Справа №949/32/26
Провадження №1-кс/949/5/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2026 року слідчий суддя Дубровицького районного суду Рівненської області ОСОБА_1 , при секретарі судових засідань ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , підозрюваного ОСОБА_4 , захисника - адвоката ОСОБА_5 , розглянувши в режимі відеоконференції матеріали клопотання слідчої СВ ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по матеріалах досудового розслідування, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000005 від 07 січня 2026 року відносно підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Людинь Дубровицького району Рівненської області, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Слідча СВ ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 , за погодженням із прокурором Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , звернулася до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання слідча посилається на те, що ОСОБА_4 будучи військовослужбовцем військової служби за призом під час мобілізації на особливий період Збройних Сил України, обіймаючи посаду солдата резерву 39 запасної роти військової частини НОМЕР_1 , у порушення вимог законодавства, не маючи відповідного передбаченого Законом дозволу (ліцензії) на придбання та зберігання зброї та бойових припасів, діючи із прямим умислом, тобто усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, приблизно у 2023 році, більш точний час досудовим розслідуванням не встановлено, незаконно придбав шляхом отримання поштового відправлення, предмет зовні схожий на автомат «АК-74» з номером НОМЕР_2 та 197 предметів зовні схожих на патрони калібру 5?45 мм, які перемістив до місця свого проживання у АДРЕСА_1 , де незаконно зберігав до моменту їх вилучення працівниками поліції під час проведення огляду місця події 07 січня 2026 року у період часу з 12 год. 15 хв. по 13 год. 10 хв.

Протиправні, умисні дії ОСОБА_4 ., які виразились у придбанні та зберіганні вогнепальної зброї та бойових припасів, без передбаченого законом дозволу, органом досудового розслідування кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

08 січня 2026 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчинені ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

Отже, за таких умов, слідча у клопотанні зазначає, що причетність ОСОБА_4 до вчиненого злочину підтверджується зібраними під час досудового розслідування матеріалами та доказами, а саме: рапортом помічника чергового частини ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_7 від 07.01.2026, протоколом огляду місця події від 07.01.2026, протоколами допиту свідків ОСОБА_8 від 08.01.2026 та ОСОБА_9 від 08.01.2026, яких було залучено в якості понятих під час проведення огляду місця події та іншими матеріалами кримінального провадження у їх сукупності.

Слідча зазначає, що під час досудового розслідування встановлено наявність ризиків, визначених ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: необхідність запобігання спробам підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

З огляду на вказані слідчою обставини, остання вказує, що застосування інших більш м`яких запобіжних заходів до підозрюваного ОСОБА_4 , які зможуть забезпечити виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігти виникненню ризиків, передбачених у ст. 177 КПК України, окрім як тримання під вартою, неможливе.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав доводи клопотання, просить про його задоволення з тих самих мотивів, на які посилається слідча та посилається на те, що із врахуванням всіх встановлених у кримінальному провадженні обставин, є підстави стверджувати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, зазначеним у клопотанні.

Підозрюваний ОСОБА_4 та захисник - адвокат ОСОБА_5 заперечили проти задоволення клопотання.

Водночас стороною захисту зазначено, що підстав для обрання найсуворішого запобіжного заходу не вбачають. Свою позицію захисник обґрунтував тим, що слідчою і прокурором не надано будь-яких достовірних доказів про ризики, які існують чи потенційно можуть виникнути, а наведені ризики належно не обґрунтовані та мають лише формальний характер. Тому вважає, що доцільніше буде обрати ОСОБА_4 менш суворий запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний час доби, так як підозрюваний не має наміру ухилятися від органів досудового розслідування та суду.

При цьому захисник звернув увагу на те, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання і житло, офіційно зареєстрований, має міцні соціальні зв`язки, є несудимим, сприяв слідству та добровільно видав зброю. Тому, вважає, що обрання ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту буде достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного та не вплине на ефективність здійснення, як досудового розслідування, так і судового розгляду.

