Справа № 465/3786/18 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/981/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

особи, відносно якої вирішується

питання про застосування

примусових заходів ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

представника Дніпровської філії

«Спеціальний заклад з надання

психіатричної допомоги» ОСОБА_9

розглянувши в м. Львові у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 23 липня 2025 року про застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом щодо ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

цією ухвалою застосовано щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Застосований до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, а саме до Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» (49006, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Надії Алексєєнко, будинок 84)» - залишено без змін до вступу ухвали в законну силу.

Судове провадження у кримінальному провадженні №0000951 від 27 березня 2018 року у справі 465/3786/18 зупинено до видужання обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Своє рішення суддя мотивував тим, що із врахуванням встановлених судом фактичних обставин вчиненого ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч. 2 ст. 115 КК України, того факту, що ОСОБА_7 наніс ОСОБА_10 множинні (в загальній кількості 96) непроникаючі різані та рубані рани, які спричинили зовнішню кровотечу та масивну крововтрату, в результаті чого настала смерть ОСОБА_10 , характеру і тяжкості захворювання ОСОБА_7 , відсутність критики до свого психічного стану та ситуації, що сталася, згаданих вище висновків судово-психіатричних експертів №103 від 18.08.2021 та №125-к від 17.03.2025 року, суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 становить небезпеку для суспільства, та необхідним та достатнім є примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації ОСОБА_7 до спеціального лікувального закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом (п.4 ч.1ст. 94 КК України).

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду присяжних Франківського районного суду м. Львова від 23.07.2025 року про застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - змінити.

Постановити ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні № 0000951 від 27 березня 2018 року, примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

Зазначає, що необхідність в застосуванні до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру із суворим наглядом рекомендувалася в період з 18.08.2021 року. Оскільки, у висновку судово-медичного експерта від 17.03.2025 року зазначається необхідність застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до спеціального заходу з надання психіатричної допомоги. Про застосування до ОСОБА_7 суворого нагляду лікарями-психіатрами в даному висновку не зазначається.

Звертає увагу, що згідно висновку судово-медичного експерта від 17.03.2025 року про те, що ОСОБА_7 за своїм психічним станом становить особливу небезпечність для суспільства не йдеться.

Вважає, що на переконання сторони захисту, зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_7 з 18.087.2021 року по даний час застосовуються примусові заходи медичного характеру із суворим наглядом, а згідно висновку судово-медичного експерта від 17.03.2025 року не зазначається на необхідності застосування примусових одів медичного характеру у виді суворого нагляду, то слід застосувати до ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру із звичайним наглядом.

Заслухавши доповідача, позицію захисника ОСОБА_8 , та ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційних вимог, вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Частиною 1 ст. 404 КПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про обґрунтованість причетності ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими судом доказами і ніким не оспорюються.

Що стосується визначеного судом виду примусового заходу медичного характеру, апеляційний суд вважає рішення суду першої інстанції законним, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 КК України, не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру на підставі п. 5 ч. 1 ст. 513 КПК суд вирішує, чи слід застосовувати до особи такі заходи та визначати їх вид.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КК України, залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру:

1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку;

2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом;

3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом;

4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Частиною 5 вказаної вище норми закону визначено, що госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у психіатричному закладі.

При цьому, як зазначено в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» № 7 від 03.06.2005 р., визначаючи, відповідно до частин 3-5 ст. 94 КК України тип психіатричного закладу, до якого слід госпіталізувати неосудного, необхідно виходити, як з його психічного стану, так із характеру вчиненого ним суспільно небезпечного діяння. Для об`єктивної оцінки ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб суд має спочатку з`ясувати думку експертів-психіатрів стосовно виду примусових заходів медичного характеру, які можуть бути призначені психічно хворій особі в разі визнання її неосудною, а потім, з урахуванням висновків експертів і характеру вчиненого цією особою суспільно небезпечного діяння, ухвалити рішення про вибраний ним вид примусових заходів медичного характеру (тип психіатричного закладу, який його здійснюватиме).

Аналогічні висновки щодо необхідності визначення виду примусового заходу медичного характеру, із врахуванням всіх критеріїв, передбачених ст.94 КК України, містяться у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 р. (справа № 219/12156/17) та від 30.05.2019 р. (справа № 243/4632/17).

У рішенні ЄСПЛ від 03.09.2015 р. у справі «Берланд проти Франції» щодо природи та мети примусової госпіталізації високий суд зауважив, що такий захід медичного характеру може бути призначений лише у випадку, коли психіатричним заключенням встановлено наявність у особи психічного розладу, що свідчить про її неосудність та становить ризик для безпеки людей чи дотримання громадського порядку. Проголошення особи неосудною з підстав наявності психічного розладу та вжиття пов`язаних з цим заходів процесуального примусу не є «покаранням» в розумінні п. 1 ст. 7 Конвенції, проте розглядається як запобіжний (превентивний) захід.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в ніч з 26.03.2018 на 27.03.2018 року в період часу з 2:00 год. по 07:00 год., знаходячись в приміщенні кухні квартири АДРЕСА_1 , під час конфлікту з ОСОБА_10 , який виник з приводу відмови останнього покинути приміщення вищевказаної квартири, який супроводжувався бійкою, впавши з ним на підлогу, схопив ніж-рубанок, яким протиправно завдав ОСОБА_10 множинні (в загальній кількості 96) непроникаючі різані та рубані рани в ділянках голови, шиї, грудної клітки, обох верхніх та обох нижніх кінцівок, із них: 16 різаних ран в ділянках голови, 3 різаних рани шиї, 1 різану рану задньої поверхні грудної клітки, 20 різаних та 2 рубані рани правої верхньої кінцівки, 41 різану рану правої верхньої кінцівки, 6 різаних ран лівої нижньої кінцівки, 7 різаних ран правої нижньої кінцівки, які спричинили зовнішню кровотечу та масивну крововтрату, в результаті чого настала смерть ОСОБА_10 .

