Номер провадження: 11-кп/813/253/25
Справа № 498/147/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачених: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

потерпілого ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000294 від 07.12.2018 року за апеляційними скаргами прокурора Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_14 , обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника ОСОБА_15 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 02.11.2020 року, щодо:

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Наливайкове Великомихайлівського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п.6, 9 ч.2 ст.115 КК України;

та

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Наливайкове Великомихайлівського району Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 04.07.2017 року Фрунзівським райсудом Одеської області за ч. 2 ст. 304, ч. 3 ст. 185, ст. 70 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_11 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187; п.9 ч.2 ст.115 КК України та йому призначено покарання:

- за ч.4 ст.187 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 (дванадцять) років з конфіскацією всього належного йому майна;

- за п.9 ч.2 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком на 14 (чотирнадцять) років з конфіскацією всього належного йому майна.

Згідно ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_11 призначено остаточне покарання у виді 14 (чотирнадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_11 залишений без змін тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_11 обчислений з 07 грудня 2018 року, тобто з моменту затримання.

ОСОБА_12 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 10 (десять) років з конфіскацією всього належного йому майна.

На підставі ч.1 ст.71 КК України ОСОБА_12 до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Фрунзівського районного суду Одеської області від 04.07.2017 року та остаточно визначено покарання за сукупністю вироків у виді 12 (дванадцяти) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили ОСОБА_12 залишений без змін тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_12 обчислений з 07 грудня 2018 року, тобто з моменту затримання.

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів та процесуальних витрат.

Оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_12 та ОСОБА_11 визнані винуватими у тому, що 05 грудня 2018 року, о 18 год 30 хв, вживали спиртні напої за місцем їх мешкання по АДРЕСА_1 . Під час розмови у останніх виник злочинний умисел, направлений на вчинення розбійного нападу на ОСОБА_13 , який мешкає по АДРЕСА_1 , з метою заволодіння належними йому грошовими коштами.

В цей же день, близько 19 год, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення розбійного нападу на ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , взявши у себе в будинку кухонний ніж, та разом з ОСОБА_12 , намагаючись бути не поміченими сторонніми особами на вулиці, через свою присадибну ділянку (город) пройшли на присадибну ділянку біля будинку ОСОБА_13 , яка розташована поряд з їх будинком. Підійшовши до вхідних дверей будинку ОСОБА_13 , покликали його, а після того, як останній відчинив вхідні двері свого будинку, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , з метою вчинення розбійного нападу та заволодіння грошовими коштами, без його дозволу та проти його волі, зайшли до будинку, де застосували фізичну силу до ОСОБА_13 достатню для подолання опору, зав`язали йому руки за спиною канатом. Після чого, проти волі ОСОБА_13 , із застосуванням до нього фізичної сили ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , пройшли з ним до приміщення кухні, де ОСОБА_11 , погрожуючи насильством, небезпечним для життя потерпілого, ножем, який приніс з собою, почали вимагати у ОСОБА_13 , передати їм грошові кошти, які він тримає в себе в будинку. ОСОБА_13 , під погрозою насильства, яке було небезпечне для його життя, розповів останнім про місце знаходження своїх грошових коштів, які знаходилися за настінними портретами в жилій кімнаті потерпілого. Після отримання інформації, про місце знаходження грошей, ОСОБА_12 , пішов до кімнати та з настінних картин заволодів грошима ОСОБА_13 в сумі 38410 гривень та 2000 доларів США, і пішов до місця свого проживання, а ОСОБА_11 , в цей час залишився наодинці з ОСОБА_13 , в приміщені будинку потерпілого.

Таким чином, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , в результаті розбійного нападу заволоділи коштами потерпілого на суму біля 38410 гривень та 2000 доларів США, що встановлено судом в судовому засіданні відповідно до показів потерпілого, обвинувачених, свідків та письмових доказів.

