УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 754/3858/23

провадження № 51-4211 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000730, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 286-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

За вироком ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 30 вересня 2022 року приблизно о 14 год. 05 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем «ВМW-Х5», д. н. з. НОМЕР_1 , який мав технічні невідповідності коліс і шин, за наявності яких забороняється експлуатація транспортних засобів, рухався по проїзній частині вул. Сержа Лифаря зі сторони вул. Електротехнічної у напрямку вул. Пухівської в м. Києві, у другій смузі при наявності двох смуг для руху в попутному напрямку та двох смуг для руху в зустрічному напрямку, зі швидкістю приблизно 132 км/год перед виїздом на перехрестя, 106 км/год безпосередньо перед зіткненням, тобто зі значним перевищенням максимально допустимої швидкості в населених пунктах 50 км/год., та при наближенні до перехрестя вулиць Сержа Лифаря, Крайньої, Пухівської та Меліоративної, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не обрав безпечну швидкість керованого ним транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, виїхав на призначений для зустрічного руху бік дороги, перетнувши при цьому подвійну суцільну лінію горизонтальної дорожньої розмітки 1.3 ПДР України, яку перетинати забороняється, та став виконувати маневр обгону автомобіля «Аudi-А4», д. н. з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_6 , який зупинився на вказаному перехресті для виконання маневру розвороту, та автомобіля «Seat-Leon», д. н. з. НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_7 , який виконував маневр повороту ліворуч на вул. Меліоративну, унаслідок чого здійснив зіткнення із автомобілем «Seat-Leon». У результаті ДТП водій автомобіля «Seat-Leon» ОСОБА_7 отримав тяжкі тілесні ушкодження.

Порушення ОСОБА_5 вимог пунктів 2.3 підпункту «б», 2.9 підпункту «а», 11.4, 12.1, 12.4, 12.9 підпункту «б», 14.6 підпункту «а», 31.4.5 підпунктів «а», «г» та горизонтальної дорожньої розмітки 1.3 ПДР України знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати оскаржену ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Свою позицію мотивує тим, що ухвала не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, оскільки судом не надано належної оцінки доводам апеляційної скарги захисника, зокрема, щодо неналежності і недопустимості частини доказів, які на думку сторони обвинувачення та суду першої інстанції підтверджували стан сп`яніння ОСОБА_5 . Зазначає, що відмова ОСОБА_5 від проходження огляду на стан сп`яніння була реалізацією його права на захист, після того, як він фактично набув статусу підозрюваного після затримання у порядку ст. 208 КПК України, та не може розцінюватися як доказ вчинення кримінального правопорушення у стані сп`яніння. Вважає, що наведена обставина стороною обвинувачення у ході судового розгляду не доведена поза розумним сумнівом, а тому підлягала виключенню, а вчинене діяння перекваліфікації на ч. 2 ст. 286 КК України.

Мотиви суду

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Із будь-яких інших підстав касаційний суд не вправі втручатися у рішення судів нижчих ланок.

Статтею 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Цією ж статтею передбачено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду - це рішення стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку. Тому воно має відповідати тим же вимогам, що й рішення суду першої інстанції, тобто бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, як це передбачено ст. 370 КПК України. Крім того, ухвала апеляційного суду за змістом має відповідати вимогам ст. 419 цього Кодексу.

Згідно із ст. 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Цих вимог суд апеляційної інстанції дотримався.

Не погодившись з ухваленим щодо ОСОБА_5 вироком суду першої інстанції, сторона захисту звернулась до Київського апеляційного суду з апеляційною скаргою, доводи якої здебільшого аналогічні до тих, що наведені у касаційній скарзі.

Предметом перевірки апеляційного суду були в тому числі доводи захисника щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оцінки доказів, неповноти судового розгляду.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу захисника в частині встановлених місцевим судом фактичних обставин, апеляційний суд навів в ухвалі докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу.

Істотних розбіжностей або суперечностей, які б могли вплинути на правильність висновку суду щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, колегією суддів апеляційного суду також не встановлено.

Визнаючи пред`явлене обвинувачення обґрунтованим та доведеним поза розумним сумнівом, суд зважив на показання ОСОБА_5 , потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , протоколів слідчих дій, висновків судових експертиз та інших письмових доказів. Апеляційний суд порушень порядку збирання, дослідження та оцінки доказів, у тому числі й тих, на які вказує захисник щодо підтвердження перебування винного у стані алкогольного сп`яніння, не встановив.

