Провадження № 1-кс/638/2859/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова в складі слідчої судді ОСОБА_1 за участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань

встановив:

20 листопада 2025 року ОСОБА_3 звернулася на адресу Шевченківського районного суду м. Харкова зі скаргою на бездіяльність уповноважених осіб Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

В обгрунтування скарги посилається на те, що 08.05.2025 представник ПрАТ «Харківенергозбут» подав позов до неї про стягнення заборгованості за електроенергію. В свою чергу, в провадженні судді Шевченківського районного суду м. Харкова ОСОБА_4 перебуває справа №638/8589/25 за вказаним позовом.

Скаржник вказує, що в матеріалах вказаної справи міститься ряд доказів, які є підробленими та не відповідають первинним документам згідно ЗУ «Про бухгалтерський облік фінансову звітність», а в діях позивача міститься склад кримінального правопорушення за ст. ст. 358, 384 КК України, про що власне і була подана заява про вчинення кримінального правопорушення до Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області, яка була отримана 14.11.2025. Однак інформація про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за поданою заявою на даний час відсутня.

У судове засідання скаржник не з`явилася, подала заяву, у якій просила розгляд скарги провести у її відсутність бнз фіксації технічними засобами, а подану скаргу задовольнити.

Прокурор та уповноважена особа ХРУП №3 ГУНП в Харківській області в судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили, про дату, час та місце розгляду скарги були повідомленими належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

З урахуванням того, що для розгляду вказаної категорії скарг встановлено скорочені терміни, а особа, яка подала скаргу, будучи повідомленою про час та дату розгляду скарги, до суду не з`явилась, враховуючи позицію заявника про можливість розгляду скарги за його відсутності, з метою дотримання вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, слідчий суддя вважає за доцільне розглянути скаргу за відсутності скаржника.

Частиною третьою статті 306 КПК України передбачено, що відсутність слідчого, дізнавача чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.

Разом з тим суд вказує, що ухвалою суду від 20.11.2025 витребувано з Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області матеріали перевірки за заявою ОСОБА_3 про вчинення кримінального правопорушення, які своєчасно не були надані суду з невідомих причин, тому суд розглядає дану скаргу за наявними в ній матеріалами.

У відповідності до положень статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Зважаючи на ці положення закону та враховуючи принцип диспозитивності, cтрок розгляду даної категорії справ, суд вважає можливим прийняти рішення по суті скарги у відсутності осіб, які не з`явились, на підставі наданих доказів.

Згідно з частиною четвертою статті 107 КПК України у зв`язку з неприбуттям в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у судовому провадженні фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснюється.

Вивчивши скаргу, дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, доходить такого висновку.

Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування передбачений главою 26 КПК України.

Пунктом 1 частини 1 статті 303 КПК України передбачено, що на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Згідно положень ст. 214 КПК України слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення не пізніше 24 годин після їх подання. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Положення ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч. 1 ст. 2 КК України, згідно із якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Окрім цього, внесення відомостей до ЄРДР також врегульовано Положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженим наказом Генерального прокурора України № 298 від 30.06.2020, згідно з пунктом 2 глави 1 розділу ІІ «Порядок формування та ведення Реєстру» якого, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела, повинні відповідати вимогам пункту 4 частини п`ятої статті 214 КПК України, зокрема мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Так, відповідно до висновку, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 818/1526/18 у межах процедури оскарження бездіяльності слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви, слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 у справі № 818/15/18 зауважила, що у межах процедури за правилами п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК слідчий суддя з`ясовує обставини та мотиви, з яких слідчий або прокурор дійшов висновку про відсутність підстав для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, чим саме обґрунтоване невнесення відповідних відомостей до ЄРДР, та вирішує питання про наявність або відсутність правових підстав для зобов`язання слідчого або прокурора внести інформацію про кримінальне правопорушення до ЄРДР, а тому, у розрізі такої думки Великої Палати Верховного Суду, слідчий суддя повинен з`ясувати наведені обставини судом касаційної інстанції, як такі, що підлягають установленню, у обсязі наявних та поданих до суду доказів, на час розгляду скарги.

