У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 січня 2026 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , за участі : прокурора ОСОБА_3 представника власника майна ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді, клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури в Закарпатській області ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні відомості щодо якого внесено до ЄРДР за №0002143 від 15.12.2025 року за кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, про арешт майна,-

В С Т А Н О В И В:

Прокурор ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із даним клопотанням, яке обґрунтовує тим, що 15.12.2025 на лінію «102» надійшло повідомлення від ОСОБА_5 , про те, що щойно невідомий чоловік, віком близько 30-35 років, іноземець, розмовляв на англійській мові, перебуваючи в офісі візового центру «Віза Глобал центр» ЖК «Паркленд», відкрито, без застосування фізичного насильства, зі столу, викрав макбук марки «Apple» та відеокамеру, після чого сів в автомобіль «БМВ» чорного кольору реєстраційний номер НОМЕР_1 та поїхав в напрямку словацького кордону.

В ході огляду 15.12.2025 місця події, на території Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області що знаходиться за адресою: м. Ужгород, вул. Карпатської України, 10 А, виявлено та вилучено: транспортний засіб марки «BMW» 3 GT 318d, чорного кольору, з номерними знаками НОМЕР_1 , словацької реєстрації, який опечатано клейкою стрічкою НПУ.

Прокурор зазначає, що відповідно до постанови слідчого СВ Ужгородського РУП від 15.12.2025 вищевказане майно визнано речовим доказом у кримінальному проводженні, оскільки воно може містити сліди кримінального правопорушення, здійснення ним протиправної діяльності, пов`язаної зі крадіжкою чужого майна під час дії воєнного стану, та іншу необхідну інформацію для проведення подальшого досудового розслідування та встановлення об`єктивних обставин кримінального провадження.

Тому, виникла необхідність застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження, а саме у накладенні арешту на тимчасово вилучене майно, а саме на транспортний засіб марки «BMW» 3 GT 318d, чорного кольору, з номерними знаками НОМЕР_1 , словацької реєстрації, з метою проведення слідчих дій, а саме проведення експертиз та ряду інших слідчих дій.

30.12.2025 року від представника власника майна адвоката ОСОБА_4 до суду надійшли письмові заперечення на клопотання про арешт тимчасово вилученого майна, доводи яких зводяться до того, що клопотання прокурора не відповідає вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України, оскільки таке не містить відомостей про власника транспортного засобу, яким є громадянка Словацької Республіки ОСОБА_6 , не зазначено підстави та мету накладення арешту у відповідності до вимог ст. 170 КПК України. Також вважає необґрунтованими твердження прокурора про необхідність призначення відповідних судових експертиз щодо вилученого транспортного засобу, оскільки до клопотання не долучено жодного доказу щодо призначення таких експертиз. Крім того, захисник зауважує, що досудове розслідування здійснюється за ч. 4 ст. 186 КК України і санкція цієї статті не передбачає конфіскацію майна, як спеціального виду покарання, а тому вилучене майно не може бути конфісковане. Даним злочином нікому не завдано шкоди, оскільки забрані речі вилучені та зберігаються в органу досудового розслідування.

Прокурор ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав подане ним клопотання, просив таке задовольнити з підстав та мотивів викладених у ньому.

У судовому засіданні представник власника майна адвокат ОСОБА_7 заперечив проти задоволення клопотання прокурора, просив у його задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Згідно ч. 1 ст. 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160 - 166, 170 - 174 цього Кодексу.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч. 5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

За змістом ч.1 ст.170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов),чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. За змістом ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.98КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Витягом з ЄРДР підтверджено, що Ужгородським РУП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0002143 від 15.12.2025 року, попередня правова кваліфікація ч. 4 ст. 186 КК України.

Слідчим суддею встановлено, що 15.12.2025 року проведено огляд місця події за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу огляду місця події від 15.12.2025 року, в ході такого було виявлено та вилучено транспортний засіб марки «BMW» 3 GT 318d, чорного кольору, з з номерними знаками НОМЕР_1 , словацької реєстрації.

