УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2025 року

м. Київ

Справа № 191/3889/23

Провадження № 51-4482 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого та проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 25 лютого 2025 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років з позбавленням права обіймати посади в органах державної влади, місцевого самоврядування, в державних, комунальних підприємствах, установах, організаціях, та займатися юридичною професійною діяльністю, пов`язаною з наданням публічних послуг, на строк 15 років з конфіскацією усього належного йому на праві приватної власності майна.

Згідно з вироком ОСОБА_5 , який проживав у м. Старобільськ Старобільського району Луганської області, достеменно проінформований, що у 2014 році розпочалась збройна агресія РФ проти України, а також те, що

з 24 лютого 2022 року вона переросла у широкомасштабне вторгнення військ РФ на територію суверенної держави України; усвідомлюючи, що Україна є унітарною державою, суверенітет України поширюється на всю

її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною, об`єктивно розуміючи зміст загальновідомих подій про те, що збройні формування РФ та незаконні збройні формування так званої «луганської народної республіки» шляхом вчинення воєнного нападу захопили місто Старобільськ Луганської області, 14 квітня 2022 року умисно, з метою завдання шкоди Україні, бажаючи реалізувати та підтримати рішення та дії країни-агресора та її окупаційної адміністрації так званої «адміністрації Старобільського району луганської народної республіки», а також зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади, шляхом утворення та функціонування на території м. Старобільськ Луганської області так званого «муніципального унітарного підприємства «СТАРСЕРВІС» міста Старобільська» з метою блокування роботи комунальних підприємств Старобільської міської територіальної громади Луганської області щодо підтримки життєво необхідних потреб населення тощо, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, добровільно погодився на пропозицію невстановлених представників окупаційної так званої «адміністрації Старобільського району луганської народної республіки» та добровільно обійняв посаду директора так званого «муніципального унітарного підприємства «СТАРСЕРВІС» міста Старобільська», тобто посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій.

Продовжуючи свої незаконні дії, направлені на забезпечення діяльності незаконно створеного так званого «муніципального унітарного підприємства «СТАРСЕРВІС» міста Старобільська», підтримуючи та реалізуючи рішення та дії держави-агресора та окупаційної адміністрації держави-агресора, ОСОБА_5 , починаючи з 14 квітня 2022 року, перебуваючи на псевдопосаді директора так званого «муніципального унітарного підприємства «СТАРСЕРВІС» м. Старобільська», активно виконував завдання, покладені на нього окупаційною владою держави-агресора щодо становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади шляхом забезпечення функціонування на території Старобільської міської територіальної громади так званого «муніципального унітарного підприємства «СТАРСЕРВІС» м. Старобільська».

Зокрема, ОСОБА_5 , перебуваючи на посаді директора так званого «муніципального унітарного підприємства «СТАРСЕРВІС» м. Старобільська», підтримав та реалізував рішення так званого «уряду луганської народної республіки», а саме постанови № 412/22 від 10 травня 2022 року «про встановлення тимчасових тарифів на комунальні послуги на території Старобільського району «луганської народної республіки» шляхом укладення договорів про надання платних послуг із поводження з побутовими відходами з фізичними та юридичними особами, які перебувають на тимчасово окупованій території Старобільського району Луганської області, з зазначеним розміром щомісячної плати в грошових одиницях російської федерації (рублях).

Крім того, починаючи з 14 квітня 2022 року ОСОБА_5 , обіймаючи посаду директора так званого «муніципального унітарного підприємства «СТАРСЕРВІС»

м. Старобільська», підтримує та впроваджує рішення та дії так званої «адміністрації Старобільського району луганської народної республіки» шляхом здійснення на тимчасово окупованій території Старобільської міської ради таких видів діяльності як збір, очищення та постачання води, відведення та очищення стічних вод, обробку та видалення безпечних відходів, електромонтажні роботи, ландшафтні послуги, організація поховань та надання суміжних послуг та інші види діяльності щодо прибирання територій.

Отже, задля підвищення авторитету окупаційної влади, забезпечення роботи, очолюваного ОСОБА_6 так званого «муніципального унітарного підприємства «СТАРСЕРВІС» м. Старобільська» та поповнення бюджету так званої «луганської народної республіки» отримує оплату з фізичних та юридичних осіб, які знаходяться на тимчасово окупованій території Старобільської міської територіальної громади Луганської області, за надання платних послуг в грошових одиницях Російської Федерації (рублях).

Дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 1 ст. 111-2 КК України як пособництво державі агресору, тобто у вчиненні умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору (пособництво) та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України, з метою завдання шкоди Україні шляхом реалізації та підтримки рішень та дій держави-агресора та окупаційної адміністрації держави-агресора.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 залишено без задоволення, а оскаржуваний вирок місцевого суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на незаконність вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду стосовно ОСОБА_5 , просить оскаржені судові рішення скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх тверджень зазначає, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження щодо ОСОБА_5 , що призвело до розгляду справи за його відсутності та ухвалення вироку без забезпечення права на особисту участь, чим було порушено права засудженого, які гарантовані ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема право на особисту участь у судовому засіданні, на захист й на подання власних доказів.

Скаржник стверджує, що стороною обвинувачення не надані беззаперечні докази, що підтверджують факт інформування ОСОБА_5 про притягнення його до кримінальної відповідальності. Відповідно жодних доказів, які б доводили, що ОСОБА_5 намагається уникнути правосуддя або відмовився від свого права бути присутнім у суді, також не надано. Посилання прокурора на публікації в газеті «Урядовий кур`єр» та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора свідчать лише про розміщення повістки про виклик ОСОБА_5 при здійсненні спеціального досудового розслідування, що не може вважатись беззаперечним доказом того, що засуджений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження.

Крім того, захисник вказує, що не бачив засудженого жодного разу, а тому не мав змоги узгодити з ним процесуальну позицію у справі.

Окрім цього вважає, що прокурор згідно з положеннями ст. 92 КПК України не довів добровільності та умислу дій ОСОБА_5 при зайнятті посади у незаконному органі окупаційної влади належними, допустимими та достовірними доказами. Захисник наголошує, що показання свідків підтверджують лише факт виконання ним певних функцій, але не містять відомостей про добровільність чи бажання сприяти шкоді Україні. Письмові докази, у тому числі протоколи огляду інтернет-ресурсів, на думку захисника, свідчать лише його призначення на відповідну посаду, але не розкривають мотиву або умислу.

На думку захисника, за відсутності допиту засудженого встановити ці обставини було неможливо, що є наслідком помилкового застосування спеціального провадження.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, які не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

За змістом ст. 94 КПК України оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок і який оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, для прийняття відповідного процесуального рішення.

Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами. Водночас, суд касаційної інстанції зобов`язаний перевірити в межах доводів, викладених у касаційній скарзі, чи були додержані судами попередніх інстанцій норми процесуального права, які регулюють розгляд судами обвинувачення, у тому числі положення, що стосуються оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності.

Доводи захисника про безпідставне здійснення судами розгляду вказаного кримінального провадження за відсутності засудженого, а також про те,

що стороною обвинувачення не надані підтвердження факту інформування ОСОБА_5 про притягнення його до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим було порушено норми кримінального процесуального закону, допущені суперечності з практикою ЄСПЛ, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як убачається з копії оскаржуваного вироку, кримінальне провадження як на етапі досудового розслідування, так і під час судового розгляду, здійснювалося за відсутності обвинуваченого (in absentia) в порядку спеціального досудового та судового провадження.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішенням аналізував порядок спеціального досудового розслідування та судового провадження. Така процедура у кримінальному провадженні є специфічною, оскільки проводиться без участі обвинуваченого, а повідомлення особи здійснюється з дотриманням певних правил, передбачених процесуальним законом.

Законодавець врегулював здійснення процедури in absentia, зокрема порядок повідомлення особи, яка переховується на тимчасово окупованій території України або на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором.

Згідно з приписами абзацу 6 ч. 3 ст. 323 КПК України повістки про виклик обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування, а процесуальні документи, що підлягають врученню обвинуваченому, надсилаються захиснику. Інформація про такі документи та повістки про виклик обвинуваченого обов`язково публікуються у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями ст. 297-5 цього Кодексу та на офіційному веб-сайті суду. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті суду обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Відповідно до змісту судових рішень у цьому кримінальному провадженні вимоги абз. 6 ч. 3 ст. 323 КПК України щодо здійснення заходів для повідомлення

ОСОБА_5 про розгляд щодо нього кримінального провадження були дотримані.

Зокрема, зі змісту вироку вбачається, що у межах кримінального провадження 24 червня 2023 року ОСОБА_5 повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

В газеті «Урядовий кур`єр» № 126 від 24 червня 2023 року, яка є засобом масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження, та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора опубліковано повідомлення про підозру

ОСОБА_5 та повістку про виклик підозрюваного на 28.06.2023, 29.06.2023, 30.06.2023 на 10:00 за зазначеною в повістці адресою для проведення слідчих та процесуальних дій у кримінальному провадженні, отримання письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, допиту підозрюваного.