Зазначені положення кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність свідчать про те, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення (злочин).

Отже, критерієм, що дає змогу вважати заяву про злочин такою, що підлягає внесенню до ЄРДР, є наявність в ній об`єктивних даних, які дійсно свідчать про вчинення кримінального правопорушення. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Разом з тим, у заяві про вчинення кримінального правопорушення від 14.11.2025 не наведено об`єктивних даних та не подано доказів, які свідчили б про ознаки кримінальних правопорушень, з огляду на наступне.

Слідчий суддя зазначає, що для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР заявник у повідомленні про кримінальне правопорушення має зазначити конкретні, відомі йому обставини об`єктивної сторони такого правопорушення. Такі обставини можуть бути неповними, але в той же час достатніми для попередньої кваліфікації реєстраторами ЄРДР такого діяння саме як кримінального правопорушення (кваліфікації за статтею, частиною статті КК України).

Так в заяві про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 посилається про наявність в діях представників ПрАТ "Харківенергозбут" складу кримінальних правопорушень за ст. ст. 358, 384 КК України.

В свою чергу, стаття 358 КК України передбачає відповідальність за підроблення документів, печаток, штампів та бланків, збут чи використання підроблених документів, печаток, штампів.

Суспільна небезпечність злочину полягає у протиправному зміненні статусу юридичної чи фізичної особи за рахунок придбання підроблених офіційного документа, бланка, штампа, печатки, що не тільки порушує нормальну діяльність органів державної влади, органів самоврядування, підприємств, установ, організацій, а й може завдати істотної шкоди правам і законним інтересам фізичних та юридичних осіб, сприяє вчиненню інших більш тяжких злочинів.

Предметом злочину є: 1) посвідчення або інший офіційний документ, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією, громадянином- підприємцем, приватним нотаріусом, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків;

печатка, штамп чи бланк підприємства, установи чи організації незалежно від форми власності; 3) інші офіційні печатка, штамп чи бланк.

Про поняття документ, печатка, штамп, офіційні документи, печатки, штампи див. коментар до ст. 357 КК.

Посвідчення - це документ, який посвідчує особистість володільця, його право та (або) правовий статус (посвідчення: особи, інваліда війни, пенсійне та ін.), виданий (виготовлений) з метою використання.

Посвідчення особи - офіційний документ установленого зразка, що посвідчує особу власника, якому він виданий.

Посвідченнями не можуть бути документи, видані на пред`явника.

Вид і призначення посвідчення особи, порядок його видачі й чинність визначаються відповідними нормативними актами, прийнятими органами державної влади, зрідка - окремими установами, підприємствами, організаціями.

За видами посвідчення особи поділяють на: загальнодержавного користування і призначення (наприклад, паспорт громадянина України); що посвідчують статус особи (наприклад, посвідчення особи народного депутата України, військовий квиток); що видається у зв`язку з виконанням службових чи професійних обов`язків (наприклад, посвідчення водія); які наділяють власника відповідними правами, але не посвідчують їх владного характеру (наприклад, пенсійне посвідчення особи).

Посвідчення особи розрізняються також за дією у часі (тимчасові або постійні) і просторі (чинні на всій території України або діють на обмеженій території), за повноваженнями, якими наділяється власник.

Поняття «офіційний документ» визначено на законодавчому рівні у примітці до ст. 358 КК.

Офіційні документи можуть бути за формою: письмові, електронні, друковані; за способом фіксації - будь-який матеріальний носій (паперовий, електронний, виконаний на магнітній, кіно-, відео-, фотоплівці, оптичному диску); за походженням - складаються, видаються чи посвідчуються в установленому законом порядку повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити; за змістом - містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи- докази у правозастосовчій діяльності.

Самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником у межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності (підп. 14.1.226 ст. 14 ПдК).

