Справа № 204/6502/24
Провадження № 1-кп/204/427/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0002840, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.07.2023, за обвинуваченням: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, з вищою освітою, який перебуває у цивільному шлюбі, маючого на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст. 436-2, ч. 1 ст. 161 КК України,

УСТАНОВИВ:

Чечелівським районним судом міста Дніпра здійснюється судовий розгляд вищевказаного кримінального провадження.

У дане судове засідання прокурор подав клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обраного стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 . Клопотання прокурора обґрунтовано наявністю ризиків, передбачених п.п.1,2,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Так, ризик переховування від суду обґрунтовується тим, що ураховуючи матеріальне становище ОСОБА_5 існує ризик того, що перебуваючи не під вартою він може виїхати за межі країни або іншим чином переховуватись від суду, що у подальшому унеможливить притягнення останнього до встановленої законом кримінальної відповідальності. На стадії досудового розслідування ОСОБА_5 неодноразово висловлювався про невизнання всіх гілок влади в Україні, не визнавав дію Законів України на території держави.

Раніше під час досудового розслідування ОСОБА_5 обирався запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Разом з тим, під час підготовчого судового засідання 09.07.2024 запобіжний захід ОСОБА_5 змінено з тримання під вартою на домашній арешт в певний період доби з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України: не відлучатись з м. Дніпра та Дніпропетровської області без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні. У подальшому запобіжний захід 06.09.2024 продовжено до 06.11.2024. Однак, у порушення вимог ч. 7 ст. 42 КПК України, починаючи з 17.09.2024 обвинувачений ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, до суду не з`являвся, про причини неприбуття заздалегідь суд не повідомляв.

Про належне повідомлення обвинуваченого ОСОБА_5 про призначені судові засідання свідчить інформація про надходження на його стільниковий (мобільний) телефон НОМЕР_1 відповідних повісток у вигляді текстових повідомлень з суду, а також відеоматеріали, надані оперативними працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2, які декілька разів особисто, у т.ч. під відеозапис, повідомили ОСОБА_5 про дату, час та місце призначених судових засідань по справі. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які повідомлення від ОСОБА_5 про причини неявки до суду. Під час попередніх судових засідань захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не надали інформацію про причини неявки обвинуваченого до суду.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04.04.2013 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу що, незважаючи на презумпцію невинуватості,

превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Крім цього, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд

повинен забезпечити не тільки права підозрюваного/обвинуваченого, a й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, невідворотність покарання за злочини вже сама по собі є підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

Щодо ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які

мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, то обвинувачений ОСОБА_5 перебуваючи не під вартою може знищити, сховати або спотворити речі, які в подальшому будуть предметом розгляду в суді. Наприклад ОСОБА_5 може особисто або у змові з іншими особами видалити відеозаписи з відеохостингу «YouTube» (https://www.youtube.com) та сторінки соціальної мережі «Facebook» (https://www.facebook.com/). Про наявність такого ризику свідчить те, що після обшуку у нього вдома, з метою знищення доказів він або інша особа за його сприяння видалив з власного стільникового (мобільного) телефону всю інформацію, привівши його до заводського стану, що унеможливило огляд інформації, яка там зберігалась.

Ризик незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні обґрунтовується тим, що ОСОБА_5 перебуваючи не під домашнім арештом, може незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному проваджені, шляхом застосування до останніх методів залякування, підкупу, шантажу, фізичного впливу. Про наявність такого ризику свідчить поведінка ОСОБА_5 на судових засіданнях, коли він погрожував розправою учасникам судового розгляду.

Наявність ризику вчинити інше кримінальне правопорушення обґрунтовується тим фактом, що обвинувачений має стійкі та сформовані проросійські погляди та не підтримує діючу владу на території України. Про наявність такого ризику свідчать висловлювання ОСОБА_5 під час судових засідань, коли він висловлювався про скору зміну влади та розправу під його керівництвом над правоохоронцями. Крім того, за час перебування в розшуку, ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні нового тяжкого кримінального правопорушення, а саме грабежу, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, в рамках досудового розслідування кримінального провадження №0001426 від 11.11.2025. Вказане підтверджує ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 нового

кримінального правопорушення.