Продовжуючи спільний злочинний умисел, та виходячи за межі домовленості з ОСОБА_12 , ОСОБА_11 діючи умисно та цілеспрямовано, з метою приховати злочин, кухонним ножем, який останній приніс з собою, заподіяв ОСОБА_13 ножове поранення в області передньої поверхні шиї з ушкодженням судин шиї та перелому правого великого ріжка під`язикової кістки, в результаті чого від отриманих тілесних ушкоджень останній помер на місці пригоди. Своїми діями ОСОБА_11 , протиправно позбавив життя ОСОБА_13 , після чого також покинув будинок потерпілого та пішов до свого місця проживання.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_14 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить скасувати вирок в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_11 та призначити йому покарання: за ч.4 ст.187 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією всього належного йому майна; за п.п.6, 9 ч.2 ст.115 КК України у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією всього належного йому майна. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, обвинуваченому ОСОБА_11 остаточно призначити покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Вирок в частині засудження обвинуваченого ОСОБА_12 прокурор просить залишити без змін.

Прокурор посилається на те, що визнаючи відсутньою в діях ОСОБА_11 , кваліфікуючої ознаки за ч.2 ст.115 КК України, як вбивство з корисливих мотивів, місцевий суд керувався виключно показами обвинуваченого ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були допитані у ході судового розгляду. Однак, суд не взяв до уваги відсутність розриву у часовому проміжку між вимаганням ОСОБА_11 грошових коштів у потерпілого ОСОБА_13 та моментом позбавлення останнього життя, дії розвивались одночасно (послідовно), а в проміжку часу між розбійним нападом та вбивством ОСОБА_13 , ОСОБА_11 будинок останнього не покидав. Вказане, на думку прокурора, дає підстави стверджувати про наявність єдиного нерозривного умислу на здійснення розбійного нападу та вбивства потерпілого.

Вважає, що висновки суду мають істотні суперечності в частині оцінки показів обвинуваченого ОСОБА_11 під час допиту у судовому засіданні та наданих під час проведення слідчого експерименту 11.12.2018 року. Також прокурор стверджує, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, зокрема не надав неналежної правової оцінки протоколам слідчого експерименту за участю підозрюваних ОСОБА_11 та ОСОБА_12 від 11.12.2018 року. Відкидаючи кваліфікуючу ознаку за п.6 ч.2 ст.115 КК України обвинуваченому ОСОБА_11 , на думку прокурора, суд не може засудити особу за ч.4 ст.187 КК України, оскільки розриваючи спрямованість умислу окремо на вчинення розбійного нападу та на вчинення вбивства, за сукупністю вчиненого ОСОБА_11 не вбачається заподіяння потерпілому ОСОБА_13 саме тяжких тілесних ушкоджень під час розбійного нападу. У такому випадку тяжкі тілесні ушкодження ОСОБА_13 заподіяні ОСОБА_11 саме під час вбивства.

Відкидаючи таку кваліфікуючу ознаку за ч.2 ст.115 КК України, як вчинене з корисливих мотивів, суд першої інстанції призначив покарання за п.9 ч.2 ст.115 КК України у виді 14 років позбавлення волі з конфіскацією майна, що є несправедливо м`яким.

На вирок суду також подано апеляційні скарги обвинуваченими ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які в подальшому їх доповнили, посилаючись на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Також обвинуваченні посилаються про застосування до них психологічного та фізичного тиску працівниками Великомихалійвського РВ ГУНП в Одеській області, тому всі первинні показання отримані в результаті такого тиску і є неправдивими.

Обвинувачений ОСОБА_11 вказує на те, що надані ним покази під час судового розгляду у суді першої інстанції є правдивими, оскільки злочини він вчиняв самостійно та стверджує, що під час досудового розслідування та судового розгляду його адвокат неналежно виконував свої обов`язки.

Обвинувачений ОСОБА_12 в апеляційній скарзі заперечує вчинення злочину, посилається на неправдивість відеозапису слідчого експерименту, оскільки він складається з нарізок. Також обвинувачений ОСОБА_12 посилається на недоведеність його умислу на вчинення інкримінованого йому злочину.