З економічної точки зору самозайнятість - одна з форм трудової зайнятості, що передбачає самостійну організацію власної трудової діяльності, самостійне розпорядження вигодами від цієї діяльності та несення всіх пов`язаних із нею ризиків.

Офіційними є також документи, які походять від фізичних осіб-підприємців, які не визнаються самозайнятими особами, уповноважені у зв`язку зі своєю професійною діяльністю на складання, видачу або посвідчення певних видів документів (наприклад, наказ про прийняття на роботу).

Іншими офіційними документами визнаються свідоцтва, атестати, дипломи, листки тимчасової непрацездатності, рецепти, рішення суду, виконавчі листи, ліцензії та ін. Ними, зокрема, можуть бути офіційні реєстраційні книги (наприклад, книги органів реєстрації актів цивільного стану), журнали (наприклад, журнали обліку інформації в чергових частинах ОВС) та інші документи, що посвідчують певні події і факти (свідоцтво про народження, трудова книжка та ін.).

Законодавством передбачена можливість надання юридичної сили документу, який зберігається, обробляється і передається за допомогою автоматизованих і телекомунікаційних систем, які підтверджуються електронним цифровим підписом. Отже, офіційні документи виконані у такій формі, також є предметом даного посягання.

Ці документи повинні надавати права або звільняти від обов`язків (наприклад, диплом кандидата наук дає право претендувати на посаду доцента, листок тимчасової непрацездатності звільняє від роботи тощо).

Склад цього злочину відсутній, якщо йдеться про неофіційні документи, тобто особисті документи громадян, що надають певні права іншим особам або звільняють їх від обов`язків. Тому, наприклад, підробка боргової розписки з метою отримати вже повернений борг або підроблення заповіту з метою отримати спадщину не можуть кваліфікуватися за ст. 358 КК, а утворюють склад готування до шахрайства (статті 14 і 190 КК).

Предметом розглядуваного злочину не є документи, які хоч і мають певне юридичне значення, але не надають конкретних прав або не звільняють від обов`язків (наприклад, заявки, запити, характеристики, первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій).

Бланк - це стандартна форма документа з частково надрукованим текстом (наприклад, бланки паспортів, посвідчень, облікових та інших документів), яка вимагає для остаточного його складання доповнення необхідними реквізитами. Після оформлення належним чином (внесення необхідних даних, наявність печатки, штампа, підпису уповноваженої особи) бланки стають документами.

Бланки призначені для офіційних листів, організаційно-розпорядчих, фінансових, поштово-телеграфних, облікових, статистичних та інших документів.

Існують бланки суворого обліку, які містять номер (інколи серію), підлягають обов`язковій реєстрації і мають спеціальний режим використання (наказ МФ, СБУ, МВС «Про затвердження Правил виготовлення бланків цінних паперів і документів суворого обліку» від 25 листопада 1993 р. № 98/118/740) (Банківська справа в Україні. - 1998. - Т 3. - 8 (н)1).

Бланки документів, визначених Законом України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» від 20 листопада 2012 р. № 5492-УІ, виготовляються відповідно до вимог державних (національних) та міжнародних стандартів і повинні мати ступінь захисту, що унеможливлює їх підроблення (ч. 1 ст. 15 зазначеного Закону).

Бланки документів можуть бути у формі паперового аркуша, книжечки або картки з полімерних матеріалів.

З об`єктивної сторони злочин виражається в таких альтернативних діях: а) підроблення посвідчення або іншого офіційного документа; б) збут підробленого офіційного документа; в) виготовлення підроблених печатки, штампа чи бланка підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, а так само інших офіційних печатки, штампа чи бланка; г) збут підроблених печатки, штампа чи бланка.

Підроблення посвідчення або іншого офіційного документа - це: а) повне виготовлення фальшивого документа, схожого на справжній (відтворення як матеріальної форми, так і змісту носія інформації); б) внесення у справжній з точки зору форми документ неправдивих відомостей (наприклад, бездоганно оформлений листок тимчасової непрацездатності, виданий завідомо здоровій людині); в) зміна змісту або характеру документа шляхом механічних маніпуляцій (дописування, підтирання, підчистка, витравлення тексту тощо); г) підроблення відбитків штампа, печатки як необхідного реквізиту документа.

