Справа № 404/8350/24
Номер провадження 1-кп/404/362/24
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 жовтня 2025 року Фортечний районний суд м. Кропивницького у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницький кримінальне провадження № 0000560 від 06.07.2024 року

про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Березівка Маловисківського району, Кіровоградської області, українки, громадянки України, з вищою освітою, заміжня, утриманців та пільг не маючої, працюючої начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4

потерпілої: ОСОБА_5

представника потерпілої: ОСОБА_6

захисника: ОСОБА_7

обвинуваченої: ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ :

Органами досудового розслідування ОСОБА_3 обвинувачуються у вчиненні інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, тобто кримінальному правопорушенні передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.

Скоєного нею на думку обвинувачення за обставин викладених в обвинувальному акті, підтримане прокурором під час судового розгляду, з наступних обставин:

05.07.2024 близько 14:00 години, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала з місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 . В цей час за вище вказаною адресою прибула ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щоб виконати ухвалу Кіровського районного суду Кіровограда № 2-з/404/8/24 від 06.03.2024 та забрати свою малолітню доньї ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . З цього приводу між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин, виникла сварка, в ході якої у ОСОБА_3 виник умисел і спричинення фізичного болю потерпілій ОСОБА_5 шляхом вчинення інших насильницьких дій.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільну небезпечність свого діяння, передбачаючи та бажаючи настання суспільно- небезпечних наслідків у вигляді фізичного болю, ОСОБА_3 , із зусиллям обома руками штовхнула ОСОБА_5 в область грудної клітини, після чого з силою хапала за_руки потерпілу, далі лівою рукою схопила останню за волося та зробила різкий рух рукою донизу.

Своїми протиправними діями ОСОБА_3 спричинила потерпілі ОСОБА_5 фізичного болю і не спричинила тілесних ушкоджень.

Таким чином, як зазначено у обвинувальному акті ОСОБА_3 своїми умисними діями, вчинила інші насильницькі дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 126 КК України.

За результатами судового розгляду, з огляду на свідчення обвинуваченої, потерпілої, свідків та ретельного аналізу та оцінки інших доказів наданих стороною обвинувачення з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд прийшов до висновку, що відносно ОСОБА_3 слід ухвалити виправдувальний вирок, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченої є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України.

В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення інкримінованого їй не визнала, просять їх виправдати, оскільки інкримінованого їй кримінального правопорушення не вчиняла і до вчинення цього злочину непричетна та повідомила суду, що 05.07.2024 року за місцем свого проживання АДРЕСА_2 з метою виконання Ухвали ІНФОРМАЦІЯ_5 по цивільній справі 404/6710/23 про визначення місця проживання дитини прибули державні виконавці: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ), потерпіла ОСОБА_5 (стягувач) з метою забезпечення виконання вказаної ухвали. В той момент в квартирі були присутні її чоловік, її син ОСОБА_13 , її донька ОСОБА_14 , цивільний представник сина у цивільній справі ОСОБА_15 , та малолітня онука ОСОБА_8 .. Пізніше прийшли адвокат ОСОБА_16 , про те, остання до квартири не заходила.

Під час спілкування з потерпілою ОСОБА_5 , дитина ОСОБА_8 , в присутності державних виконавців відмовилась іти до матері, про що державні виконавці складали акт. Внаслідок того, що дитина відмовилась іти до матері ОСОБА_5 вибігла з квартири де її чекала її адвокат ОСОБА_16 та вимагала повернутись до квартири щоб знову провести виконавчі дії. ОСОБА_5 стала в дверному проймі, між квартирою та під`їздом, тим самим спиною тримала двері до квартири. Вона підійшла до вхідних дверей квартири, так як вважала, що виконавчі дії завершено, та бажала зачинити вхідні двері до своєї квартири для чого потягнула правою рукою до дверної ручки. В цей час потерпіла ОСОБА_5 нанесла їй удар по руці, на що вона відштовхнула ОСОБА_5 від себе з метою оборони, захищаючись, оскільки реально вважала, що остання продовжить активні противоправні дії та і надалі буде наносити їй тілесні ушкодження. Під час того, як вона намагалась зачинити двері до квартири між нею та ОСОБА_5 і ОСОБА_16 відбулась словесна перепалка, про те, вона не вчиняла першою будь-яких активних дій спрямованих на нанесення ударів ОСОБА_5 .