В апеляційних скаргах обвинувачені ОСОБА_11 та ОСОБА_12 просили скасувати вирок суду першої інстанції та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Також на вирок місцевого суду подана апеляційна скарга захисника ОСОБА_15 в інтересах обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , в якій він посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить вирок змінити, викласти абзаци 1, 2, 4, 9 відповідно до зазначеного у його апеляційній скарзі тексту та визнати винним ОСОБА_11 за ч.4 ст.187, п.9 ч.2 ст.115 КК України та остаточно визначити йому покарання у вигляді 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. Відносно обвинуваченого ОСОБА_12 захисник просить скасувати вирок та закрити провадження щодо нього.

Захисник посилається на те, що винуватість ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого йому злочину є недоведеною, оскільки обвинувачення ґрунтується на припущеннях та доказах, отриманих незаконним шляхом. Вважає, що при обранні розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_11 , місцевий суд не звернув уваги на наявність пом`якшувальної обставини визнання ним своєї вини, активного сприяння розкриттю злочину та щирого каяття.

Захисник просить суд визнати недопустимими доказами протоколи отримання зразків для експертизи з трупа ОСОБА_13 , оскільки в зазначених протоколах не вказані відомості про понятих, у зв`язку з чим, ідентифікувати їх неможливо, а також відібрання усіх зразків відбувалось без судово-медичного експерта або лікаря.

У судовому засіданні апеляційного суду 04.06.2025 року обвинувачений ОСОБА_11 відмовився від поданої ним апеляційної скарги та від апеляційної скарги захисника ОСОБА_15 , в частині, що стосується його інтересів, на підставі ст.403 КПК України.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 04.06.2025 року прийнято відмову обвинуваченого ОСОБА_11 від своєї апеляційної скарги та скарги захисника ОСОБА_15 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 02.11.2020 року та закрито апеляційне провадження в цій частині.

За таких обставин предметом апеляційного розгляду в даному кримінальному провадженні залишається апеляційна скарга прокурора та апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_15 в частині засудження обвинуваченого ОСОБА_12 .

Заслухавши суддю-доповідача; пояснення захисників, які підтримали апеляційні скарги захисника ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_12 та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; думку прокурорів, які підтримали апеляційну скаргу сторони обвинувачення та заперечували проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_12 та його захисника; обговоривши доводи апеляційних скарг; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно ст.84 КПК, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст.94 КПК слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.

Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постанови законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Положення ст.ст.370, 373 КПК регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому, саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 послався на сукупність досліджених під час судового розгляду доказів та дійшов висновку про їх винуватість у вчиненні інкримінованих ним злочинів.

Щодо доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_15 колегія суддів зазначає наступне.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_12 не погоджуючись з висновками суду щодо його винуватості за ч.3 ст.187 КК України та просить вирок скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Колегія суддів визнає необґрунтованими вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_12 , з огляду на таке.

Так, підстави для призначення нового розгляду в суді першої інстанції визначені ч.1 ст.415 КПК, відповідно до якої суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо:

1) встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу;

2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою;

3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_12 не навів жодної обставини, яка відповідно до вимог ч.1 ст.415 КПК могла б стати підставою для скасування вироку та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції. Такі обставини не були встановлені й під час апеляційного розгляду.

Захисник ОСОБА_15 в апеляційній скарзі посилається на те, що висновки суду щодо винуватості ОСОБА_12 за ч.3 ст.187 КК України не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, просить вирок в цій частині скасувати та закрити кримінальне провадження.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_12 свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні не визнав.

Водночас встановлюючи винуватість обвинуваченого ОСОБА_12 місцевий суд, серед іншого, послався на показання допитаних під час судового розгляду свідків, а також на інші письмові докази досліджені під час судового розгляду.