Виготовлення підроблених печатки, штампа чи бланків - це їх створення будь- яким способом (кустарним, друкарським) або внесення змін у справжній штамп, печатку чи бланк (наклеювання літер або цифр, взятих з одного кліше на місце видалених з іншого).

Бланки цінних паперів і документів суворого обліку можуть виготовлятися тільки на державних спеціалізованих підприємствах, які охороняються органами внутрішніх справ, у порядку, визначеному «Правилами виготовлення бланків цінних паперів і документів суворого обліку», затвердженими наказом МФ, СБУ, МВС від 25 листопада 1993 р. № 98/118/740 (Банківська справа в Україні. - 1998. - Т. 3. - 8 (н)1).

Збут підроблених посвідчення або іншого документа, офіційних печатки, штампа чи бланка - будь-яка (як оплатна, так і безоплатна) форма відчуження (продаж, обмін, дарування) підроблених посвідчення або іншого офіційного документа, печаток, штампів чи бланків підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, інших офіційних печаток, штампів чи бланків як самим підроблювачем, так і іншою особою, яка знала, що документ є фальшивим.

Злочин вважається закінченим з моменту вчинення хоча б однієї із зазначених у диспозиції ч. 1 ст. 358 КК дій.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом і спеціальною метою - використання підробленого документа, штампа, печатки чи бланка за призначенням як самим підроблювачем, так і іншою особою. Мета використання підробленого документа означає бажання винного набути певних суб`єктивних прав або звільнитися від юридичних обов`язків (приховати наявність вищої освіти, щоб за рахунок бюджетних коштів одержати другу вищу освіту). Якщо мета інша (продемонструвати майстерність, поповнити колекцію та ін.), склад злочину відсутній.

Підроблення посвідчень та інших предметів злочину для їх наступного використання з метою заволодіння чужим майном слід кваліфікувати за ст. 358 КК та як готування до розкрадання такого майна (якщо йдеться про злочин принаймні середньої тяжкості).

Суб`єктом злочину є приватна особа, яка досягла 16-річного віку.

Вчинення зазначених дій службовою особою з використанням службового становища необхідно кваліфікувати як службове підроблення за ст. 366 КК.

Предметом злочину, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК, є: 1) офіційний документ, який посвідчує певні факти, що мають юридичне значення або надають певні права чи звільняють від обов`язків; 2) посвідчення чи інший офіційний документ, що складений у визначеній законом формі та містить передбачені законом реквізити; 3) офіційна печатка, штамп чи бланк; 4) офіційний документ, у тому числі особистий документ особи.

Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК, виражається в таких альтернативних діях: 1) складання завідомо підробленого офіційного документа; 2) видача завідомо підробленого офіційного документа; 3) підроблення посвідчення, іншого офіційного документа; 4) виготовлення підроблених офіційних печатки, штампа чи бланка; 5) збут підроблених офіційних печатки, штампа чи бланка; 6) збут завідомо підробленого офіційного документа, у тому числі особистого документа особи.

Складання завідомо підробленого офіційного документа - це створення документа, форма та реквізити якого відповідають встановленим вимогам, але в якому зафіксована інформація, що повністю або частково не відповідає дійсності.

Видача завідомо підробленого офіційного документа - це надання фізичній або юридичній особі такого документа, форма та реквізити якого також відповідають встановленим вимогам, але в якому зафіксована інформація, що повністю або частково не відповідає дійсності, і який складений особою, яка його видала, або іншою службовою чи приватною особою, але засвідчений особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи.

Підроблення посвідчення, іншого офіційного документа - це повна або часткова зміна змісту посвідчення або іншого офіційного документа шляхом виправлення, підчищення, дописки, витравлення тексту, підроблення підпису, заміни фотокартки, відбитку печатки, штампа тощо.

