ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7566/25
провадження № 1-кп/753/1614/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2025 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження, внесеному до ЄРДР за № 0000072 від 22 лютого 2024 року, відносно

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця Республіки Казахстан, громадянина України, з вищою освітою, адвоката, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , несудимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України,

за участю:

секретарів судового засідання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 , будучи наділеним окупаційною владою повноваженнями «судді», діючи умисно, всупереч вимогам ст.ст. 2, 4, 47, 49 Конвенції (IV) про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (далі по тексту Конвенція (IV), достовірно знаючи, що внаслідок збройної агресії рф тимчасово окуповано територію Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, розглянув справу про адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1.1 ст. 18.8 Кодексу про адміністративні правопорушення російської федерації, щодо громадянина України ОСОБА_7 , який згідно з матеріалами справи наданими «суду», допустив повторне порушення режиму тимчасового перебування іноземних громадян в російській федерації, оскільки як іноземний громадянин, що тимчасово перебуває в російській федерації, був зобов`язаний виїхати з російської федерації по закінченню терміну дії його тимчасового перебування.

Будучи суддею, який згідно з ч. 5 ст. 11 «Кодексу суддівської етики рф» затвердженого VIII Всеросійським з`їздом суддів від 19 грудня 2012 року, повинен знати про зміни в законодавстві російської федерації, про норми міжнародного права, включаючи міжнародні конвенції та інші документи в області прав людини, систематично вивчати правозастосовну практику в т.ч. Європейського суду з прав людини, ОСОБА_2 розумів, що ОСОБА_7 , відповідно до ст. 4 Конвенції (IV) перебуває під її захистом, як громадянин України, що проживає на тимчасово окупованій російською федерацією території України.

Незважаючи на це, а також те, що згідно зі ст. 47 Конвенції (IV) жодні додаткові дозволи рф чи інші документи для проживання на ТОТ АР Крим та м. Севастополя за національним законодавством України та нормами міжнародного гуманітарного права громадянину України не потрібні та, що ОСОБА_7 , як особа, що перебуває під захистом Конвенції, не може бути позбавлений, у будь-якому випадку або будь-яким способом, переваг цієї Конвенції, ОСОБА_2 , діючи умисно, з метою депортації, шляхом видворення ОСОБА_7 за межі тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, 14 червня 2018 року в приміщенні «Кіровського районного суду Республіки Крим», що розташований за адресою: ТОТ АР Крим, смт. Кіровське, вул. Р. Люксембург, 25, за результатами розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, складеного щодо ОСОБА_7 , постановив рішення №5-106/2018 про визнання його винуватим.

При цьому, під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_7 є громадянином України, особа якого в суді підтверджена, проживав на території Автономної Республіки Крим і після тимчасової окупації Кримського півострову російською федерацією, являючись «іноземним громадянином», допустив повторне порушення «іноземним громадянином» режиму перебування (проживання) в рф, що виразилося в ухиленні від виїзду з рф по закінченню визначеного терміну перебування.

Незважаючи на це, ОСОБА_2 , грубо порушуючи вимоги ст. 49 Конвенції (ІV), згідно з якою депортація є забороненою, незалежно від її мотиву, прийняв рішення про накладення на ОСОБА_7 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 2000 російських рублів з адміністративним видворенням за межі російської федерації у вигляді контрольованого переміщення через державний кордон російської федерації.

У зв`язку з цим, внаслідок прийняття ОСОБА_2 вказаного рішення, 15 червня 2018 року ОСОБА_7 вимушений був покинути місце свого проживання на тимчасово окупованій території АР Крим.

Таким чином, ОСОБА_2 , діючи в умовах міжнародного збройного конфлікту та у зв`язку з ним, а саме окупації частини території України - Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, вчинив порушення законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а саме незаконну депортацію, шляхом видворення особи, яка перебуває під захистом, постановивши рішення про видворення громадянина України ОСОБА_7 , за межі тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, допустивши порушення вимог ст. ст. 3, 47, 49 та 147 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року.

Оскільки, керуючись ч. 3 ст. 323 КПК України, судовий розгляд у межах даного кримінального провадження здійснювався за відсутності обвинуваченого (in absentia), він показань суду не надавав, при цьому заяв, протестів та клопотань на адресу суду, також, не подавав.

Судовий розгляд проводився за обов`язкової участі захисника, який був забезпечений державою та користувався процесуальними правами обвинуваченої.

