КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

7 січня 2026 року колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Макарівського районного суду Київської області від 07.05.2025, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Буськ Золочівського району Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 1 500 000 грн. моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

Вказаним вироком встановлено, що 03 серпня 2021 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_6 , керуючи вантажним автомобілем марки «Daf XF 95», реєстраційний номер НОМЕР_1 в зчіпці з причепом марки «Burg», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по вулиці Київській села Бишів, Фастівського району Київської області, від центру села Бишів, в напрямку села Пашківка, в порушення вимог пункту 2.3 б) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 (далі - Правила дорожнього руху), під час вибору безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку на вказаній ділянці дороги, а саме спуск та заокруглення дороги праворуч, чим порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху, внаслідок чого не впорався з керуванням - виїхав ліворуч на зустрічну смугу руху, при цьому перетнув суцільну лінію дорожньої розмітки, чим порушив вимоги пункту 34.1.1 Правил дорожнього руху, де здійснив зіткнення з автомобілем марки «Daimler- Benz 200», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_10 , котрий рухався в зустрічному напрямку, тобто до центру с. Вишів, в межах своєї смуги руху.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_10 та пасажир автомобіля «Daimler-Benz 200», реєстраційний номер НОМЕР_3 - ОСОБА_11 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці події.

Смерть ОСОБА_10 настала в результаті поєднаної травми тіла з переломами кісток скелету і ушкодженням внутрішніх органів.

Смерть ОСОБА_11 настала в результаті поєднаної травми тіла з переломами кісток скелету і ушкодженням внутрішніх органів.

Грубе порушення водієм ОСОБА_6 вимог пунктів 2.3 б), 12.1 та 34.1.1 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Потерпіла ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. Цивільний позов про відшкодування моральної шкоди задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_6 на її користь 3 000 000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, потерпіла посилається на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Звертає увагу, що грубе порушення обвинуваченим ПДР перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням ДТП та настанням смерті її батьків, що свідчить про значний ступінь небезпеки вчиненого, а також певним чином характеризує особу обвинуваченого. Стверджує про відсутність обставин, що пом`якшують покарання - щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину. Наголошує, що всі факти та обставини вчиненого злочину були самостійно встановлені правоохоронними органами, ОСОБА_6 не повідомляв жодних нових фактів у справі, при цьому виклик швидкої допомоги та повідомлення про ДТП здійснив не обвинувачений, а стороння особа, що не є проявом активного сприяння розкриттю злочину. Стверджує, що ОСОБА_6 не висловив щирого осуду своєї поведінки, а визнання вини не свідчить про наявність щирого каяття. Звертає увагу, що обвинувачений почав відшкодовувати шкоду лише через 14 місяців після події, після повідомлення йому про підозру і наразі шкода повністю не відшкодована.

Обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок суду та ухвалити новий, яким звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України. Відмовити у цивільному позові ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги, обвинувачений посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого внаслідок суворості. Стверджує, що його розкаяння не є формальним, оскільки він позичив у своїх родичів 3000 доларів та 270 000 грн., які добровільно передав потерпілій та повністю компенсував матеріальні збитки. Звертає увагу, що він добровільно відшкодував 293 000 грн. в якості моральної шкоди, а перебуваючи на волі, зможе працювати і надалі відшкодовувати моральну шкоду. Наголошує, що суд не взяв до уваги досудову доповідь, сформовану органом пробації. Зазначає, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, добровільно відшкодував завдані збитки, активно сприяв розкриттю злочину та усуненню його наслідків, щиро розкаявся, має позитивні характеристики, прагне і надалі підтримувати коштами потерпілу, потребує постійної медикаментозної підтримки у зв`язку з наявністю численних захворювань, що в сукупності свідчить про можливість застосування до нього положень ст.75 КК України. Також вказує, що оскільки на момент вчинення ДТП він перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Бусол» та керував транспортним засобом, що належить на праві власності його роботодавцю, то шкода, заподіяна ним під час виконання трудових обов`язків, в силу ч.2 ст.1187 ЦК України та усталеної практики Верховного Суду, повинна відшкодовуватися саме ТзОВ «Бусол», як власником джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо ним, як водієм. Крім того, вважає, що належним відповідачем у даній справі також має виступати ПАТ «НАСК «Оранта» в межах лімітів відповідальності, визначених страховими полісами, якими застраховано транспортні засоби, що спричинили ДТП.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників апеляційного розгляду, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, обговоривши і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, яке є необхідним й достатнім для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. Суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, а також наявність обставин, які пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.

З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке призвело до смерті двох осіб, конкретних обставин вчинення правопорушення, позиції потерпілої, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства та обґрунтовано обрав йому основне покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально, із призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на максимальний строк.

Разом з тим, з урахуванням даних про особу ОСОБА_6 , який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи, наявності обставин, які пом`якшують покарання - щирого каяття, часткового добровільного відшкодування завданих збитків, відсутності обставин, що обтяжують покарання, суд першої інстанції правильно призначив обвинуваченому основне покарання у мінімальному розмірі, передбаченому санкцією статті для даного виду покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги потерпілої про необхідність призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання, не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Також колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення ОСОБА_6 покарання та призначення покарання на підставі ст.75 КК України, з наведених вище підстав.

Отже судом першої інстанції при винесенні вироку дотримано вимог ст.ст. 50, 65 КК України, призначено покарання, що відповідає особі обвинуваченого та ступеню тяжкості вчиненого ним правопорушення, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, як обвинуваченим, так і іншими особами.

Щодо вимог апеляційних скарг в частині вирішення цивільного позову, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 , суд першої інстанції частково задовольнив цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 , стягнувши з ОСОБА_6 на її користь 1 500 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

Спричинення у даному провадженні моральної шкоди потерпілій діями обвинуваченого не ставиться під сумнів, а вирішуючи питання щодо розміру її відшкодування, суд належним чином врахував характер та обсяг страждань, які зазнала потерпіла, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у житті потерпілої, характер немайнових втрат, можливість їх відновлення.

На думку колегії суддів визначений розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам розумності і справедливості, а тому підстав для зменшення чи збільшення розміру стягнень за цивільним позовом колегія суддів не вбачає.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Макарівського районного суду Київської області від 07.05.2025 щодо ОСОБА_6 без змін.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

_________________ _________________ _________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3