Так, будучи допитаним в суді першої інстанції потерпілий ОСОБА_13 пояснив, що загиблий ОСОБА_13 був його рідним братом. Загиблий вирощував овочі, свиней, робив вино і продавав вказану продукцію. До будинку загиблий нікого не пускав та в будинку нікому вина не наливав. Після 18 годин загиблий не відчиняв двері і у нього завжди були гроші для того, щоб дати решту. Загиблий вів зошит, в який записував хто йому винен гроші. Атаманюки ходили до загиблого по вино через город. У загиблого завжди були гроші, він міняв гривні на долари в сумі 2000 доларів США, за два місяця до події, а також продав свиней. Після цього, будь-якого майна за вказані кошти загиблий не придбав.

Допитаний місцевим судом свідок ОСОБА_16 пояснив, що загиблий був його рідним дядьком. В грудні 2018 року, в обід, прийшла дружина та сказала, що дядька ОСОБА_17 вбили. Він подзвонив на лінію «102» та приїхав до будинку дядька, де вже був дільничний інспектор поліції. Він побачив дядька лежачим на спині, ноги були ніби він сидів, руки за спиною зв`язані. Обстановка в будинку порушена не була. Біля трупа була калюжа крові, біля трюмо був слід ноги. Після вказаної події односельці бачили ОСОБА_18 з грошима. Свідок разом із дільничним поїхав до сусіднього села Петрівка, де бачили ОСОБА_12 . Приїхавши, вони побачили ОСОБА_12 в стані алкогольного сп`яніння на мопеді. У ОСОБА_12 при собі було виявлено від 12000 до 14000 гривень, він був в новому одязі, з новим мобільним телефоном та мопедом, який він придбав за 10000 грн. Свідок був також присутній під час обшуку і вилучення одягу, що належить ОСОБА_19 та грошових коштів, які були під матрацом. Свідок також підтвердив, що загиблий вирощував на продаж свиней та продавав вино, тому у нього постійно були гроші.

Допитана місцевим судом свідок ОСОБА_20 пояснила, що вона працює продавцем в магазині приватного підприємця Сафонова в с.Полішпакове. 06 грудня 2018 року в магазин на таксі приїхав ОСОБА_21 , у нього було багато грошей купюрами по 500 грн. Вона телефонувала дружині ОСОБА_11 , щоб з`ясувати, де взяв ОСОБА_21 стільки грошей, оскільки він періодично працював, а його батько ОСОБА_11 ніде не працював пас корів та брав продукти в борг, та залишився винен 436 грн. 50 коп. Дружина ОСОБА_11 повідомила, що ОСОБА_22 взяв кредит «Швидкі гроші». 07 грудня 2018 року ОСОБА_12 приїхав до магазину на мопеді, борг за батька не повернув. Потім вона дізналась, що було вбито ОСОБА_13 , тому їй стало зрозуміло звідки у ОСОБА_12 взялись гроші.

Допитаний судом свідок ОСОБА_23 пояснив, що він є директором бару в с.Полішпакове. 07 грудня 2018 року до бару на мопеді приїхав ОСОБА_21 , який був на підпитку, купував в барі все, що хотів, у нього була велика кількість грошей купюрами по 500 грн. ОСОБА_12 розрахувався за куплений товар купюрою номіналом 500 грн., після чого поїхав.

Показання вказаних свідків безпосередньо доводять той факт, що після вбивства ОСОБА_13 обвинувачений ОСОБА_12 мав в своєму розпорядженні значну суму грошових коштів, наявність яких не відповідала його поточному матеріальному стану, з огляду на відсутність у останнього постійного місця роботи, що підтверджує версію сторони обвинувачення про те, що вказані грошові кошти були отриманні ним в результаті вчинення розбійного нападу на потерпілого ОСОБА_13 .

Під час судового розгляду в місцевому судді обвинувачений ОСОБА_12 заперечував свою причетність до розбійного нападу і вказував, що отримав гроші від батька ОСОБА_11 , а саме дістав гроші з картин, які приніс батько.

Вказана версія обвинуваченого ОСОБА_12 не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовується письмовими доказами, зокрема протоколом слідчого експерименту від 11 грудня 2018 року, проведеного за участю підозрюваного ОСОБА_12 в присутності його захисника ОСОБА_15 .