Згідно матеріалів клопотання встановлено, що даним автомобілем користується громадянин Федеративної Республіки Нігерії ОСОБА_8 .

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 власником такого є громадянка Словацької Республіки ОСОБА_9 .

Постановою слідчого ОСОБА_10 від 15.12.2025 року вилучене майно визнане речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Враховуючи наведене, вивчивши подане прокурором клопотання та додані до нього докази, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, слідчий суддя приходить до висновку про обґрунтованість доводів прокурора, що тимчасово вилучене майно має значення речового доказу у кримінальному проваджені та відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, оскільки таке могло зберегти на собі сліди злочину, містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Зокрема слідчим суддею встановлю, що особа яка здійснила відкрите викрадення майна, безпосередньо після вчинення кримінального правопорушення сіла у даний автомобіль, на якому покинула місце події. Таким чином в автомобілі могли зберегтись відбитки пальців цієї особи, чи інші відомості, які мають важливе значення при доказуванні у даному кримінальному провадженні.

На переконання слідчого судді, прокурором, на виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України, доведено слідчому судді необхідність такого арешту майна з метою збереження речового доказу, наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.

Прокурором у клопотанні наведено достатньо підстав для застосування такого виду заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, а відтак, за наведених вище обставин, слідчий суддя при розгляді даного клопотання вбачає потенційну загрозу та шкоду для кримінального провадження в разі відмови у накладенні арешту та повернення вилученого майна.

Така шкода може виразитись у втраті речових доказів стороною обвинувачення та унеможливить подальше провадження досудового розслідування, проведення відповідних судових експертиз та встановленню істини у справі, а також у втраті майна, що у свою чергу очевидно переважає над неможливістю власником (володільцем) тимчасово володіти, розпоряджатися вказаним майном.

Доводи сторони захисту не спростовують вказаних висновків слідчого судді.

Разом з тим, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Згідно постанови Європейського Суду від 09.06.2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

У відповідності до ч. 1ст. 9 КПК України слідчий під час кримінального провадження та інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства.

При визначенні способу арешту майна, слідчий суддя враховує правову підставу для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна, вимоги ч. 4 ст. 173 КПК України, згідно з якими, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна, а також вимогу, згідно з якою слідчий суддя зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб, а тому дійшов висновку про накладення арешту на даний автомобіль в частині позбавлення права на відчуження та розпорядження.

Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Згідно ч.2 ст.174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Враховуючи викладене, слідчий суддя приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для арешту вказаного майна, з метою його збереження як речового доказу у кримінальному провадженні, а тому клопотання про арешт майна підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 132, 98, 167, 170-173, 309, 372 КПК України, слідчий суддя,-

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора Ужгородської окружної прокуратури Закарпатській області ОСОБА_11 , у кримінальному провадженні відомості щодо якого внесено до ЄРДР за №0002143 від 15.12.2025 року за кваліфікацією кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України про арешт майна - задовольнити частково.

Накласти арешт на вилучене під час проведення огляду місця події від 15.12.2025 року в м.Ужгород , по вул.Карпатської України 10 А , майно а саме : на транспортний засіб марки "BMW" 3 GT 318d д.н.з. НОМЕР_3 , чорного кольору, 2016 року випуску , що був вилучений та поміщений на штраф майданчик Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області, власником якого є громадянка Словацької Республіки ОСОБА_6 ( ОСОБА_12 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом заборони розпорядження зазначеним транспортним засобом .

Роз`яснити, що у відповідності до ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що ухвала слідчого судді не набрала законної сили.

Ухвала може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Копію ухвали вручити слідчому, а іншим учасникам направити не пізніше наступного робочого дня після її постановлення.

Повний текст ухвали складено та проголошено 02.01.2026 року о 16 год. 30 хв..

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1