Підозрюваний ОСОБА_4 підтримав позицію свого захисника щодо зміни запобіжного заходу на більш м`який, зокрема у вигляді домашнього арешту.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали клопотання, якими слідча, прокурор обґрунтовують доводи клопотання, слідчий суддя дійшов до наступного висновку.

Згідно із ст.ст. 131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Відповідно ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

При цьому, слід зважати на те, що метою застосування запобіжного заходу є не карна функція, а забезпечувальна, тобто до обвинуваченого може бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також відповідав засадам гарантування основоположних прав людини на свободу та особисту недоторканність, що передбачає недопущення ув`язнення особи до засудження її компетентним судом (пп. «а» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Отже, із матеріалів клопотання вбачається, що у СВ Дубровицького РВП ГУНП в Рівненській області перебуває кримінальне провадження №0000005, відомості про яке внесені до ЄРДР 07 січня 2026 року за ч. 1 ст. 263 КК України, що стверджується Витягом з ЄРДР (а.с.6).

Так, 08 січня 2026 року ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України (а.с.30-33).

Підставами підозрювати ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є докази на які посилається слідча та які додані до клопотання, а саме:

- рапорт помічника чергового частини Відділення поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_7 від 07 січня 2026 року про те, що 07 січня 2026 року о 12.03 год. зі служби «102» надійшло повідомлення від оперуповноваженого СКП ОСОБА_10 про виявлення за місцем проживання ОСОБА_4 у АДРЕСА_1 , автомат АК-74 за № НОМЕР_2 та до нього боєприпаси 5,45 мм;

- протокол огляду місця події від 07 січня 2026 року, згідно якого вбачається, що за місцем проживання ОСОБА_4 у АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено предмет зовні схожий на автомат «АК-74» з номером НОМЕР_2 та 197 предметів зовні схожих на боєприпаси калібру 5?45 мм,

- протоколи допитів свідків ОСОБА_8 від 08 січня 2026 року та ОСОБА_9 від 08 січня 2026 року, яких було залучено в якості понятих під час проведення огляду місця події;

- інші матеріали кримінального провадження у їх сукупності.

Не вирішуючи питання про доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_4 , виходячи лише з фактичних обставин, які містяться в клопотанні, на даному етапі досудового розслідування даного кримінального провадження, слідчий суддя приходить до висновку про наявність обґрунтованої підозри про причетність ОСОБА_4 до кримінального правопорушення за викладених у клопотанні обставин.

Окрім того, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а відтак слідчий суддя бере до уваги, що згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Крім того, Європейський Суд у своїй практиці неодноразово зазначав, що факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи висунення обвинувачення.

Отже, на початковій стадії розслідування суд, оцінюючи обґрунтованість підозри, не повинен пред`являти до наданих доказів таких же високих вимог, як при формулюванні остаточного обвинувачення при направлені справи до суду.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.

Разом з тим, обставиною, яка враховується слідчим суддею під час обрання запобіжного заходу, є наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, коли підозрюваний намагається вчинити дії, передбачені вимогами ч. 1 ст. 177 КПК України.

Слід зауважити, що ризиком, у контексті кримінального провадження, є певний ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» у справі від 23 січня 2012 року №30671/04 наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Слідчою у клопотанні вказується на наявність існування ризиків, передбачених у п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Так, в обґрунтування наявності вказаного ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України слідча зазначає те, що санкцією ч. 1 ст. 263 КК України передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від 3 до 7 років, що відповідно до практики ЄСПЛ («Сулаоя проти Естонії», «Панченко проти росії»), тяжкість вказаного покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як підставу, що може спонукати до втечі.

До того ж, в обґрунтування зазначеного ризику, слідча звертає увагу та той факт, що ОСОБА_4 являється військовослужбовцем та з метою уникнення покарання, може повернутися на військову службу, де в подальшому може бути переведений до іншої військової частини, в тому числі відправлений для виконання завдань у зону бойових дій, відтак може покинути межі території Рівненської області з метою уникнення покарання.