Окрім цього, з дотриманням вимог ст. ст. 111, 135, 278 КПК України письмове повідомлення про підозру ОСОБА_5 08 жовтня 2024 року вручено захиснику останнього адвокату ОСОБА_4 , який є автором касаційної скарги.

Жодного разу у призначений час та місце засуджений не з`явився й не повідомив про неможливість та причини неприбуття.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2023 року надано дозвіл на проведення спеціального досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_5 й повідомлення про початок здійснення спеціального досудового розслідування були опубліковані відповідно до вимог КПК України у друкованому засобі масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті «Урядовий Кур`єр» від 24.08.2023 року № 170.

Разом з цим ухвалою від 24 квітня 2024 року Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області було задовольнив клопотання прокурора про здійснення спеціального судового провадження (in absentia) у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_5 .

Як зазначається у доданих до касаційної скарги копіях судових рішень, під час здійснення спеціального судового провадження судом вживалися заходи про виклик засудженого для забезпечення його доступу до правосуддя, який у кожне судове засідання викликався у порядку ст. 323 КПК України шляхом розміщення публікацій оголошень про виклик обвинуваченого у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - у газеті «Урядовий кур`єр», на веб-сайті «Судова влада України», на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора. Крім того, під час судового розгляду інтереси ОСОБА_5 представляв захисник ОСОБА_4 , який здійснював активні дії, спрямовані на захист засудженого, приймав участь у допиті свідків та дослідженні доказів, виступав у судових дебатах, заперечував проти обвинувачення, а також звертався до суду з апеляційною скаргою.

Зважаючи на специфіку судового провадження за процедурою in absentia, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій вжили передбачених кримінальним процесуальним законом заходів щодо інформування ОСОБА_5 про здійснення щодо нього кримінального провадження, а також подбали, щоб його права на належне представництво у суді були дотримані в контексті практики ЄСПЛ.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 перебуває на тимчасово окупованій території України.

Враховуючи зазначене і те, що засуджений належним чином викликався для вручення повідомлення про підозру та проведення процесуальних дій у спосіб, передбачений законом, однак не з`явився у призначений час та не повідомив про причини неприбуття, суд зробив висновок, що ОСОБА_5 переховується від органів досудового слідства на тимчасово окупованій території України, з метою ухилення від кримінальної відповідальності.

Вказане спростовує доводи захисника про те, що стороною обвинувачення не надано доказів, які б доводили, що ОСОБА_5 намагається уникнути правосуддя або відмовився від свого права бути присутнім у суді.

Стосовно доводів захисника про те, що він не бачив засудженого та не мав змоги узгодити з ним процесуальну позицію, колегія суддів вважає таке.

Як убачається із копії оскаржуваного вироку, з моменту направлення до суду обвинувального акту процесуальні права ОСОБА_5 були дотримані та вжито усіх вичерпних заходів для забезпечення його прав. Зокрема, розгляд кримінального провадження здійснювався за обов`язковою участю захисника - адвоката ОСОБА_4 , який був забезпечений державою з Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правничої допомоги і брав участь як під час досудового розслідування, так і в суді. Захисник здійснював активні дії, спрямовані на захист засудженого, приймав участь у дослідженні доказів, виступав у дебатах.

Сам по собі факт неможливості особистого спілкування захисника із засудженим у межах спеціального кримінального провадження не є наслідком процесуальних дій суду, а зумовлений тим, що засуджений перебуває за межами підконтрольної Україні території та ухиляється від явки до суду.

Крім того, відсутність особистого спілкування не свідчить про неможливість формування захисником правової позиції, оскільки КПК України допускає представництво інтересів засудженого за його відсутності у випадках передбачених законом, у тому числі в межах спеціального кримінального провадження.

Доводи касаційної скарги захисника про не встановлення достатніх доказів, які поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 111-2 КК України, також вбачаються необґрунтованими.

Відповідно до змісту ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Як вбачається з долученої до касаційної скарги копії вироку місцевого суду, висновки про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, та правильність кваліфікації його дій за цією нормою кримінального закону суд зробив із додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК України, про що в судовому рішенні наведено докладні мотиви.