Так, у ході слідчого експерименту ОСОБА_12 показав, що 05 грудня 2018 року, приблизно в обід, він підходив до одного із мешканців с.Наливайкове, а саме ОСОБА_13 , та просив його дати йому в борг 200 гривень, але останній відмовив. В цей день за місцем свого проживання він разом із ОСОБА_24 та ОСОБА_11 вживали вино до 19 години. Під час розпивання вина ОСОБА_12 сказав ОСОБА_11 , що йому потрібні гроші для поїздки до м.Чорноморськ на відмітку до КВІ, на що ОСОБА_11 відповів йому, що щось придумаємо та гроші знайдемо. Далі, ОСОБА_11 запропонував ОСОБА_12 піти до ОСОБА_13 «вибити» гроші, на що він погодився і вони пішли до будинку ОСОБА_13 . При цьому, ОСОБА_11 взяв з дому кухонний ніж з білою ручкою та канат, які помістив до кишені своєї джинсової жилетки. Після цього, ОСОБА_12 разом із ОСОБА_11 пішли через свій город до ОСОБА_13 , оскільки на вулиці стоять стовпи з освітленням. Коли вони прийшли додому до ОСОБА_13 , то ОСОБА_11 постукав у вікно та погукав господаря. В цей же час ОСОБА_11 дав ОСОБА_12 канат та сказав, що він буде його зв`язувати. ОСОБА_13 , включивши світло у веранді, відчинив вхідні двері до будинку та в цей час ОСОБА_12 взяв його за плечі та повалив на підлогу. Руки ОСОБА_13 завів за спину, та зв`язав їх канатом. При цьому ОСОБА_13 нічого не говорив. Після цього, ОСОБА_12 взяв ОСОБА_13 на руки та заніс до приміщення кухні та посадив на кухонний куток, поряд з яким знаходився дерев`яний стілець. Знаходячись в приміщення кухні, ОСОБА_12 повернувся до веранди та разом із ОСОБА_11 випили по 200 мл. вина домашнього виробництва, яке знаходилося у п`ятилітровій пластмасовій баклажці в приміщенні веранди. Після цього ОСОБА_11 підійшов до ОСОБА_13 та витягнув ніж, який тримав в правій руці та запитав потерпілого, де знаходяться гроші, на що ОСОБА_13 сказав, що гроші знаходяться у однакових портретах із зображенням чоловіка та жінки над дерев`яним трюмо в приміщенні спальної кімнати. Він, ОСОБА_12 пішов до спальної кімнати та приніс дані портрети до приміщення кухні. ОСОБА_13 пояснив ОСОБА_12 як відкрити дані портрети та дістати гроші. ОСОБА_12 відкрив по черзі портрети ззаду та побачив там гроші номіналом 100 гривень, 200 гривень, 500 гривень, а також дві тисячі сто доларів США. При цьому, ОСОБА_12 дані гроші не рахував, оскільки їх було багато. Тоді ОСОБА_12 забрав всі гроші, які дістав із портретів, та помістив до кишені своєї куртки, в яку був одягнений, та пішов заносити гроші до себе додому. ОСОБА_12 мав заховати гроші під матрац ліжка, так як йому сказав ОСОБА_11 . Коли ОСОБА_12 ховав гроші під матрац, то ОСОБА_25 спала, а його брати та сестра були у бабусі ОСОБА_25 . ОСОБА_11 залишився в будинку ОСОБА_13 разом із останнім. ОСОБА_11 та ОСОБА_13 залишилися в приміщенні кухні. Приблизно через хвилину ОСОБА_12 повернувся із свого дому назад до будинку ОСОБА_13 , та в момент коли ОСОБА_12 зайшов до двору та підійшов до будинку ближче, він побачив, що ОСОБА_11 виходить із будинку. При цьому, в правій руці ОСОБА_11 тримав кухонний ніж із білою ручкою та рукав його клітчатої сорочки на правій руці був у крові. Крім того, у крові була і його джинсова жилетка. ОСОБА_11 протер ручку вхідних дверей рукавом сорочки лівої руки і сказав: «Все, кінець!». Після цього, ОСОБА_12 разом із ОСОБА_11 пішли до себе додому, цьому ОСОБА_12 нічого батька не розпитував, а той нічого не розповідав. Коли вони прийшли додому, ОСОБА_11 помив ніж, а в плиті спалив свою жилетку в якій був одягнений та випив вина, а він ліг відпочивати. Також ОСОБА_12 повідомив, що коли він з батьком йшов до ОСОБА_13 , то він був одягнений в куртку темно-синього кольору, спортивні штани чорного кольору, футболку бірюзового кольору та взутий в гумових тапочках чорного кольору. ОСОБА_11 був одягнений в клітчату сорочку, джинсову жилетку, брюки сірого кольору, кепку камуфляжну та взутий в чоботи камуфляжні. В ході слідчого експерименту підозрюваний ОСОБА_12 показав на місці, яким чином відбувалось скоєння злочину (т. 2 а.с. 118-130).