На підтвердження наявності ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України на переконання слідчої свідчить те, що у разі не обрання до підозрюваного ОСОБА_4 , який являється військовослужбовцем Збройних Сил України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ОСОБА_4 зобов`язаний повернутися до розташування військової частини, яка знаходиться за межами Рівненської області, і для проведення за його участі слідчих та процесуальних дій не прибуватиме до органу досудового розслідування та суду

Між тим, чинний КПК України не вимагає надання відповідних доказів того, що підозрюваний обов`язково здійснить дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема й у випадку застосування відносно нього більш м`якого запобіжного заходу, однак перед слідчим суддею повинна бути доведена наявність реальної можливості здійснити підозрюваним такі дії в майбутньому, в зв`язку з чим, слідчим суддею повинно бути обрано такий запобіжний захід, який в повній мірі буде здатним запобігти можливому прояву означених дій з боку підозрюваного.

Тому, аналізуючи вказані у клопотанні слідчою та підтримані у судовому засіданні прокурором ризики, слідчим суддею при розгляді клопотання не встановлено наявність всіх тих ризиків, про які йдеться у клопотанні.

Так, ризик переховування від органу досудового розслідування або/та суду обумовлюється, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями) і, зокрема, суворістю передбаченого покарання.

Наявність даного ризику, у відповідності до КПК України, не означає, що підозрюваний обов`язково здійснюватиме переховування, однак достатньо встановити, що він має реальну можливість здійснити такі дії у цьому кримінальному провадженні в майбутньому.

На думку слідчого судді, тяжкість інкримінованого підозрюваному кримінального правопорушення, зокрема, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та суворість покарання за його вчинення може свідчити про наявність ризику переховування від органів досудового розслідування чи суду.

Це твердження узгоджується із позицією ЄСПЛ, викладеною у рішенні по справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 червня 2001 року, за якою суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника дає уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений, та у рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» від 25 квітня 2000 року, відповідно до якого при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Водночас, слідчий суддя враховує, що з подальшим досудовим розслідуванням обсяг зібраних доказів може збільшиться, що у сукупності з вагомістю таких доказів та наближенням судового розгляду, може посилювати бажання підозрюваного до переховування.

Наведені вище обставини є передумовами та можливістю для втечі підозрюваного з метою ухилення від кримінальної відповідальності та переховування від органів досудового розслідування та суду, що свідчить про наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У той же час, посилаючись на ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином (п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України), слідча належного обґрунтування не наводить. Ані прокурором в судовому засіданні, ані слідчою в клопотанні не зазначено та не доведено, чим саме підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню, не конкретизовано можливих способів та можливих наслідків такого перешкоджання, а наведені у клопотанні твердження наповнені лише формальним змістом та є надуманими, у зв`язку з чим цей ризик не враховується слідчим суддею при обранні запобіжного заходу.

Отже, заявляючи про наявність зазначених ризиків, ні слідча, ні прокурор, не доводять всі зазначені обставини належними засобами.

Виходячи із порівняльного аналізу норм права національного законодавства та правових позицій ЄСПЛ, при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя, суд у кожному випадку повинен принципово та критично ставитися до доводів прокурора, якими він обґрунтовує необхідність застосування саме цього запобіжного заходу, об`єктивно оцінюючи їх переконливість. При цьому, для застосування тримання під вартою, як запобіжного заходу, прокурор повинен довести, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.

На думку слідчого судді, стороною обвинувачення доведено лише обставини встановлені в п. 1 ч. 1 ст. 194 КПК України, однак не доведено необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У той же час, при врахуванні тяжкості злочину потрібно враховувати раціональний зміст та ступінь суспільної небезпечності цієї особи, який дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний (обвинувачений) може ухилитися від слідства й суду. Проте сам по собі факт тяжкості злочину, який інкримінується особі, не може бути підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки це суперечило 6 презумпції невинуватості.