Так, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно

ОСОБА_5 спрямоване на забезпечення посилення контролю за місцем перебування обвинуваченого, виконання ним процесуальних обов`язків, попередження та своєчасне припинення вчинення ОСОБА_5 незаконного впливу на свідків та вчинення інших кримінальних правопорушень. Застосування ж більш м`якого запобіжного заходу стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 не є доцільним та можливим, оскільки обставини

злочинів, у вчиненні яких останній об`єктивно обвинувачується, свідчать про нехтування ним встановленими чинним законодавством України гарантіями захисту прав і свобод людини та зневажливе відношення до загальнолюдських цінностей і дають підстави вважати, що аналогічним чином він, у разі обрання інших запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, зможе перешкоджати виконанню процесуальних рішень, взагалі не виконувати покладених на нього обов`язків, переховуватися від слідства і суду, продовжити злочинну діяльність, здійснити незаконний вплив на свідків. Оцінюючи в сукупності викладене, варто прийти до висновку, що інші менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти уникненню вищезазначених ризиків з боку ОСОБА_5 та відповідно до ст. 199 КПК України, йому необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

У судовому засіданні прокурор подане клопотання підтримав, просив суд його задовольнити.

Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора заперечував, вказуючи на його необґрунтованість. Просив змінити обраний запобіжний захід на більш м`який. Вказав, що дійсно раніше ОСОБА_5 мав конфлікт з працівниками поліції, у зв`язку з чим він притягався до адміністративної відповідальності. Колись ОСОБА_5 виставив ролик в мережі інтерент, однак вказане діяння не є кримінальним правопорушенням. Окрім того, захисник звертав увагу суду, що ОСОБА_5 має ряд хронічних хвороб, потребує лікування, отже підстави казати про наявність ризиків відсутні.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора заперечував, вказуючи на нелигітимність органів судової та правоохоронної системи України, які на його думку є корупційними. Уважав справу проти нього сфальсифікованою, а ризики наведені прокурором необґрунтованими. Просив суд змінити обраний запобіжний захід та звільнити його з-під варти з зали суду.

Вислухавши клопотання прокурора, заперечення захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , суд доходить таких висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Частиною 1 ст. 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі, серед іншого, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується.

Частиною 1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Згідно з ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

З огляду на зазначені положення закону суду під час вирішення клопотання про продовження запобіжного заходу необхідно в межах його доводів розкрити питання: 1) кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 ; 2) наявності обґрунтованої підозри у вчиненні обвинуваченим кримінальних правопорушень; 3) наявності ризиків, передбачених ст.177 КПК України; 4) наявності чи відсутності інших, більш м`яких запобіжних заходів, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до обвинувального акта ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст. 436-2, ч. 1 ст. 161 КК України, одне з яких відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, та у випадку визнання винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень обвинуваченому загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 8 років, що відповідає законодавчо передбаченим підставам для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Згідно з п. 13 ч.1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, так ОСОБА_5 пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення ним інкримінованих злочинів, тому суд на підставі розумної оцінки сукупності отриманих відомостей лише визначає, чи є причетність особи до вчинення кримінального правопорушення вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувальних заходів.

Отже, на даній стадії судового розгляду суд не вирішує питання щодо винуватості особи, належності та допустимості доказів на підтвердження такої винуватості, а виходить лише з вірогідності причетності обвинуваченого до вчинення інкримінованих кримінальних правопорушень.

Таким чином, у світлі вказаного судом не приймаються посилання захисника обвинуваченого про відсутність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, оскільки визначення доведеності або спростування вини особи у вчиненні кримінального правопорушення є завданням судового розгляду, який наразі триває та по суті не розпочатий.

Аналізуючи наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, та які прокурором наведено на обґрунтування поданого клопотання, суд вважає, що стороною обвинувачення доведено наявність ризиків, передбачених п.п. 1,2,3,5 ч.1 ст.177 КПК України та недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для їх запобігання, при цьому суд виходить з наступного.

Так, ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.2,3 ст. 436-2, ч. 1 ст. 161 КК України, одне з яких відноситься до категорії тяжких злочинів. При цьому, злочини у вчиненні, яких обвинувачується ОСОБА_5 відносяться до кримінальних правопорушень проти миру, безпеки людства та міжнародного порядку, а отже мають високий рівень суспільної небезпеки, а з урахуванням умов воєнного стану суспільна небезпека таких злочинів посилюється.