Таким чином, ОСОБА_7 вчинив умисне вбивство, вчинене з особливою жорстокістю тобто, кримінальне правопорушення, передбачене п.4 ч. 2 ст. 115 КК України.

Згідно з висновком експерта №65 від 13.06.2018 року, ОСОБА_7 під час інкримінованих йому дій, ОСОБА_7 не повною мірою міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а під час інкримінованих йому дій ОСОБА_7 не перебував у стані фізіологічного афекту та не перебував у будь - якому іншому емоційному стані, який міг би суттєво вплинути на його свідомість і діяльність, а отже перебував у стані обмеженої осудності, визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру, відповідно до ч. 2 ст. 20 КК України,

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № №125-к від 17.03.2025 року ОСОБА_7 виявляє психічний розлад у формі виражених розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку внаслідок перенесеної травми головного мозку. Зазначений психічний розлад позбавляє іспитованого в даний час здатності усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. За його психічним станом ОСОБА_7 потребує застосування примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до спеціального закладу з надання психіатричної допомоги

Будь-яких сумнівів в об`єктивності та достовірності вказаних висновків судово-психіатричних експертиз, які складені судово-психіатричними експертами, попередженими про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку, суд апеляційної інстанції не вбачає.

При цьому суд зазначив, що відповідно до ст. 51 КК, примусові заходи медичного характеру не входять до системи покарань, відтак вони не є видами покарання, а є заходами кримінально-правового характеру. Порядок застосування цих заходів свідчить про відсутність у них карального потенціалу і вони не переслідують мети кари за вчинене, а основне їх призначення вбачається в усуненні умов, що сприяли вчиненню суспільно небезпечного діяння.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що про застосування до ОСОБА_7 суворого нагляду лікарями-психіатрами в даному висновку не зазначається колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, судовий експерт ОСОБА_11 у судовому засіданні суду першої інстанції щодо висновку експерта №125-к від 17.03.2025 року пояснив, що в період проходження експертизи ОСОБА_7 виявляв психічний розлад у формі виражених розладів особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку внаслідок перенесеної травми головного мозку, що позбавляє ОСОБА_12 на момент проведення експертизи здатності усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. За своїм психічним станом ОСОБА_7 потребує застосування примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до спеціального закладу з надання психіатричної допомоги відповідно до вимог ст. 92 КК України. Щодо виду застосування примусових заходів вказав, що судово-медичний експерт може відповісти лише чи страждає особа психічним розладом, і якщо вона страждає психічним розладом, то чи потребує з урахуваннями його психічного стану або госпіталізації до психіатричного закладу з надання психіатричної допомоги, або надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Вид психіатричного закладу експерт-психіатр не може вказувати у своєму висновку, оскільки психіатр зазначає лише наявність психічного стану, а вид примусового лікування визначається судом згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 03.06.2005року.

У рішенні ЄСПЛ від 03.09.2015 р. у справі «Берланд проти Франції» щодо природи та мети примусової госпіталізації високий суд зауважив, що такий захід медичного характеру може бути призначений лише у випадку, коли психіатричним заключенням встановлено наявність у особи психічного розладу, що свідчить про її неосудність та становить ризик для безпеки людей чи дотримання громадського порядку. Проголошення особи неосудною з підстав наявності психічного розладу та вжиття пов`язаних з цим заходів процесуального примусу не є «покаранням» в розумінні п. 1 ст. 7 Конвенції, проте розглядається як запобіжний (превентивний) захід.

При вирішенні клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру суд керується Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенія) та практикою ЄСПЛ. Зокрема, у рішенні «Litwa v. Poland, заява 26629/95, п. 60» Суд наголосив, що основна причина, чому Конвенція дозволяє позбавити волі осіб, зазначених у п. 1 ст. 5 Конвенції, полягає не тільки у тому, що вони можуть представляти небезпеку для суспільства, а ще й у тому, що їх власні інтереси можуть потребувати їх утримання.

Виходячи із роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені у постанові №7 від 03 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», суд не визначає лікувальну установу, в якій до особи будуть застосовані примусові заходи медичного характеру та не визначає строк, на який ці заходи призначені.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що встановлених судом фактичних обставин вчиненого ОСОБА_7 суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч. 2 ст. 115 КК України, того факту, що ОСОБА_7 наніс ОСОБА_10 множинні (в загальній кількості 96) непроникаючі різані та рубані рани, які спричинили зовнішню кровотечу та масивну крововтрату, в результаті чого настала смерть ОСОБА_10 , характеру і тяжкості захворювання ОСОБА_7 , відсутність критики до свого психічного стану та ситуації, що сталася, згаданих вище висновків судово-психіатричних експертів №103 від 18.08.2021 та №125-к від 17.03.2025 року, суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_7 становить небезпеку для суспільства, та необхідним та достатнім є примусовий захід медичного характеру у виді госпіталізації ОСОБА_7 до спеціального лікувального закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом (п.4 ч.1ст. 94 КК України).

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом щодо ОСОБА_7 , судом не допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, а відтак, прийняте судом першої інстанції рішення є правильним, у зв`язку з чим, підстав для зміни оскаржуваного судового рішення, з мотивів, наведених у апеляційній скарзі захисника, немає.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Франківського районного суду м.Львова від 23 липня 2025 року про застосування примусових заходів медичного характеру у виді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4