Зазначене також стверджується і рішенням Конституційного суду України від 08 липня 2003 року, зі змісту якого вбачається, що сам по собі факт здійснення, навіть, тяжкого злочину не є беззастережною підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.

У цьому ключі послідовною та логічною є позиція ЄСПЛ, зокрема у справі «Калашников проти росії», яка зводиться до наступного: наявність сильної підозри в тому, що особа вчинила тяжкий злочин, є, звичайно, таким чинником, що відноситься до суті питання, однак сама по собі тяжкість покарання не може бути виправданням утриманню під вартою.

Отже, застосування суворого запобіжного заходу повинно оцінюватись не лише у світлі тяжкості покарання, але й виходячи з усіх інших обставин, які можуть або підтвердити наявність такої небезпеки, або звести її до такого мінімуму, аби попереднє ув`язнення не виявилось невиправданим.

Підстави, які наведені в клопотанні слідчої, якими обґрунтовується необхідність обрання міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно підозрюваного ОСОБА_4 , носять імовірний характер, та не всі ризики були обґрунтовані в судовому засіданні.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

За вказаних обставин, слідчий суддя не може констатувати, що слідча, прокурор довели наявність обставин, які виправдовуватимуть перебування підозрюваного під вартою, що в силу ч. 4 ст. 194 КПК України є підставою для залишення клопотання без задоволення та застосування більш м`якого запобіжного заходу, оскільки застосування найбільш суворого запобіжного заходу не може бути обумовлене лише міркуваннями тяжкості діяння та суворістю припустимого покарання.

Відповідно до практики ЄСПЛ, при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, передбачених законом (правова позиція, викладена у рішенні ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»).

Крім того, слідчий суддя враховує положення ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. В кожному випадку, як підкреслює Європейський суд з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Згідно правової позиції ЄСПЛ у справі «Манчіні проти Італії», за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і цілодобовий домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей статті 5 Конвенції.

Отже, вищезазначені обставини в сукупності узгоджуються з європейськими стандартами та свідчать про можливість застосування відносно підозрюваного ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, який, на думку слідчого судді, забезпечить належну подальшу його процесуальну поведінку.

Тому, слідчий суддя вважає, що достатнім для забезпечення належної поведінки підозрюваного є більш м`який запобіжний захід, а саме у вигляді домашнього арешту, який полягатиме у забороні підозрюваному залишати житло цілодобово та виконання умов якого зможе запобігти ризикам на які посилається сторона обвинувачення у клопотанні.

Відповідно до приписів ст. 181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Отже, викладені в клопотанні слідчої обставини не дають підстав для застосування до підозрюваного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, проте, свідчать про наявність підстав для застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який полягатиме у забороні підозрюваному залишати житло цілодобово з покладенням обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, що відповідатиме меті та завданням кримінального провадження, та в повній мірі узгоджуватиметься з нормами національного законодавства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 182-184, 186, 187, 193-194, 196, 197, 202, 205, 395 КПК України, слідчий суддя -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання слідчої СВ ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 , погодженого прокурором Рівненської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по матеріалах досудового розслідування, внесених до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000005 від 07 січня 2026 року відносно підозрюваного ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушенння, передбаченого ч. 1ст. 263 КК України - відмовити.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1.

Покласти на підозрюваного ОСОБА_4 в межах строку досудового розслідування, тобто до 08 березня 2026 року, наступні обов`язки:

- прибувати до слідчої СВ ВП №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області ОСОБА_6 із встановленою нею періодичністю;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому зареєстрований та проживає, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та місця роботи;

- утриматись від спілкування зі свідками в даному кримінальному провадженні.

Строк дії ухвали в межах строку досудового розслідування, тобто до 08 березня 2026 року.

Ухвалу про обрання відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту передати для виконання Відділенню поліції №1 Сарненського РВП ГУНП в Рівненській області.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали буде оголошений о 09 год. 30 хв. 12 січня 2026 року в приміщенні Дубровицького районного суду Рівненської області.

Слідчий суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду: ОСОБА_1