Крім того, зазначає про те, що перебувала в стані необхідної оборони у неї не було умислу на спричинення ОСОБА_5 ударів, що б спричини фізичний біль.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; норми Конституції України є нормами прямої дії; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.

У статті 62 Конституції України закріплено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчинені злочину. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до частини 2 статті 17 Кримінального процесуального кодексу України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з частиною 1 статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Положеннями статті 25 КПК України передбачено обов`язок прокурора, слідчого в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення або в разі надходження заяви про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Крім того, відповідно до частини 3 статті 9 КПК України, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

За правилами статті 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини, вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Відповідно до частини 1 статті 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, передбачених статтею 91 КПК України, покладається на прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Так, в обґрунтування винуватості ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбачених ч.1 ст.126 КК України, сторона обвинувачення, посилається на наступні докази, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, а саме:

- показаннями, допитаної у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_5 , яка показала, що за обставин викладених в обвинувальному акті прибула за адресою проживання ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 , разом з державними виконавцями з метою виконання ухвали ІНФОРМАЦІЯ_5 . Також, підтвердила, що між нею та обвинуваченою виникла словесна перепалка, а в подальшому знаходячись в дверному пройомі ОСОБА_3 перша нанесла їй удар, що стало приводом для їх бійки. Потерпіла не заперечувала того факту, що в подальшому також наносила удари ОСОБА_3 про те, ці дії були спрямовані на захист. Під час допиту потерпіла ОСОБА_5 підтримала заявлений позов, про те не змогла пояснити та обґрунтувати в чому саме полягало її моральне страждання, як воно виражалось та чим це доводиться.

- показаннями, допитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_16 , яка повідомила, що являється представником ОСОБА_17 по цивільній справі № 404/6710/23, в ході якої її клієнтка проходить процедуру розлучення та поділу майна з її чоловіком ОСОБА_18 . 05.07.2024 близько 14:00 свідок разом зі своєю клієнткою прибули до домоволодіння за аресою: АДРЕСА_2 , для виконання ухвали суду згідно з якою ОСОБА_19 в цей час повинна забирати спільну дитину з ОСОБА_20 для подальшого 10- ти денного проживання дитини з мамою. В ході виконання ухвали у присутності представників ДВС, між ОСОБА_21 та ОСОБА_19 , на ґрунті раніше виниклих неприязних відносин сталася словесна перепалка, в ході якої, зі слів свідка, ОСОБА_3 почала штовхати, наносити удари, хапати та стискати передпліччя, тягати за волосся ОСОБА_22 , на що остання відповідала стискання передпліч та поштовхами ОСОБА_3 .

Суд критично ставитись до показів наданих свідком адвокатом ОСОБА_16 , так як остання особисто зацікавлена в наслідках розгляду справи, а саме визнання обвинуваченої ОСОБА_3 винною у вчиненні даного кримінального проступку, так як має дружні стосунки з потерпілої ОСОБА_5 , захищає її інтереси в іншому кримінальному провадження, де ОСОБА_3 є потерпілої та їй спричинено тілесні ушкодження ОСОБА_5 .

Окрім того, під час судового розгляду було встановлено, що і підтверджується матеріалами кримінальної справи, адвокат ОСОБА_16 була не лише представником ОСОБА_5 у цивільних справах, а і представником потерпілої у даному кримінальному провадження, як на стадії досудового розслідування кримінального провадження так і приймала участь у підготовчому судовому засідання по даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 КПК України свідком є фізична особа, якій відомі або можуть бути відомі обставини, що підлягають доказуванню під час кримінального провадження, і яка викликана для давання показань.

Згідно з п.1 ч.2 ст.65 КПК України не можуть бути допитані як свідки - захисник, представник потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, законний представник потерпілого, цивільного позивача у кримінальному провадженні - про обставини, які стали їм відомі у зв`язку з виконанням функцій представника чи захисника.