Виготовлення підроблених офіційних печатки, штампа чи бланка - це створення печатки, штампа чи бланка, форма та реквізити, яких виконані з дотриманням встановлених вимог, але зафіксована в них інформація повністю або частково не відповідає дійсності.

Збут підроблених офіційних печатки, штампа чи бланка, завідомо підробленого офіційного документа, у тому числі особистого документа особи - це будь-яка (як оплатна, так і безоплатна) форма відчуження (продаж, обмін, дарування) підроблених офіційних печатки, штампа чи бланка, завідомо підробленого офіційного документа, у тому числі особистого документа особи як самим підроблювачем, так і іншою особою, якій було відомо, що ці предмети чи документи є підробленими.

Злочин вважається закінченим з моменту вчинення однієї з альтернативних дій.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом та спеціальною метою. Обов`язковою ознакою підроблення офіційного документа є мета використання або збуту посвідчень чи інших офіційних документів підроблювачем, а обов`язковою ознакою підроблених офіційних печатки, штампа чи бланка - мета їх збуту.

Суб`єктом цього злочину може бути будь-яка особа, якій виповнилося 16 років.

У частині 3 ст. 358 КК передбачена відповідальність за дії, передбачені частинами 1 або 2 цієї статті, якщо вони вчинені повторно або за попередньою змовою групою осіб.

Про поняття повторності вчинення злочину див. ст. 32 КК та коментар до неї.

Підроблення або збут одночасно декількох підроблених документів (печаток,

штампів чи бланків) повторності не утворює. Відсутня повторність і в тому разі, коли винний через проміжок часу вносить неправдиві відомості в один і той же документ. Не є повторністю підроблення документа та його наступний збут особою, яка його підробила.

Про поняття вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб див. ст. 28 КК та коментар до неї.

Частиною 4 ст. 358 КК передбачена відповідальність за використання завідомо підробленого документа.

З об`єктивної сторони використання полягає у наданні підробленого документа підприємствам, установам або організаціям незалежно від форми власності (документ передається уповноваженим особам) або пред явленні їх (для ознайомлення з його змістом, але сам підроблений документ залишається у володінні винного, наприклад, пред`являється підроблене посвідчення контролеру при користуванні громадським транспортом; надання фальшивого посвідчення учасника ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС для одержання пільг). Під ознаки цієї статті підпадає також використання справжнього, але чужого документа (наприклад, пред`явлення з метою безкоштовного проїзду міліцейського посвідчення, що належить іншій особі).

Заподіяння значної майнової шкоди шляхом використання підробленого документа за відсутності ознак шахрайства підлягає кваліфікації за статтями 358 та 192 КК.

Дії особи, яка спочатку підробила документ, а згодом його використала, слід кваліфікувати за сукупністю злочинів, передбачених частинами 1 і 3 ст. 358 КК. Якщо строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за раніше вчинене підроблення сплив, винний відповідатиме лише за його використання (ч. 3 ст. 358 КК).

У разі використання підроблених документів з метою ухилитися від сплати податків, зборів, інших обов`язкових платежів, якщо ці дії призвели до фактичного не- надходження до бюджетів чи державних цільових фондів коштів у значних розмірах, дії винної особи додатково слід кваліфікувати за ст. 212 КК (п. 13 ППВСУ «Про деякі питання застосування законодавства про відповідальність за ухилення від сплати податків, зборів, інших обов язкових платежів» від 8 жовтня 2004р. № 15).

Злочин вважається закінченим з моменту пред`явлення (надання) підробленого документа незалежно від того, чи вдалося винному досягти поставленої мети.

Суб`єктивна сторона злочину - прямий умисел.

Суб`єктом цього злочину може бути будь-яка особа, якій виповнилося 16 років.

В свою чергу, ст. 384 КК України передбачає відповідальність за завідомо неправдиве показання свідка, потерпілого, завідомо неправдивий висновок експерта, спеціаліста, складені для надання або надані органу, що здійснює досудове розслідування, виконавче провадження, суду, Вищій раді правосуддя, тимчасовій слідчій чи спеціальній тимчасовій слідчій комісії Верховної Ради України, подання завідомо недостовірних або підроблених доказів, завідомо неправдивий звіт оцінювача про оцінку майна, а також завідомо неправильний переклад, зроблений перекладачем у таких самих випадках.