Аналіз наявних в матеріалах справи численних документів на підтвердження завчасних належних викликів ОСОБА_2 до слідчого (прокурора) та суду, направлених йому й повідомлень з приводу його прав та обов`язків, оголошеної підозри, висунутого обвинувачення та руху спеціального судового провадження свідчить про те, що він мав підстави усвідомлювати, що проти нього розпочато кримінальне провадження, він отримав чи мав би отримати оголошену підозру, відповідні виклики та пред`явлене обвинувачення, мав можливість бути обізнаним із усіма своїми правами, в тому числі, на захист та доступ до правосуддя. Відтак, держава Україна під контролем сторони захисту та суду використала всі можливості для того, щоб обвинувачений мав право під час судового провадження як мінімум на такі гарантії: а) бути терміново і докладно повідомленим мовою, яку він розуміє, про характер і підставу обвинувачення; б) мати достатній час і можливості для підготовки свого захисту, обрати самостійно захисника; в) бути судженим в його присутності і захищати себе особисто або за посередництвом обраного ним захисника, бути повідомленим про це право і мати призначеного захисника безплатно.

Така ситуація узгоджується із взятими на себе зобов`язаннями, яких повинна дотримуватися держава Україна з тим, щоб забезпечити реальне використання права, яке гарантується статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Суд уважає, що наявні у справі документи свідчать про відмову ОСОБА_2 , який повинен знати про розпочате кримінальне провадження, від здійснення свого права предстати перед українським судом за діяння вчинені на території суверенної України, юрисдикцію якої над собою вона не визнає, та захищати себе безпосередньо в такому суді, а так само свідчать про його наміри ухилитися від правосуддя держави Україна. Ухилення обвинуваченого від правосуддя суд оцінює як реалізацію останнім його невід`ємного права на свободу від самозвинувачення чи самовикриття (п/п. «g» п. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст. 63 Конституції України), як одну з ключових гарантій презумпції невинуватості.

Зважаючи на специфіку спеціального судового провадження (ч. 3 ст. 323 КПК України), суд, зберігаючи неупередженість та безсторонність, надає особливого значення охороні прав та законних інтересів обвинуваченого як учасника кримінального провадження, яке відбувається за його відсутності, забезпеченню повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб до обвинуваченого була застосована належна правова процедура в контексті приписів ст. 2 КПК України з дотриманням всіх загальних засад кримінального провадження з урахуванням особливостей, встановлених виключно законом. Ці особливості вимагають від суду прискіпливої оцінки кожного поданого доказу обвинувачення, відтак поріг вимогливості до доказування у даному випадку має бути підвищений.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення; 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання. Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених ст. 91 КПК України покладається на прокурора.

Суд же відповідно до ст. 26 КПК України у кримінальному провадженні вирішує питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень, а ч. 1 ст. 337 КПК України передбачає, що судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, крім випадків, передбачених цією статтею.

Тобто обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

В судовому засіданні були дослідженні наступні докази.

Роздруківка з Інтернет-сайту «Судебные решения рф», а саме, постанови т.з. судді Кіровського РС ОСОБА_2 № 5-106/2018 від 14 червня 2018 року, Роздруківка з Інтернет-сайту «Судьи россии», указ президента рф № 437 від 26 серпня 2016 року «о назначении суддей федеральных судов» на підтвердження того, що останній обіймав посаду судді у незаконно створеному органі (т. 1 а.с. 100-121, 126-134).

Як убачається з заяви ОСОБА_7 від 15 травня 2024 року, останній просив залучити його у якості потерпілого в кримінальному провадженні № 0000072 від 22 лютого 2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, оскільки йому заподіяно шкоду внаслідок прийняття так званим суддею Кіровського районного суду Республіки Крим ОСОБА_2 14 червня 2018 року «рішення» про його видворення з території АР Крим та м. Севастополя (т. 1 а.с. 138).

Будучи допитаним у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_7 підтвердив, що він проживав на території АР Крим разом з матір`ю, однак відмовився отримувати громадянство рф після окупації, у зв`язку з чим приблизно 7 років тому, перебуваючи в Кіровському суді, суддя, ім`я якого він зараз вже не пам`ятає, ухвалив відносно нього рішення про його депортацію, що і було зроблено. При цьому, ОСОБА_7 зазначив, що його спочатку мали депортувати в установу в Краснодарському краю, але він домовився з судовими приставами, які пішли йому на зустріч, та відвезли його одразу до кордону.

Відповідно до протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15 травня 2024 року (т. 1 а.с. 155-157) потерпілий упізнав під № 3 ОСОБА_2 , як того, що працюючи суддею в районному суді АР Крим, прийняв незаконне рішення про його видворення.