За наведених обставин суд визнає недопустимим доказом - показання свідка - адвоката ОСОБА_16 , так як остання здійснювала функції представника потерпілої ОСОБА_5 як на стадії досудового розслідування так і в ході підготовчого судового засідання в суді першої інстанції. Окрім того, адвокат ОСОБА_16 , будучи представником ОСОБА_5 , відповідно до ст. 290 КПК України отримала повний доступ до матеріалів кримінального провадження, отримала копії матеріалів кримінальної справи та була ознайомлена з доказами, протоколами в тому числі і протоколами допитів.

- показаннями, допитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_13 (колишній чоловік ОСОБА_5 ), який повідомив, що 05.07.2024 близько 14:00 його колишня дружина, та працівниками ДВС прибули за адресою: АДРЕСА_2 , для виконання ухвали, згідно якої їх спільна дитина кожну першу п`ятницю місяця повинна проживати з мамою протягом 10 днів. В ході виконавчих дій дитина відмовилася їхати з ОСОБА_5 про що виконавці склали відповідний акт. Згодом за вище вказаною адресою прибула адвокат колишньої дружини ОСОБА_16 , яка зі слів свідка почала провокувати конфлікт та вимагати проведення повторних виконавчих дій. Відносно проведення повторних виконавчих дій його мати - ОСОБА_3 , була категорично проти, так як такі дії могла негативно відобразитись на психо-емоційному стані малолітньої дитини, на фоні чого між останньою та ОСОБА_5 відбувся словесний конфлікт, в ході якого колишня дружина - ОСОБА_5 , перша штовхнула ОСОБА_3 рукою, внаслідок чого між ними почалася штовханина, в ході якої жінки перемістилися за межі квартири, на площадку біля неї, де штовхали одна одну, хапали та стискали передпліччя одна одної, ініціатором конфлікту була ОСОБА_5 , а ОСОБА_3 лише рефлекторно захищалась від фізичного тиску ОСОБА_5 . Він разом з працівником ДВС, втрутились в конфлікт, та розборонили бійку. В подальшому обидві сторони конфлікту викликали працівників поліції та написали заяви за фактом нанесення тілесних ушкоджень.

- показаннями, допитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_15 , який повідомив, що, є цивільним представником у цивільній справі 404/6710/23, та 05.07.2024 близько 14:00 був присутній за адресою: АДРЕСА_2 з метою виконання свої повноважень представника та забезпечення законності виконання ухвали суду ІНФОРМАЦІЯ_5 став очевидцем конфлікту, а в подальшому і бійки між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . Так, свідок ОСОБА_15 надав аналогічні показання, що і свідок ОСОБА_13 , та зазначив що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 виник словесний конфлікт в ході якого потерпіла ОСОБА_5 перша нанесла удар обвинуваченій ОСОБА_3 , у відповідь на що ОСОБА_3 відштовхнула останню. В подальшому бійка продовжилась в під`їзді, за межами квартири, протягом короткого проміжку часу, що супроводжувалось взаємним обміном ударів, поштовхів, хапань за різні частин тіла. Оціньоючи конфліктну ситуацію розцінює дії ОСОБА_3 як самозахист від фізичного втручання зі сторони ОСОБА_23

- показаннями, допитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_14 яка повідомила, що, є донькою обвинуваченої ОСОБА_3 та також була присутня 05.07.2024 близько 14:00 за адресою: АДРЕСА_2 надала аналогічні покази, що і свідок ОСОБА_13 та ОСОБА_15 , підтвердила ті обставини на які посилається обвинувачена ОСОБА_3 , а саме підтвердила, що в ході словесної перепалки саме потерпіла ОСОБА_5 перша нанесла удар обвинуваченій ОСОБА_3 , на що остання відреагувала, як захист та була вимушена відштовхнула від себе потерпілу ОСОБА_5 , що в подальшому переросло у бійку, яка тривала не довго.

- показаннями, допитаної у судовому засіданні свідка ОСОБА_9 яка повідомила, що Свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , державні виконавці, які були присутні 05.07.2024 близько 14:00 за адресою: АДРЕСА_2 з метою забезпечення виконання Ухвали ІНФОРМАЦІЯ_5 по цивільній справі 404/6710/23. Всі свідки (державні виконавці, які були присутні на місці події) повідомили, що бачили словесну перепалку, про те, конфлікт розвивався на стільки швидко, що останні не мало об`єктивної можливості та не бачила хто саме з жінок перший наніс удар, оговтались вже коли жінки вчинили штовханину між собою у під`їзді біля квартири.

Судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, досліджені наступні документи, у яких викладені чи посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження, які надані стороною обвинувачення, а саме:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 06 липня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000560, з якого вбачається, що 05.07.2024 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення з правовою кваліфікацією - ч. 1 ст. 126 КК України, за фабулою правопорушення: ОСОБА_3 противоправними діями спричинила потерпілій ОСОБА_5 фізичного болю і не спричинила тілесних ушкоджень.

Рапортом ІНФОРМАЦІЯ_6 про надходження повідомлення ОСОБА_5 із служби 102 про те, що 05.07.2024 року о 14 год.00 хв. за адресою АДРЕСА_2 її побила колишня свекруха ОСОБА_3 .

Протокол прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію від 05.07.2024 року згідно якої ОСОБА_5 повідомила, що 05.07.2024 року о 14 год.00 хв. за адресою АДРЕСА_2 її виштовхнула з квартири ОСОБА_3 і нанесла тілесні ушкодження у вигляді фізичного болю.

Довідка №5113 видана ОСОБА_5 яка зверталась 05.07.2024 року для надання медичної допомоги в травмопункті, в ході огляду виявлено забійні садна обох верхніх кінцівок підшкірна гематома правої ліктьової ямки та правої лопатки лівого плеча.

Протоколом проведення слідчого експерименту з фото таблицями до нього від 15.07.2024 року проведеного за участі ОСОБА_5 яка розповіла та показала обставини спричинення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_3 .

Протоколом огляду предмету від 25.07.2024 року згідно якого ОСОБА_3 передала слідчому диск з відеозаписом з камер відеоспостереження за адресою: АДРЕСА_2 , на якому зафіксовані події що мали місце 05.07.2024 року за адресою АДРЕСА_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Протоколом огляду предмету від 30.07.2024 року згідно якого ОСОБА_5 передала слідчому диск з відеозаписом з камер мобільного телефону відеозапис за адресою АДРЕСА_2 , на якому зафіксовані події що мали місце 05.07.2024 року за адресою АДРЕСА_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 . З переглянутого відео відслідковуються події аналогічні подіям з відеозапису наданих ОСОБА_3 , однак відео надане ОСОБА_3 зафіксовано з стаціонарних камер відеоспостереження, в той час ОСОБА_5 надає відео зняте на мобільний пристрій запис якого розпочато до початку подій, то б то можна зробити однозначний висновок що ОСОБА_5 слідувала до квартири ОСОБА_3 не лише побачитись з дитиною, а і влаштувати конфліктну ситуацію, а відеозапис використати як доказ невинуватості її в створеній конфліктній ситуації, тим самим покласти в основу обвинувачення ОСОБА_3 .

Висновком експерта № 564 від 31.07.2024 року згідно якої відповідно до наданої медичної документації у ОСОБА_5 мались тілесні ушкодження у вигляді: саден обох верхніх кінцівок, підшкірна гематома правої ліктьової ямки, правої лопатки та лівого плеча, відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Наявність тілесних ушкоджень не співпадають з місцями фізичного болю спричинених ОСОБА_3 відповідно до висунутого обвинувачення, а саме штовханина обома руками ОСОБА_5 в область грудної клітки, хапання за руки та волосся ОСОБА_5 .

Стороною захисту в ході розгляду кримінального провадження заявлено клопотання про визнання доказів недопустимими з наступним обґрунтуванням:

стороні захисту були відкриті такі документи: Постанова про призначення грипу дізнавачів для проведення досудового розслідування від 08.07.2024 року, підписана заступником начальника сектору дізнання Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_24 (т. 1 а.с. 7), Постанова про прийняття кримінального провадження до свого провадження від 08.07.2024 року, яка підписана дізнавачем сектору дізнання Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_25 (т. 1 а.с. 8). Захист вважає, що зазначені процесуальні документи прийняті з порушенням норм чинного кримінального процесуального законодавства, а тому є незаконними.

Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. З КПК України дізнання - форма досудового розслідування, в якій здійснюється розслідування кримінальних проступків.