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у вироку, що під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_12 надав покази в присутності захисника. Від підозрюваного та захисника будь-яких зауважень до вказаної слідчої дії не надходило. Скарг на тиск з боку поліції під час досудового розслідування від ОСОБА_12 також не надходило.

Апеляційний суд вважає, що викладені у вироку та дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими, достовірними та достатніми для висновку про наявність в діях обвинуваченого ОСОБА_12 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.187 КК України.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_12 призначено відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК України з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення та даних про особу обвинуваченого.

На думку апеляційного суду призначене ОСОБА_12 покарання за ч.3 ст.187 КК України є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчиненню нових злочинів.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність додаткової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_11 за п.6 ч.2 ст.115 КК України, як умисне вбивство вчинене з корисливих мотивів, колегія суддів дійшла таких висновків.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що дії обвинуваченого ОСОБА_11 окрім п.9 ч.2 ст.115 КК України, як умисне вбивство з метою приховати інше кримінальне правопорушення, були кваліфіковані судом першої інстанції також і за ч.4 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій).

Згідно з усталеною судовою практикою, узагальненою, зокрема в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 7 лютого 2003року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», відповідно до якої за пунктом 6 частини 2 статті 115 КК України як учинене з корисливих мотивів умисне вбивство кваліфікується в разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб або досягти іншої матеріальної вигоди. При цьому не має значення, коли виник корисливий мотив до початку чи під час вчинення цього злочину. У разі вчинення умисного вбивства під час розбійного нападу дії винного кваліфікуються за пунктом 6 частини 2 статті 115 КК і статтею, якою передбачено відповідальність за злочинне заволодіння майном (частиною 4 статті 187 КК).

Верховний суд у своїй постановах по справах №742/519/19 від 12.02.2019 року та №369/11186/17 від 27.09.2022 року зробив висновок про те, що кваліфікація діяння особи за п.6 ч.2 ст.115 КК та ч.4 ст.187 КК (як ідеальна сукупність злочинів) можлива лише у разі, коли доведено, що умислом особи спочатку охоплювалося вчинення розбою, під час якого вчиняється умисне вбивство. Оскільки узгодженість і послідовність дій засуджених, а також спосіб, характер, локалізація і значна кількість нанесених ударів у життєво важливий орган, зокрема по голові потерпілого, вказує безпосередньо на наявність в їх діях попередньої змови щодо реалізації єдиного умислу, спрямованого на позбавлення життя потерпілого, кваліфікація їх дій за ч.4 ст.187 КК є зайвою.

Під час розгляду розгляду даної справи встановлено, що спочатку протиправні дії обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 охоплювались єдиним умислом, який був направлений виключно на вчинення розбійного нападу в домоволодінні потерпілого ОСОБА_13 , із метою заволодіння належними йому грошовими коштами.