Згідно листа ДПС України № 2218/100/06-2024 від 10 травня 2024 року (т. 1 а с. 125), ОСОБА_7 дійсно перетнув державний кордон України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією, 15 червня 2018 року о 00 год. 41 хв.

Також, протоколом огляду інтернет-видань від 5 червня 2024 року (т. 1 а.с. 159-169), а саме, інтернет сторінки http://kirovskiy.krm.sudrf.ru/ підтверджено факт розміщення в мережі Інтернет на сторінці під назвою «Кировский районный суд», «рішень» під головуванням так званого судді ОСОБА_8 , зокрема, й щодо ОСОБА_7 .

Відповідно протоколу огляду інтернет-видань від 11 червня 2024 року (т. 1 а.с. 170-177), а саме: інтернет сторінки http://bahchisarai.krm.sudrf.ru/, ОСОБА_2 станом на 16 травня 2024 року є так званим суддею Бахчисарайського районного суду АР Крим.

Також, копіями постановлений Кировского районного суда АР Крым підтверджується, що ОСОБА_2 у січні 2024 року був суддею вказаного суду (т. 1 а.с. 183187). Вказане підтверджується і протоколами огляду інтернет видань від 19 вересня 224 року (т. 1 а.с. 188-204), а саме, інтернет сторінки http://www.kremlin.ru/,ank/41218, та від 20 вересня 2024 року (т. 1 а.с. 205-226), а саме, інтернет сторінки http://publication.pravo.gov.ru/document/040004?pageSize=100$index=1$ysclid=mlaavf6tvs59061063, де міститься указ президента рф від 26 серпня 2016 року № 437 «о назначении суддей федеральных судов».

Крім того, з досліджених актового запису про народження (т. 1 а.с. 230-235) вбачається, що потерпілий ОСОБА_7 дійсно народився у Криму, Кирівськимй район.

Відповідно до протоколів огляду інтернет видань від 28 жовтня 2024 року та 4 лютого 2025 року (т. 1 а.с. 238-244,244а-249, т. 2 а.с.1-2), а саме, інтернет сторінки під назвою «ПРАВО РУ» та сайту під назвою «Бахчисарайский районный суд Респудлики Крым, вбачається, що судья ОСОБА_8 является председателем Бахчисарайского районного суду Республики Крым та розглядає справи, ухвалює вироки.

Також, з відповіді Національної асоціації адвокатів України (т. 2 а.с. 5-7), убачається, що ОСОБА_2 рахується адвокатом (св-во про право на заняття адвокатською діяльністю № 1537 від 22 квітня 2013 року, видане згідно рішення Радли адвокатів АР Крим № 3 від 22 квітня 2013 року). Інформація про припинення чи зупинення адвокатської діяльності відсутня.

Згідно відповіді з Офіса ПУ від 22 травня 2024 року № 48-01/736 (т. 2 а.с. 8), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній не звертався на розгляд Комісії при ПУ з питань громадянства з заявою про припинення громадянства України або внаслідок втрати громадянства України.

Всі перелічені джерела інформації суд оцінює за правилами документа (ст. 99 КПК України), а відомості, що вони містять, визнає належними та допустимими зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 237 КПК з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на підтвердження винуватості ОСОБА_2 сторона обвинувачення посилається, зокрема, на протоколи огляду сайтів та протоколи огляду інтернет-видань, якими підтверджується, що останній ухвалював рішення, будучи суддею «Кіровського районного суду Республіки Крим» у незаконно створеної Республіки Крим.

Правовий акт індивідуальної дії розміщений в мережі «Інтернет», сам по собі не є переконливим доказом його фізичного існування, тим більше реалізації, однак підстав для визнання таких доказів недопустимими і неналежними не вбачається, оскільки інформація взята з офіційний інтернет-сайтів органів державної влади рф, які загальнодоступні в мережі «Інтернет».

Огляд зазначених інтернет-сайтів здійснено уповноваженою особою з дотриманням вимог ст. 237 КПК та зафіксовано (за допомогою функцій скріншоту та друку) зміст відображеної у них, як електронних документах, інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

Враховуючи логічність, послідовність, узгодженість між собою вказаних доказів за змістом, їх єдність та взаємозв`язок за часом та характером подій, суд визнає наведені та проаналізовані задокументовані дані про діяльність ОСОБА_2 , як «судді» окупаційних органів влади рф, достовірними доказами обвинувачення.

Крім того, суд уважає, що пояснення потерпілого були послідовними, логічними, переконливими, не мають істотних суперечностей, які б давали підстави для сумнівів. Підстав обмовляти обвинуваченого у потерпілого не має, оскільки він раніше не мав ніяких конфліктних ситуацій з ОСОБА_2 та взагалі його не знав.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Отже, дослідивши, оцінивши та перевіривши зібрані у кримінальному провадженні докази, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків.