За пунктом 4-1 ч. 1 ст. З КПК України дізнавач - службова особа підрозділу дізнання органу Національної поліції, органу безпеки, органу Бюро економічної безпеки України, органу Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України, у випадках, установлених цим Кодексом, уповноважена особа іншого підрозділу зазначених органів, які уповноважені в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних проступків.

Відповідно до пункту 7-1 ч. 1 ст. 3 КПК України керівник органу дізнання - начальник підрозділу дізнання органу Національної поліції, органу безпеки, органу Бюро економічної безпеки України, органу Державного бюро розслідувань, Національного антикорупційного бюро України, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівник органу досудового розслідування.

В матеріалах кримінального провадження відсутні документи (накази, розпорядження), які б покладали виконання обов`язків керівника органу дізнання на заступника начальника сектору дізнання ОСОБА_26 .

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Оскільки на момент винесення Постанови про призначення грипу дізнавачів для проведення досудового розслідування від 08.07.2024 та Постанови про прийняття кримінального провадження до свого провадження від 08.07.2024 року ОСОБА_27 не була керівником органу дізнання, зазначені процесуальні документи є не легітимними, а прийняті рішення про визначення особи - ОСОБА_28 , на якого покладається проведення дізнання в кримінальному провадженні № 0000560 від 06.07.2024 року, - є незаконним, що тягне визнання всіх слідчих та процесуальних дій в кримінальному провадженні, що були проведені дізнавачем сектору дізнання Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_25 , недопустимими доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 86 КПК України недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Вважають, що докази, отримані дізнавачем сектору дізнання Кропивницького РУП ГУНП в Кіровоградській області ОСОБА_25 , а саме: Запит про надання інформації №19251/111-24 (а.с. 34), Протокол допиту свідка ОСОБА_16 від 12.07.2024 року (а.с.36-38), Протокол допиту потерпілого ОСОБА_5 від 15.07.2024 року (а.с. 43-45), Протокол слідчого експерименти за участі ОСОБА_5 від 16.07.2024 року (а.с. 46-51) Протокол огляду предмету від 25.07.2024 року (а.с. 53-63), Постанова про визнання т; приєднання до кримінального провадження речових доказів від 25.07.2024 року (а.с. 60-61) Клопотання про тимчасовий доступ до речей і документів від 11.07.2024 року (а.с. 64-66) Протокол тимчасового доступу до речей і документів від 27.07.2024 року (а.с.65-70 Протокол огляду документів від 27.07.2024 року (а.с. 71-72), Запит від 17.07.2024 року (а. 74), Протокол огляду предмету від 28.07.2024 року (а.с. 76-79), Постанова про визнання приєднання до кримінального провадження речових доказів від 28.07.2024 року (а.с. 80-81) Протокол огляду предмету від 30.07.2024 року (а.с. 83-88), Постанова про визнання приєднання до кримінального провадження речових доказів від 30.07.2024 року (а.с. 89-99) Постанова про призначення судово-медичної експертизи від 30.07.2024 року (а.с. 92-9 Протоколу допиту свідка ОСОБА_9 від 25.07.2024 року (а.с. 96-98), Протокол допг свідка ОСОБА_10 від 31.07.2024 року (а.с. 99-100), Протокол допиту свідка ОСОБА_29 від 31.07.2024 року (а.с. 101-103), Протокол допиту свідка ОСОБА_12 від 14.08.2024 року (а.с.103-105), Рапорт від 30.07.2024 року (а.с. 106), Запит від 15.08.2024 року (а.с. 107), ОСОБА_30 (а.с. 108), Запит від 10.07.2024 року (а.с. 112), Запит від 10.07.2024 року (а.с.116), Повідомлення про підозру від 02.09.2024 року (а.с.135-137), Протокол роз`яснення права на захист від 02.09.2024 року (а.с.138), Вручення пам`ятки про процесуальні права та обов`язки підозрюваної від 02.09.2024 року (а.с. 139-142), Протокол допиту підозрюваної ОСОБА_3 від 02.09.2024 року (а.с. 143-145), Постанова про визнання та приєднання до матеріалів кримінального провадження документів від 03.09.2024 року (а.с. 149) Протокол огляду від 03.09.2024 року (а.с. 150-157), Постанова про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів від 03.09.2024 року (а.с.155), Запит на отримання інформації від 04.09.2024 року (а.с.163), Протокол допиту свідка ОСОБА_15 від 04.09.2024 року (а.с.165-167), Протокол допиту свідка ОСОБА_14 від 04.09.2024 року (а.с. 168-170), Рапорт від 10.09.2024 року (а.с.171-172), є недопустимими.