Об`єктивна сторона злочину за ст. 384 КК характеризується активною поведінкою - діями, які виявляються в: а) неправдивих показаннях свідка чи потерпілого; б) неправдивому висновку експерта; в) неправдивому звіті оцінювача про оцінку майна; г) неправильному перекладі, зробленому перекладачем.

За статтею 384 КК встановлено відповідальність за злочин із формальним складом, який визнається закінченим із моменту вчинення будь-якої із зазначених дій.

Відповідальність за ст. 384 КК настає, якщо показання, висновок, звіт чи переклад є неправдивими, тобто такими, які повністю або хоча б частково не відповідають дійсності. Показання (ст. 95 КПК) свідка (ст. 65 КПК) чи потерпілого (ст. 55 КПК) є неправдивими (лжесвідчення), якщо полягають у повідомленні недостовірних відомостей про факти та обставини, що мають значення для відповідного провадження. Висновок експерта (статті 69, 101, 102 КПК) є неправдивим, якщо в ньому невірно викладений хід дослідження, зроблені завідомо неправильні висновки, перекручені певні факти та обставини. Звіт оцінювача про оцінку майна (статті 6, 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 19 липня 2001 р. // ВВРУ. - 2001. - № 47. - Ст. 251) є неправдивим, якщо в ньому, наприклад, безпідставно занижується чи, навпаки, підвищується вартість майна, використовуються неналежні ціни для визначення вартості майна, оцінюється інше майно, а не те, на яке було накладено арешт, надається оцінка не всього, а лише частки майна тощо. Переклад визнається неправдивим, якщо перекладач (ст. 68 КПК) здійснює неправильну передачу тих показань, документів або інших матеріалів (наприклад, жестів і міміки глухонімих), що підлягають перекладу.

Злочин може бути вчинений лише шляхом активної поведінки - дії, бо для його об`єктивної сторони необхідно, щоб свідок чи потерпілий - у своїх показаннях, експерт - у висновку, оцінювач - у звіті, а перекладач - у перекладі діяли певним чином, тобто повідомляли неправдиві відомості, які стосуються тих чи інших обставин здійснюваного провадження. Невчинення таких дій, тобто невиконання зазначеними особами покладених на них обов`язків (бездіяльність), що виявляється в повному чи частковому замовчуванні фактів та обставин у показаннях, висновку, звіті чи перекладі, не може кваліфікуватися за ст. 384 КК, бо є однією з форм відмови від давання показань і тягне за собою відповідальність не за ст. 384, а за ч. 1 ст. 385 КК (див. коментар до ст. 385 КК).

Обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього злочину є певна обстановка його вчинення, оскільки передбачені в ст. 384 КК дії мають бути здійснені лише при провадженні дізнання, досудового слідства, судового чи виконавчого провадження або здійсненні розслідування тимчасовою слідчою комісією ВРУ (ст. 89 Конституції України), а звіт оцінювача - тільки при здійсненні виконавчого провадження (СПВСУ 2010. - С. 456-458).

Відповідальність за ст. 384 КК настає лише за умови, якщо свідка, потерпілого, експерта, оцінювача майна чи перекладача у встановленому законом процесуальному порядку (розписка, присяга) було попередньо попереджено про кримінальну відповідальність за давання неправдивих показань (статті 57, 67, 224 КПК, 50 ЦПК, 65, 141 КАС), неправдивий висновок (статті 70 КПК, 53 ЦПК, 66, 133 КАС), неправдивий звіт про оцінку майна (ч. 5 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження») або неправильний переклад (статті 68 КПК, 55 ЦПК, 68, 125 КАС). Відсутність такого попередження і належного процесуального його оформлення виключає відповідальність за ст. 384 КК (СПВСУ 2010. - С. 456-458).