При ухваленні вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_2 суд уважає за необхідне відповідно до положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосувати як джерело права Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішеннях «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року Європейський суд з прав людини зазначає, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

З огляду на особливості даного кримінального провадження, окремої уваги потребує правова оцінка питання громадянства ОСОБА_2 та фактів з цього приводу.

Громадянство України ОСОБА_2 підтверджено дослідженими судом доказами та ніким із учасників судового розгляду не оспорюється, а тому доказуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.

Згідно з положеннями Закону України «Про громадянство України» від 18 січня 2001 року № 2235-III, який визначає підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, законодавство у цій сфері ґрунтується на принципах: єдиного громадянства, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання (ст. 2). Громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави (ст. ст. 17, 18 та 19). При цьому, вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України, а не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України (ст. ст. 18 та 19). Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України несе всі обов`язки громадянина України (ст. 20).

За Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII (ч. 4 ст. 5), примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства рф не визнається Україною і не є підставою для втрати громадянства України.

Як вбачається зі ст. 4 Закону рф № 6-ФКЗ від 21 березня 2014 року, з дня прийняття АР Крим до рф, тобто з 21 березня 2014 року, автоматично визнавалося громадянство рф у всіх громадян України, які постійно проживали на території АР Крим, за ними залишалося право протягом одного місяця заявити про своє бажання зберегти громадянство України. Передбачені законодавством рф обмеження на заміщення державних посад особами, що мають громадянство іншої країни, на території АР Крим почали діяти лише після перебігу місяця з дня прийняття АР Крим до рф.

Разом з тим, з урахуванням встановлених фактичних обставин, ОСОБА_2 , скориставшись правом працювати суддею на території АР Крим, фактично отримав за законодавством рф громадянство рф, як необхідну умову такої діяльності, тобто, з боку рф за ним автоматично визнається громадянство рф, і він своїм правом протягом одного місяця заявити про своє бажання зберегти громадянство України не скористався.

Суд при цьому, бере до уваги, що законодавство рф визначає підстави набуття та припинення громадянства рф, проте не може вирішувати питання припинення громадянства іншої країни, в тому числі України.

Таким чином, враховуючи приписи ст. 4 Конституції України, ст. ст. 2, 17-20 Закону України «Про громадянство України», ч. 4 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», дотримуючись проголошеного в Україні визнання права громадянина України на зміну громадянства у встановленому порядку, ОСОБА_2 по теперішній час залишається громадянином України незалежно від місця його проживання. Примусове автоматичне набуття ним, як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства рф не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати ним громадянства України. Через оголошену ОСОБА_2 у межах даного провадження підозру у вчиненні кримінального правопорушення не допускається і його вихід з громадянства України. Фактичне набуття ОСОБА_2 громадянства рф не впливає на зміст його правових відносин з Україною, за якими він визнається лише громадянином України.

Будь-яких інших доказів про намір ОСОБА_2 відмовитись від громадянства України суду надано не було.

Крім цього, суд уважає доведеним, що ОСОБА_2 , будучи громадянином України, прийняв на себе повноваження судді іншої держави - рф, яка окупувала та незаконно анексувала територію України та працював на окупованій території України від імені іноземної держави - рф, як «суддя Кіровського районного суда АР Крим», керуючись його матеріальним та процесуальним правом, що підтверджується, дослідженими в судовому засіданні доказами, на які суд вже посилався раніше в цьому вироку.

На підставі викладеного, суд уважає доведеною вину ОСОБА_2 поза розумним сумнівом у порушенні законів та звичаїв війни, що передбачені міжнародними договорами, згода на обов`язковість, яких надана Верховною Радою України, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним вчиненому і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення нових злочинів.

Призначаючи ОСОБА_2 покарання за ч. 1 ст. 438 КК України, суд ураховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який є особливо тяжким, вчинення умисного кримінального правопорушення проти миру, безпеки людства та міжнародного права, конкретні обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, який несудимий, одружений, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, підвищену суспільну небезпечність даного кримінального правопорушення.

Обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, а також, позицію потерпілого, суд уважає необхідним призначити обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 438 КК України.

Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення останнього та запобігання вчиненню нових правопорушень.

Речові докази та судові витрати відсутні.

Керуючись ст. ст. 370, 374 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України, і призначити йому покарання у виді 10 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_2 вираховувати з дня його фактичного затримання.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Київського Апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1