Суд не погоджується з даним твердженням, вище зазначенні докази є належними та допустимими так як "Т.в.о." означає "Тимчасово виконуючий обов`язки" це посада особи, яка тимчасово заміщає керівника (у вашому випадку начальниеп ІНФОРМАЦІЯ_7 ) на час його відсутності, доки не буде обрано або призначено нового керівника. Щодо відсутності в матеріалах кримінального провадження документи (накази, розпорядження), які б покладали виконання обов`язків керівника органу дізнання на заступника начальника сектору дізнання ОСОБА_26 то матеріали кримінального провадження містять докази скоєння кримінального правопорушення, в свою чергу накази, розпорядження, які б покладали виконання обов`язків керівника органу дізнання на заступника начальника сектору дізнання ОСОБА_26 не є доказом вчинення ОСОБА_3 кримінального проступку в даному кримінальному провадженні.

Під час судового розгляду було досліджено протокол огляду предметів від 28.07.2024 року та протокол огляду предметів від 30.07.2024 року, додатки до них у вигляді відеозаписів.

Під час перегляду відеозаписів з місця події долучених до матеріалів кримінального провадження, на яких відображено безпосередньо конфлікт від 05.07.2024 року вбачається, як ОСОБА_3 ( власник квартири) потягнулась до вхідних дверей, щоб зачинити їх, одночасно ОСОБА_5 нанесла ОСОБА_3 удар по руці. ОСОБА_5 в цей момент перша почала активні дії в сторону ОСОБА_3 , внаслідок чого остання оцінила їх як суспільного небезпечне посягання в її сторону, а тому відштовхнула ОСОБА_5 за межі квартири. З переглянутого відеоматеріалу встановлено, що саме потерпіла спровокувала бійку, та перша нанесла ОСОБА_3 удар, то цілком доводиться позиція сторони захисту про те, що обвинувачена ОСОБА_3 була вимушена захищати себе, та своє помешкання, проте не мала жодного наміру та умислу на спричинення ОСОБА_5 ударів, побоїв або інших насильницьких дій, які б завдали фізичного болю і не спричини тілесних ушкоджень.

Всебічно вивчивши всі обставини кримінального провадження та оцінивши кожний наданий доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів-з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_3 у вчиненні вказаного вище кримінального правопорушення, виходячи з такого.

Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження,серед яких є верховенство права,презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Обов`язком суду є забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст.62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

За ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

При вирішенні питання щодо достатності встановлених під час змагального судового розгляду доказів для визнання особи винуватою, суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання) «поза розумним сумнівом»,який означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. Зокрема, у справах, в яких наявність та/або характер умислу має значення для правової кваліфікації діяння, суд у своєму рішення має пояснити, яким чином встановлені ним обставини справи доводять наявність умислу саме такого характеру, який є необхідним елементом складу злочину, і виключають можливу відсутність умислу або інший характер умислу.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву в доведеності вини особи.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Подібне роз`яснення зазначеного принципу надає у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини,зокрема,у п.54 рішення від 06.12.2007 р.у справі «Козинець проти України»,та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду ,висловлене у постанові від 04.07.2018 р.у справі № 688/788/15-к провадження № 51-597км17.

Судовий вирок, який проголошується ім`ям держави, має бути законним, обґрунтованим і справедливим.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя» визнання особи винуватою у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.

Згідно ст.9 Конституції України,ст.19 Закону України "Про міжнародні договори України" чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у Рішенні по справі "Капо проти Бельгії" від 13 січня 2005 року.

Згідно з ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених ч. 2 цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого. Тобто тягар доведення винуватості обвинуваченого покладено на сторону обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 цього Кодексу мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.

За ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, тобто з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Статтею 84 КПК України передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані,отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, суддя і суд встановлюють наявність або відсутність фактів та обставин,що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Так, відповідно до ч.І ст.126 КК України передбачена кримінальна відповідальність за - Умисне завдання удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

З об`єктивної сторони кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 126 КК України, характеризується завданням удару, побоїв або вчиненням інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується умисною виною.

Відповідно до ст. 24 КК України умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала Його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.

Заподіяння удару, який завдав фізичного болю внаслідок необережної вини не є караним за ст.126 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до ч. 2 ст. 36 КК України кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Відповідно до ч. З ст. 36 КК України перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 37 КК України уявною обороною визнаються дії, пов`язані із заподіянням шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, і особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, лише помилково припускала наявність такого посягання. Уявна оборона виключає кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі достатні підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення. Якщо особа не усвідомлювала і не могла усвідомлювати помилковості свого припущення, але при цьому перевищила межі захисту, що дозволяються в умовах відповідного реального посягання, зона відлягає кримінальній відповідальності як за перевищення необхідної оборони як то в обстановці, що склалася, особа не усвідомлювала, та не могла усвідомлювати відсутність реального суспільно небезпечного посягання, вона підлягає кримінальній відповідальності за заподіяння шкоди через необережність.

Питання про те чи дійсно в особи були підстави для помилкового висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, вирішується з урахуванням конкретних обставин справи.

Виходячи із сукупності фактичних обставин, встановлено відсутність суб`єктивно сторони кримінального правопорушення, оскільки дії обвинуваченої ОСОБА_3 не були спрямовані на заподіяння, удару, що спричинив фізичний біль ОСОБА_5 діях ОСОБА_3 вбачається необхідна оборона.

Враховуючи показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які підтверджують, що саме ОСОБА_5 нанесла перший удар ОСОБА_3 , свідків державних виконавців, які не підтверджують, що саме ОСОБА_3 перша нанесла удар ОСОБА_5 , позиції самої обвинуваченої ОСОБА_3 переглянутого відеозапису - дії ОСОБА_3 були спрямовані на самозахист, оскільки з огляду на відеозапис з місця події, ОСОБА_3 потягнулась до вхідних дверей, щоб зачинити двері до квартири, одночасно ОСОБА_5 нанесла ОСОБА_3 удар по руці. ОСОБА_5 в цей момент перша почала активні дії в сторону ОСОБА_3 , внаслідок чого остання оцінила їх як суспільного небезпечне посягання в її сторону, а тому відштовхнула ОСОБА_5 за меж квартини чим завдала шкоду потерпілій, яка не є тяжкою.

В даному випадку відсутній як склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України оскільки ОСОБА_3 не мала умислу спричинити потерплій ОСОБА_5 тілесні ушкодження, фізичний біль тощо.

Аналізуючи доводи захисту про те, що досліджені в судовому засіданні докази обвинувачення не доводять наявності у діях ОСОБА_3 складу інкримінованого її кримінального правопорушення, суд встановив наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 р.№ 5 (зі змінами) "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постанови вироку", якщо зібрані у справі докази не підтверджують звинувачення і усі можливості збирання доказів вичерпані, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок.

За таких обставин суд зобов`язаний виправдати ОСОБА_3 по пред`явленому її обвинуваченню за недоведеністю її винуватості.

Цивільний позов ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди в сумі 25000 грн. та 16000 грн. витрат на правову допомогу адвоката, на підставі ч.3 ст. 129 КПК України, слід залишити без розгляду.

Відповідно до ст.124 КПК України, у разі ухвалення виправдувального вироку, судові витрати на залучення експертів з обвинуваченого не стягуються.

Долю речових доказів суд вирішує відповідно до положень ст.100 КПК України.

Відносно обвинуваченої запобіжний захід не обирався.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 126 КК України та виправдати у зв`язку з недоведеністю вчинення вказаного кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_5 про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди в сумі 25000 грн. та 16000 грн. витрат на правову допомогу адвоката залишити без задоволення.

Речові докази: СД диски зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Вирок суду першої інстанції, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на вирок суду, може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювались під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору та не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя Фортечного районного суду міста Кропивницького ОСОБА_1