Суд звертає увагу, що у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачені можуть ухилитись від слідства.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Окрім того, ризик втечі оцінюється судому світлі фактів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню, що кореспондується з позицією ЄСПЛ щодо необхідності оцінки ризику втечі. Як встановлено судом, обвинувачений є раніше не судимим, має постійне місце проживання, одружений, на утриманні нікого не має. Водночас неодноразово висловлені обвинуваченим у судових засіданнях заяви про невизнання ним держави Україна, громадянства держави, діючих законів, а також судової системи свідчить про відсутність в обвинуваченого стримуючих факторів, здатних забезпечити його належну процесуальну поведінку під час судового розгляду.

Також, оцінюючи ризик переховування, судом враховується, що ухвалою слідчого судді Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 10.01.2024 відносно ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, дію якого у подальшому було продовжено.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2024 обвинуваченому ОСОБА_5 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт в певний період доби, з покладенням, строком до 09.09.2024 наступних обов`язків: не відлучатися з м. Дніпра та Дніпропетровської області без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування із свідками у даному кримінальному провадженні.

Згідно ухвали суду від 06.09.2024 застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний період доби відносно ОСОБА_5 було продовжено на строк два місяці.

У подальшому в підготовчі судові засідання призначені на: 17.09.2024, 24.10.2024, 04.11.2024, 14.11.2024, 25.11.2024, 25.12.2024, обвинувачений ОСОБА_5 не з`явився. Судові засідання були відкладені, у зв`язку з хворобою обвинуваченого та його перебуванні на стаціонарному лікуванні.

У судові засідання, призначені на: 05.06.2025, 16.06.2025, 30.06.2025, 08.07.2025, 22.07.2025, обвинувачений не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Ухвалою суду від 22.07.2025 до обвинуваченого ОСОБА_5 застосовано привід.

Згідно рапорта ДОП СП ВП № 2 ДРУП № 1 ГУНП в Д/о під час виконання ухвали суду шляхом опитування свідків встановлено, що ОСОБА_5 вибув до Київської області, де перебуває станом на 27.08.2025.

Ухвалою суду від 27.08.2025 обвинуваченого ОСОБА_5 оголошено в розшук. Судове провадження до розшуку обвинуваченого зупинено та відновлено згідно ухвали суду від 18.11.2025, у зв`язку з отриманням судом інформації про місце знаходження ОСОБА_5 .

Ухвалою Чечелівського районного суду міста Дніпра від 19.11.2025, яка залишена баз змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду, обвинуваченому ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Таким чином, з викладеного слідує, що обвинувачений ОСОБА_5 порушив умови раніше застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в певний період доби, ухилявся від виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, переховувався від суду, отже з великою імовірністю у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, а ніж тримання під вартою, обвинувачений може вдатися до вчинення дій направлених на переховування від суду. Таким чином, викладене свідчить про наявність та обґрунтованість ризику переховування.

Щодо ризику знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які

мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, то даний ризик обумовлений тим, що ОСОБА_5 перебуваючи на свободі може знищити, сховати або спотворити речі, які в подальшому будуть предметом розгляду в суді. Так, ОСОБА_5 може особисто або за допомогою інших осіб вчинити дії направлені на видалення відеозапів з відеохостингу «YouTube» (https://www.youtube.com) та сторінки соціальної мережі «Facebook» (https://www.facebook.com/). Про вказане, зокрема свідчить те, що ОСОБА_5 або інша особа за його сприяння, видалив зі свого мобільного телефону всю інформацію, привівши його до заводського стану, що унеможливило огляд інформації, яка там зберігалась.

Щодо ризику незаконного впливу на свідків, слід вказати, що оскільки судове провадження у кримінальній справі не розпочато, перебуваючи на свободі, та під загрозою можливого застосування тяжкого покарання, у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованих злочинів, що є вагомим психологічним фактором, ОСОБА_5 може впливати свідків, які не допитані в судовому засіданні.

При встановленні ризику впливу на свідків у даному кримінальному провадженні слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК).

Згідно ч. 4 ст. 95 КПК суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового розгляду, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, а тому ризик впливу на потерпілого, свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від зазначених осіб та дослідження їх судом.

Таким чином, оскільки кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду та по суті не розпочато, свідки судом не допитані, на даний час існує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризик вчиняти інші кримінальні правопорушення підтверджується тим, що обвинувачений має стійкі сформовані погляди, які заперечують діючу владу на території України, її закони, заперечення легітимності правосуддя в Україні. При цьому, у період часу перебування ОСОБА_5 у розшуку, останньому повідомлено про підозру у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України, а саме грабежу, у кримінальному провадженні №0001426 від 11.11.2025. Таким чином, викладене підтверджує ризик вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 нового

кримінального правопорушення.