За частиною 2 ст. 384 КК караються ті самі дії, якщо вони: а) або поєднані з обвинуваченням у тяжкому (ч. 4 ст. 12 КК), особливо тяжкому (ч. 5 ст. 12 КК) злочині; б) або поєднані зі штучним створенням доказів обвинувачення чи захисту (див. коментар до ст. 383 КК); в) або вчинені з корисливих мотивів (прагнення одержати внаслідок вчинення злочину матеріальні блага для себе чи інших осіб, одержати або зберегти певні майнові права, уникнути матеріальних витрат, досягти іншої матеріальної вигоди).

Суб`єктивна сторона злочину - лише прямий умисел, бо особа діє завідомо, тобто усвідомлює неправдивість своїх показань, висновку, звіту чи перекладу і бажає діяти саме таким чином. Мотиви та мета можуть бути різними і на кваліфікацію злочину не впливають, за винятком ч. 2 ст. 384, у якій однією з кваліфікуючих ознак є корисливі мотиви вчиненого.

Якщо дії, зазначені в ст. 384 КК, вчинюються з метою приховування тяжкого чи особливо тяжкого злочину, раніше вчиненого членом сім ї, близьким родичем або самою особою, яка дає неправдиві показання (висновок, переклад, звіт), вчинене на підставі

Суб`єкт злочину спеціальний - свідок, потерпілий, експерт, оцінювач майна або перекладач у кримінальному, цивільному, адміністративному провадженні чи при здійсненні виконавчого провадження, які у встановленому законом порядку попереджені про кримінальну відповідальність за вчинення дій, зазначених у ст. 384 КК. Слід ураховувати, що за ст. 384 КК не можуть нести відповідальність: а) підозрюваний, обвинувачений, підсудний, спеціаліст, цивільний позивач та відповідач; б) особи, які давали завідомо неправдиві показання (висновок, переклад, звіт) із такої справи, за якою вони надалі притягнуті до кримінальної відповідальності як обвинувачені; в) співучасники одного злочину за давання завідомо неправдивих показань щодо інших співучасників, навіть якщо кримінальне провадження щодо кожного з них здійснюється окремо.

Разом з тим згідно положень статті 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», на які посилається скаржниця у заяві про скоєння кримінальних правопорушень від 14.11.2025, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади і прізвища (крім первинних документів, вимоги до яких встановлюються Національним банком України) осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Залежно від характеру господарської операції та технології обробки облікової інформації до первинних документів можуть включатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції тощо).

Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-комунікаційної системи, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Інформація, що міститься у прийнятих до обліку первинних документах, систематизується на рахунках бухгалтерського обліку в регістрах синтетичного та аналітичного обліку шляхом подвійного запису їх на взаємопов`язаних рахунках бухгалтерського обліку. Операції в іноземній валюті відображаються також у валюті розрахунків та платежів по кожній іноземній валюті окремо.

Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця.

Права і обов`язки сторін, які виникають за результатами здійснення господарської операції, оформленої первинним документом відповідно до вимог цього Закону, не залежать від факту відображення її в регістрах та на рахунках бухгалтерського обліку.

Регістри бухгалтерського обліку повинні мати назву, період реєстрації господарських операцій, прізвища і підписи або інші дані, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у їх складанні.

Господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійснені.

У разі складання та зберігання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку з використанням електронних засобів оброблення інформації підприємство зобов`язане за свій рахунок виготовити їх копії на паперових носіях на вимогу інших учасників господарських операцій, а також правоохоронних органів та відповідних органів у межах їх повноважень, передбачених законами.

Підприємство вживає всіх необхідних заходів для запобігання несанкціонованому та непомітному виправленню записів у первинних документах і регістрах бухгалтерського обліку та забезпечує їх належне зберігання протягом встановленого строку

Відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи.

Копії первинних документів та регістрів бухгалтерського обліку можуть бути вилучені у підприємства лише за рішенням відповідних органів, прийнятим у межах їх повноважень, передбачених законами. Обов`язковим є складання реєстру документів, що вилучаються у порядку, встановленому законодавством.

