на відповідність вимогам ст. 427 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), колегія суддів дійшла висновку, що при зверненні не було додержано приписів п. 4 ч. 2 цієї статті.

Згідно з положеннями закону в касаційній скарзі належить зазначити правове обґрунтування заявленої вимоги, адже суд касаційної інстанції є судом права; у силу ст. 433 цього Кодексу не досліджує доказів, не перевіряє їх з погляду достовірності, не ревізує висновків щодо фактичних обставин, при вирішенні справи виходить із фактів, установлених судами попередніх інстанцій та уповноважений скасувати чи змінити оспорювані рішення виключно на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК. Тому скаржник має обґрунтувати допущення в конкретній справі саме істотних порушень закону, які відповідно до ст. 438 КПК є підставами для скасування вироку та ухвали.

Окресленого не було враховано при зверненні до Верховного Суду.

Так, у касаційній скарзі засуджений просить скасувати судові рішення і закрити кримінальне провадження через недоведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст. 342 Кримінального кодексу України.

Проте, заявляючи таку вимогу автор скарги не наводить доводів, які би з урахуванням установлених у справі фактів й у розумінні статей 84-87, 92, 94, 370, 374, 412, 404, 405, 419 КПК свідчили про допущення судами попередніх інстанцій істотних порушень норм права та неналежну оцінку здобутих доказів. Натомість аргументи скаржника переважно зводяться до цитування статей указаного Кодексу, категоричних суджень про недодержання їх та несправедливості засудження.

Крім того, у поданій скарзі містяться посилання на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, заперечується достовірність окремих доказів, що в силу ст. 433 вказаного Кодексу не належить до предмета перевірки за касаційною процедурою.

Таким чином у касаційній скарзі не зазначено обґрунтування незаконності оспорюваних рішень і необхідності закриття кримінального провадження.

ОСОБА_4 також просить проводити касаційний розгляд за участю його захисника в режимі відеоконференції. Однак за правилами ч. 2 ст. 336 КПК таке клопотання має заявити останній як самостійний учасник.

Отже, приписів ст. 427 вказаного Кодексу належно не виконано, що стає на заваді вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.

Ураховуючи викладене колегія суддів уважає необхідним на підставі ч. 1 ст. 429 КПК залишити скаргу без руху й установити строк для усунення допущених недоліків, що не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали особою, яка подала цю скаргу.

Керуючись ч. 1 ст. 429 КПК, колегія суддів

постановила:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 17 лютого 2025 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року залишити без руху і встановити строк для усунення недоліків упродовж п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали.

У разі невиконання вимог касаційну скаргу буде повернуто особі, яка її подала.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3