Номер провадження 1-кп/404/377/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2025 року м. Кропивницький

Фортечний районний суд міста Кропивницького у складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі Фортечного районного суду міста Кропивницького клопотання прокурора Кропивницької окружної прокуратури ОСОБА_3 , про закриття кримінального провадження №0000196 від 21.01.2022, за попередньою правовою кваліфікацією по ч. 1 ст. 190 КК України, у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Кропивницької окружної прокуратури звернувся з клопотанням про закриття кримінального провадження, з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України, у зв`язку з не встановленням особи яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України. В обґрунтування прокурор вказав, що сектор дізнання Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області проводив досудове розслідування по зазначеному кримінальному провадженню.

За версією представника сторони обвинувачення: 20.01.2022 р., до канцелярії ч/ч Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області надійшли матеріали Департаменту кіберполіції в Кіровоградскій області, за заявою гр.. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя м. Київ, про те, що невідома особа, шахрайським шляхом під приводом надання послуг «Приватбанку» заволоділа грошовими коштами в сумі 14 577 грн. 51 коп., чим спричинила збитків на вказану суму.

По результатами проведеного досудового розслідування не вручили письмових повідомлень про підозру, не затримували в порядку ст. 208 КПК України, обвинувальний акт не складався і до суду не направлявся, тобто сторона обвинувачення не встановила особу, яка вчинила кримінальне правопорушення.

З дня вчинення невстановленою особою кримінального проступку за попередньою кваліфікацією по ч. 1 ст. 190 КК України, минуло більше трьох років, тому прокурор обґрунтовує, що є підстави для закриття кримінального провадження на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Потерпілий не з`явився. Прокурор не з`ясував ставлення потерпілого до закриття провадження по вказаним правовим підставам.

Сектор дізнання Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області проводить досудове розслідування по вказаному вище кримінальному провадженню за попередньою правовою кваліфікацією по ч.1 ст. 190 КК України. Після проведених слідчих дій та прийнятих процесуальних рішень, встановити особу, яка вчинила кримінальний проступок, не представилось за можливе. Представники сторони обвинувачення не вручили письмове повідомлення про підозру; нікого не затримали; обвинувальний акт до суду не направили.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі.

Дійсно, з дня внесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 190КК України, минуло більше трьох років, тому прокурор використав надмірний формалізм і подав клопотання до суду про закриття кримінального провадження.

На підставі статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Прокурор клопоче постановити остаточне процесуальне рішення по кримінальному провадженню. Отже для оцінки доказів суд використовує стандарт доведення поза розумним сумнівом який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій. Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію потерпілого. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи. Крім того, законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення чи потерпілий, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням, у тому числі поза розумним сумнівом переконатись у правильності кримінально-правової кваліфікації кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст. 25 КПК України, слідчий, прокурор зобов`язані вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Слідчий, прокурор повинні забезпечити повне та ефективне проведення досудового розслідування (ст. ст. 36, 40 КПК України).

У кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення; форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення (п.п.1-2 ч. 1 ст. 91 КК України). Обов`язок доказування обставин кримінального правопорушення покладається на слідчого та прокурора (ст.ст. 91-93 КПК України).

Прокурор вказаних вимог не виконав, поза розумним сумнівом не довів правильність визначеної ним кримінально-правової кваліфікації за ч. 1 ст. 190 КК України.

У тексті поданого клопотання та під час судового засідання прокурор не обґрунтував і не подав беззастережних доказів про відсутність в діях невстановленої особи особливо кваліфікованих кримінально правових ознак, передбачених ч. ч. 2-3 ст. 190 КК України, як то:

-заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене шляхом незаконних операцій з використання електронно-обчислювальної техніки;

-заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене повторно;

-заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), вчинене за попередньою змовою групою осіб;

Так, ч. 3 ст. 190 КК України передбачає відповідальність за шахрайство, вчинене шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки. Під незаконними операціями з використанням електронно-обчислювальної техніки як кваліфікуючою ознакою шахрайства слід розуміти такі спрямовані на заволодіння чужим майном або придбання права на майно операції, в основі яких лежать обман чи зловживання довірою. При цьому вказану кваліфікуючу шахрайство обставину утворюють лише операції, здійснення яких без використання електронно-обчислювальної техніки є неможливим. Електронно-обчислювальна техніка у даному випадку виступає засобом вчинення злочину, а здійснювані з використанням неї операції становлять зміст шахрайського заволодіння чужим майном чи правом на нього. Використання електронно-обчислювальної техніки для неправомірного заволодіння чужим майном утворює склад злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України, коли застосовує програмні засоби, які дають змогу винному будь-яким чином (шляхом відшукання випадкових цифр, паролів тощо) здійснити несанкціонований доступ до інформації, яка зберігається чи обробляється в автоматизованих системах, щоб ввести в оману автоматизовану систему і видати себе за того, хто має право в ній працювати і здійснювати відповідні операції. Проникнувши у такий спосіб до відповідної електронної системи, винний здійснює ті чи інші операції, як це робив би той, хто має на це право. При цьому він може вплинути на процес обробки інформації, перекрутити її зміст чи знищити, задати необхідну для заволодіння майном чи правом на нього команду, налагодити систему так, щоб вона функціонувала в режимі, який би забезпечив винному або іншим особам незаконне отримання чужого майна чи права на нього. Та реалізується за допомогою використання електронно-обчислювальної техніки, що потребує наявності відповідних знань, рівня підготовки, навичок. Зловживання довірою як спосіб шахрайства при незаконних операціях з використанням електронно-обчислювальної техніки має місце тоді, коли винна особа в результаті довірчих відносин (у зв`язку з виконанням службових обов`язків, дружніми стосунками з потерпілим тощо) має вільний доступ до здійснення відповідних операцій і недобросовісно використовує ці відносини для неправомірного заволодіння чужим майном чи правом на нього. У цьому кримінальному провадженні прокурор не дослідив чи діяла невстановлена особа з використанням мережі електрозв`язку та незаконних операцій спрямованих на заволодіння грошима потерпілого. Такі дії невстановленої особи мають охоплюватись диспозицією ч. 3 ст. 190 КК України, шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки. (постанови Верховного Суду у справах №750/6192/17,№ 159/2149/17,№607/9095/22, №484/1701/20,752/8994/22).