Таким чином, твердження захисника обвинуваченого про відсутність ризиків у даному кримінальному провадженні спростована наведеними вище обґрунтуваннями, які стороною захисту не спростовані.

Також суд зазначає, що вказані ризики, які є існуючими та обґрунтованими, посилюються через введення воєнного стану в Україні у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Під час розгляду клопотання судом вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначеним ризикам, однак при оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, ураховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього. Будь-яких обставин, які б свідчили про те, що запобіжний захід у виді тримання під вартою, з урахуванням наявності встановлених ризиків, не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_5 , судом на теперішній час не встановлено. Відтак клопотання сторони захисту про зміну обвинуваченому запобіжного заходу на більш м`який задоволенню не підлягає.

Щодо посилань обвинуваченого ОСОБА_5 на неможливість тримання його під вартою за станом здоров`я, слід вказати, що у судовому засіданні стороною захисту підтверджень вказаного не надано. При цьому, в умовах ДУ «ДУВП (№4)» є медична частина, куди ОСОБА_5 має право звернутися за медичною допомогою.

Таким чином, на переконання суду, на даному етапі судового провадження існує необхідність продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки даний запобіжний захід відповідає тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень, особі обвинуваченого, а також раніше виявленій ним процесуальній поведінці, яка виразилась в порушенні обраного відносно нього запобіжного заходу та покладених на нього обов`язків. Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою буде достатнім для запобігання вказаним вище ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого. Обставин неможливості застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у судовому засіданні не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 183 КПК України, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

В ухвалі суду зазначаються, які обов`язки з передбачених статтею 194 цього Кодексу будуть покладені на підозрюваного, обвинуваченого у разі внесення застави, наслідки їх невиконання, обґрунтовується обраний розмір застави, а також можливість її застосування, якщо таке рішення прийнято у кримінальному провадженні, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину розмір застави визначається у межах від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до вимог ч.ч. 4, 5 ст.182 КПК України розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. Розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, визначається від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється у вчиненні особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» (п. 78, 820) ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції, покликані забезпечити не компенсацію втрат, а, зокрема, прибуття обвинуваченого на судове засідання. Таким чином, сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини з особами, які мають забезпечити його безпеку, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості) при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Європейський суд з прав людини також наголошує, що якщо на карту поставлене право на свободу, гарантоване статтею 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, влада повинна приділяти питанню встановлення відповідного розміру застави таку ж увагу, якби це стосувалося обґрунтування необхідності тримання особи під вартою.

Отже, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки.

У поданому клопотанні про обрання ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурор вважав не доцільним визначення застави у даному кримінальному провадженні.

Разом з тим, суд вважає за можливе визначення розміру застави стосовно обвинуваченого, який буде відповідати тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 та тому ступеню довіри щодо належної процесуальної поведінки обвинуваченого, який обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину.

При цьому, суд дійшов висновку, що раніше визначений розмір застави 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 3028000 гривень, слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-179, 183, 193, 194, 197, 314-317, 331, 369- 372, 376, 392 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження ОСОБА_5 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів до 12 березня 2026 року включно.

Визначити стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заставу в кримінальному провадженні у розмірі 1000 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, тобто у розмірі 3028000 (три мільйона двадцять вісім тисяч) гривень.

У випадку внесення обвинуваченим ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначеної застави у розмірі 3028000гривень, вважати, що до нього обрано запобіжний захід у вигляді застави.

У випадку внесення застави зобов`язати обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком до 12 березня 2026 року виконувати наступні обов`язки: прибувати за першим викликом до суду; не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває без дозволу прокурора або суду; повідомляти прокурора або суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи.

У задоволенні клопотання сторони захисту про обрання більш м`якого запобіжного заходу - відмовити.

Роз`яснити обвинуваченому, що в разі невиконання покладених на нього обов`язків, застава звертається в дохід держави, а до нього для забезпечення виконання визначених законом обов`язків, може бути застосовано інший запобіжний захід.

Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» для виконання та вручити учасникам кримінального провадження.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 14 січня 2026 року.

Суддя ОСОБА_1