Зокрема, ствердив, що суд, діючи у відповідності до ст. 94 КПК України, дослідив усі обставини кримінального провадження та, керуючись законом, оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Твердження захисника про недопустимість і неналежність доказів у кримінальному провадженні було спростовано під час апеляційного розгляду.

Належність доказу є тією характеристикою, яка означає, що доказ прямо чи непрямо підтверджує існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 85 КПК України).

При цьому доведеність тих чи інших обставин злочину не завжди ґрунтується на прямих доказах і висновок щодо обставин справи може слідувати з аналізу сукупності непрямих доказів.

Непрямими є докази, на підставі яких у визначеному законом порядку суд опосередковано встановлює наявність або відсутність обставин, які входять до предмету доказування, відношення яких до справи неочевидне і може бути виявлено лише під час глибокого аналізу їх природи, суті та співставлення з іншими такими ж обставинами та які мають значення для правильного вирішення справи.

Процес доказування непрямими доказами в кримінальному провадженні полягає як у виявленні та встановленні безперервного зв`язку усіх непрямих доказів між собою в рамках конкретної системи, заключною метою яких є встановлення «проміжних» фактів, так і у встановленні безперервного зв`язку між «проміжними» фактами та обставинами, котрі складають сам предмет доказування.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що факт перебування особи у момент вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного чи іншого сп`яніння підлягає доказуванню, виходячи із положень статей 84, 92, 94 КПК України, шляхом дослідження і оцінки всієї сукупності доказів, зокрема й на підставі показань свідків (до прикладу постанови від 02 червня 2022 року у справі № 571/1436/15-к; від 02 жовтня 2025 року у справі № 685/1416/23).

Саме з таким підходом місцевого суду погодився суд апеляційної інстанції, спростувавши доводи сторони захисту щодо недоведеності стану сп`яніння водія.

Що стосується тверджень захисника, що ОСОБА_5 фактично після затримання набув статусу підозрюваного, мав право відмовитись від проходження огляду на стан сп`яніння, що було реалізацією його права на захист, а тому суди не могли сприймати таку відмову як доказ обставини, що підлягає доказуванню відповідно до ст. 91 КПК України, то вони є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 63 Конституції України особа не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, підозрюваний же має право на захист.

Забезпечення права на захист за ст. 20 КПК України полягає у наданні можливості підозрюваному надати усні або письмові пояснення з приводу підозри, права збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватися правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, передбачені КПК України.

При цьому реалізація особою права на захист не звільняє її від обов`язку дотримуватись імперативних вимог законодавства та виконувати законні вимоги уповноважених осіб.

Інструкцією про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції регламентовано, що у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим (пункт 8).

Сторона захисту підміняє законне право особи не давати показань щодо себе, невиконанням імперативної вимоги щодо проходження огляду на стан сп`яніння особою, яка скоїла ДТП, унаслідок якої травмовано людину, що є неприпустимим.

Така відмова ОСОБА_5 у контексті кримінальної процесуальної діяльності є нікчемною та повністю нівелює виконання закріплених ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження, які полягають у захисті особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Особа, яка скоїла ДТП, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у випадку відмови від проходження огляду не може очікувати на те, що така її поведінка не буде предметом оцінки суду при розгляді кримінального провадження по суті.

Суди правильно розцінили відмову ОСОБА_5 від проходження огляду на стан сп`яніння, як спосіб уникнення ним відповідальності за ч. 2 ст. 286-1 КК України. З таким висновком погоджується і Верховний Суд.

Апеляційний суд вмотивовано погодився із викладеними у вироку висновками щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286-1 КК України, призначеним йому покаранням, яке визнано таким, що відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, та, не встановивши істотних порушень вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався під час її постановлення, а тому доводи касаційної скарги захисника про протилежне неприйнятні.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, зважаючи на зміст касаційної скарги, не встановлено.

Обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої до неї копії оскарженого судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника слід відмовити.

З цих підстав Суд, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, постановив:

Відмовити захиснику ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 вересня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_5 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_11 ОСОБА_3