Прокурор не переконав і не подав доказів, що невстановлена особа діяла одноособово, без попередньої змови групою осіб та вчинила тільки один майновий злочин. Навпаки, обізнаність винного про особу потерпілого, наявний доступ до баз даних, постійні численні телефонні з`єднання, високій рівень спеціальних знань у банківський сфері та надання послуг, заздалегідь підшукані технічні можливості, зокрема: номери телефонів, реквізити банківських карток, переказ коштів на інших отримувачів дають достатні підстави обґрунтовано стверджувати про злагодженість і системність такої поведінки невстановлених осіб та велику вірогідність співучасті інших осіб у вчиненні злочину стосовно потерпілого.

Згідно п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, учасники кримінального провадження мають право заявляти клопотання прокурору про закриття кримінального провадження за наявності передбачених цим пунктом підстав, а саме коли не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Пункт 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, уповноважує слідчого суддю здійснювати судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні. Клопотання прокурора незаконне, оскільки представник сторони обвинувачення має враховувати насамперед суспільні інтереси, які він захищає та майнові права потерпілого, якому шкоду не відшкодували. Прокурор належним чином не перевірив версію потерпілого. Від потерпілого не отримано згоду на закриття провадження з вказаних правових підстав.

Представники сторони обвинувачення не цікавились думкою потерпілого про правильність запропонованої прокурором попередньої кваліфікації злочину по ч. 1 ст. 190 КК України, чи діяннях невстановленовлених осіб наявний склад умисного тяжкого злочину передбаченого ч.ч. 2-3 ст. 190 КК України, по якому ще не закінчились строки давності притягнення до кримінальної відповідальності.

За таких умов необхідно використати практику застосування оцінки доказів, висловлену Верховним Судом по справі № 991/722/21 від 21 листопада 2023 року, коли своїми діями сторона кримінального провадження створила та/або сприяла створенню обставин, через які дослідження доказів став недоступним для потерпілого. Прокурор не дослідив висловлену нею версію розвитку подій. Внаслідок бездіяльності прокурора, потерпілий не міг адекватно реалізувати власні процесуальні можливості, які могли б компенсувати невигідне становище, у якому він опинився. Цей принцип має також застосовуватися, mutatis mutandis, до інших ситуацій, коли сторона через ті чи інші обставини обмежується у використанні можливостей для з`ясування важливих обставин справи. Наслідки поведінки сторони, яка своїми діями унеможливила або значно ускладнила дослідження важливих доказів, має тлумачитися на користь протилежної сторони, щоб не заохочувати сторону до використання таких прийомів. Проведення прокурором однобічного досудового розслідування виключає можливість задоволення клопотання про закриття кримінального провадження

Відповідно до ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Звертаю увагу, що при зверненні з клопотанням про закриття цього кримінального провадження, прокурор навів надто формальні підстави, які не підтверджені належними і допустимими доказами, оскільки без дослідження та належного правового аналізу залишилась сама правова кваліфікація, правильність встановлення якої впливає на законність прийняття остаточного судового рішення.

Прокурор використав надто формальні ознаки для звернення з клопотанням про закриття кримінального провадження. Правильність такого твердження міститься у правовому висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № П/9901/736/18 (провадження № 11-989заі18), а також у постановах Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 352/882/18 (провадження № К/9901/65687/18), від 26 червня 2019 року у справі № 826/13030/18 (провадження № К/9901/67011/18), від 21 серпня 2019 року у справі № 826/11852/18 (провадження № К/9901/67801/18), від 27 листопада 2019 року № №819/313/18 (провадження № К /9901/156/19).

При цьому Верховний Суд зазначив, що згідно з практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, та як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм є порушенням права на справедливий судовий захист.

Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. рішення у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки», «ЗУБАЦ ПРОТИ ХОРВАТІЇ» (ZUBAC v. CROATIA), (Beles and Others v. The Czech Republic), №47273/99, пп. 50-51 та 69, ЄСПЛ 2002 IX, та «Волчлі проти Франції» (Walchli v. France), №35787/03, п. 29, від 26 липня 2007 року).

При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між формалізмом та надмірним формалізмом. Так, формалізм є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Надмірний ж формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява №48778/99).

Керуючись ст. ст. 12, 49 КК України, та ст. ст. 284, 376, 369-372 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора Кропивницької окружної прокуратури ОСОБА_3 , про закриття кримінального провадження №0000196 від 21.01.2022, за попередньою правовою кваліфікацією по ч. 1 ст. 190 КК України, у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, на підставі п. 3-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду через Фортечний районний суд м. Кропивницького протягом семи діб з моменту її проголошення.

Суддя Фортечного районного суду

міста Кропивницького ОСОБА_1