Після отримання інформації, про місце знаходження грошей, ОСОБА_12 , пішов до кімнати та з настінних картин заволодів грошима ОСОБА_13 в сумі 38410 гривень та 2000 доларів США, після чого направився до місця свого проживання, а ОСОБА_11 , в цей час, залишився наодинці з ОСОБА_13 , в приміщені будинку потерпілого.

Розбій за ст.187 КК України вважається закінченим з моменту нападу, тобто з моменту застосування насильства або погрози насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого. Для визнання злочину закінченим не має значення, чи мало місце фактичне заволодіння майном, або чи вдалося злочинцеві його отримати.

Таким чином, оскільки в даному кримінальному провадженні дії обвинувачених охоплювались єдиним умислом на заволодіння грошовими коштами потерпілого, колегія суддів дійшла висновку про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_11 слід також кваліфікувати за ч.3 ст.187 КК України, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний погрозою застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло.

Водночас кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_11 за п.6 ч.2 ст.115 КК України, на чому наполягає прокурор, на переконання колегії суддів є зайвою, оскільки обвинувачений вчинив вбивство потерпілого вже після того, як грошові кошти були викрадені у потерпілого та ОСОБА_12 залишив домоволодіння потерпілого, а ОСОБА_11 , почувши від ОСОБА_13 погрозу, що їм буде погано за вчинене, з метою приховання злочину наніс йому удар ножем.

При цьому, колегія суддів враховує правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 04.04.2019 року (справа №210/2789/15-к), відповідно до якого, вчинене з корисливих мотивів умисне вбивство кваліфікується в разі, коли винний, позбавляючи життя потерпілого, бажав одержати у зв`язку з цим матеріальні блага для себе або інших осіб, одержати чи зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат чи обов`язків або досягти іншої матеріальної вигоди. При цьому не має значення, чи одержав винний ту вигоду, яку бажав одержати внаслідок убивства, а також, коли виник корисливий мотив до початку чи під час вчинення цього злочину. Якщо мотивом позбавлення життя потерпілого, який виник саме під час розбійного нападу, а не після нього, було бажання особи отримати матеріальні блага для себе, то її підлягають кваліфікації дії за ч.4 ст.187, п.6 ч.2 ст.115 КК України, як ідеальна сукупність злочинів.

У даному кримінальному провадженні встановлено, що умисел у ОСОБА_11 на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_13 виник вже після вчинення розбійного нападу, коли інший обвинувачений ОСОБА_12 з грошима залишив місце вчинення злочину, а вбивство було вчинено ОСОБА_11 не з корисливим мотивом, а з метою приховати сліди розбійного нападу.

За таких обставин, колегія суддів визнає необґрунтованими вимоги апеляційної скарги прокурора в частині додаткової кваліфікації дій ОСОБА_11 за п.6 ч.2 ст.115 КК України.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок або ухвалу.

Пунктом 2 ч.1 ст.408 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Пунктами 1 та 2 ч.1 ст.413 КПК України передбачено, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: незастосування судом закону, який підлягає застосуванню та застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне частково задовольнити апеляційній скарги прокурора ОСОБА_14 , обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_15 та змінити вирок суду, перекваліфікувавши дії ОСОБА_11 із ч.4 ст.187 на ч.3 ст.187 КК України, призначивши йому покарання в межах санкції вказаної статті.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 408, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги прокурора Роздільнянської місцевої прокуратури ОСОБА_14 , обвинуваченого ОСОБА_12 та захисника ОСОБА_15 задовольнити частково.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 02.11.2020 року в кримінальному провадженні №0000294 від 07.12.2018 року, яким ОСОБА_11 засуджено за ч.4 ст.187, п.9 ч.2 ст.115 КК України, а ОСОБА_12 засуджено за ч.3 ст.187 КК України змінити.

Перекваліфікувати дії ОСОБА_11 з ч.4 ст.187 КК України на ч.3 ст.187 КК України та призначити йому покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі.

В іншій частині вирок місцевого суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а для особи яка утримується під-вартою з моменту отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4