Вилучення оригіналів таких документів та регістрів забороняється, крім випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством.

При цьому суд звертає увагу на те, що якщо зі змісту повідомлення про кримінальне правопорушення є очевидним, що обставини, викладені в ньому, не свідчать про те, що існує ймовірність вчинення будь-якого кримінального правопорушення і ці обставини для отримання зазначеного вище висновку не потребують перевірки засобами кримінального процесу або в силу його занадто абстрактного характеру неможливо встановити ні попередню кваліфікацію кримінального правопорушення, ні предмет, межі та напрямок досудового розслідування, яке ініціюється заявником, то такі повідомлення не мають вноситися до ЄРДР.

Такий висновок відповідає Рішенню Конституційного Суду України від 17.06.2020, згідно пункту 5 мотивувальної частини якого зазначено, що «встановлений законодавцем обсяг судового захисту стосовно оцінки бездіяльності уповноважених державних органів має забезпечити ефективність судового контролю, який має бути забезпечено під час розгляду відповідних питань хоча б у двох судових інстанціях: законодавець має запровадити такий обсяг судового контролю за бездіяльністю слідчого чи прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Реєстру після отримання заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, що дозволяв би здійснити ефективний судовий контроль щодо відповідних питань та за наявності підстав надати особі можливість ініціювати початок кримінального провадження, а отже, надати їй реальний доступ до судового захисту».

Разом з тим суд вказує, що викладені у заяві про вчинення кримінального правопорушення обставини по своїй суті зводяться до оцінки ОСОБА_3 правомірності поданих позивачем доказів, які містяться в матеріалах справи № 638/8589/25.

Водночас суд вказує, що розгляд цивільної справи № 638/8589/25, на яку посилається скаржниця у скарзі, продовжується, не завершено, та судове засідання призначено на 16.12.2025.

Так, згідно положень стаття 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення . Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 78 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому відповідачка під розгляду даної цивільної справи не позбавлена можливості як подати докази на спростування позиції іншого учасника, так як і заявити відповідні клопотання, зокрема, про призначення експертизи, витребування доказів тощо з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду.

Окрім того, згідно приписів частини 4 статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема, 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

У свою чергу, критерії належності, достовірності та допустимості доказів оцінюються судом в межах розгляду саме зазначеної цивільної справи, при ухваленні рішення, у судовому рішенні наводяться докази, відхилені судом, а також мотиви прийняття та/або відхилення тих чи інших доказів.

Разом з тим, як було зазначено вище, закон передбачає необхідність попередньої оцінки (аналізу) слідчим, прокурором, слідчим суддею (у разі оскарження заявником бездіяльності уповноваженої особи щодо невнесення відомостей до ЄРДР) змісту заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення на предмет викладення в ньому інформації саме про кримінальне правопорушення.

Вимоги частини 4 статті 214 КПК України, на які в обґрунтування скарги посилається заявник, стосуються процедури прийняття та реєстрації заяви про кримінальне правопорушення (а не внесення відомостей за нею до ЄРДР). Сам факт прийняття та реєстрації заяви про кримінальне правопорушення не є безумовною підставою для внесення уповноваженою особою на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, викладених в ній відомостей до ЄРДР, а є лише початком перебігу 24-годинного строку для попередньої оцінки цією особою змісту цієї заяви на наявність критеріїв заяви про кримінальне правопорушення та за умови відповідності цим критеріям для внесення відомостей до ЄРДР.

Отже, слідчий суддя не вбачає правових підстав для визнання бездіяльності щодо невнесення відомостей до ЄРДР за поданою заявою від 14.11.2025.

У зв`язку з вищезазначеним, слідчий суддя дійшов висновку, що подана скарга є безпідставною, необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями ст. 214, 303, 306, 307, 309 КПК України

ухвалив:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність уповноважених осіб Харківського районного управління поліції №3 ГУНП в Харківській області щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань - відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання копії судового рішення.

Слідчий суддя ОСОБА_1