Зокрема, суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, послався на показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які зводяться до того, що на початку березня 2022 року на території м. Старобільська було створено так звану «адміністрацію Старобільського району лнр» та «муніципальне підприємство «Старсервіс», яке очолив ОСОБА_5 . Так зване «муніципальне підприємство «Старсервіс» надавало населенню послуги у сфері житлово-комунального господарства, у зв`язку з чим населенню для отримання цих послуг потрібно було укласти договори та сплачувати за них у російських рублях. На бланках договорів були реквізити цього підприємства й у якості підписанта зазначений керівник ОСОБА_5 . Свідки зазначили, що впізнали ОСОБА_5 на публікаціях в телеграм-каналах, а також на офіційному сайті так званої «адміністрації Старобільського району лнр», який був присутній на нарадах незаконно створеної адміністрації. Крім того, вказані свідки зазначили, що ОСОБА_5 добровільно пішов на співпрацю з окупаційною владою, примусу до нього не було. Також зауважили, що він неодноразово висловлював своє позитивне ставлення до «руського миру» і відкрито підтримував російські наративи. Окрім цього свідок ОСОБА_7 зазначив, що можливість залишити тимчасово окуповану територію була у всіх.

Також вина ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується безпосередньо дослідженими судом першої інстанції доказами, зокрема:

- протоколом огляду інтернет сторінки від 10.06.2022, а саме публікації на офіційному веб-сайті т.зв. «адміністрації Старобільського району луганської народної республіки» від 03.05.2022 з повідомленням про роботу на території Старобільського району т.зв. «муніципального підприємства «Старсервіс», яке прийняло на себе функції комунальних підприємств «Вода Старобільщини» та «Благоустрій м. Старобільськ» й керівником якого є ОСОБА_5 ;

- протоколом огляду інтернет сторінки від 15.06.2022, а саме публікації на офіційному веб-сайті т.зв. «адміністрації Старобільського району луганської народної республіки» від 27.04.2022 з повідомленням про проведення апаратної наради та фотографіями з наради, де присутній ОСОБА_5 ;

- протоколом огляду інтернет сторінки від 07.07.2022, а саме публікації на офіційному веб-сайті т.зв. «адміністрації Старобільського району луганської народної республіки» від 08.06.2022, де на одному з фото серед інших присутній ОСОБА_5 ;

- протоколом огляду інтернет-сторінки від 09.06.2023, а саме публікації на офіційному веб-сайті т.зв. «адміністрації Старобільського району луганської народної республіки» від 24.11.2022 з повідомленням про проведення апаратної наради та повідомленням про виступ на нараді директора т.зв. «муніципального підприємства «Старсервіс» ОСОБА_5 та прикладами договорів про надання послуг підприємством;

- протокол огляду інтернет-сторінки від 09.06.2023 , а саме публікації на офіційному веб-сайті т.зв. «адміністрації Старобільського району луганської народної республіки» від 07.06.2023 з повідомленням про проведення апаратної наради та надання директору т.зв. «муніципального підприємства «Старсервіс»

ОСОБА_5 доручення про розміщення плакатів на бігбордах та виконання робіт, й постанови від 10.05.2022 про встановлення тарифів на комунальні послуги на території Старобільського району «лнр».

Таким чином, дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази та надавши їм оцінку, місцевий суд дійшов висновку, що вони є належними, допустимими та достовірними, узгоджуються між собою й у повній мірі доводять винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1

ст. 111-2 КК України, який своїми діями сприяв забезпеченню діяльності незаконно створеного так званого «муніципального унітарного підприємства «СТАРСЕРВІС» міста Старобільська», підтримуючи та реалізуючи рішення та дії держави-агресора та окупаційної адміністрації держави-агресора щодо встановлення тарифів на комунальні послуги на території Старобільського району шляхом укладення договорів про надання платних послуг з фізичними особами та поповнення бюджету так званої «луганської народної республіки» за надання платних послуг в грошових одиницях РФ (рублях), активно виконував завдання, покладені на нього окупаційною владою держави-агресора щодо становлення і зміцнення окупаційної влади та недопущення контролю Української влади.

Наведені доводи захисника щодо не встановлення достатніх доказів доведеності вини ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 111-2 КК України були також предметом перевірки апеляційного суду.

Апеляційний суд, перевіривши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов до висновку, що винуватість ОСОБА_5 знайшла підтвердження в ході судового розгляду, і його умисні дії правильно кваліфіковані судом першої інстанції за ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Апеляційний суд також наголосив на тому, що з показів допитаних судом свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вбачається, що вони мали можливість евакуювалися з окупованої території, натомість характер дій ОСОБА_5 та встановлені обставини провадження свідчать про добровільність його співпраці з окупаційною владою.

Щодо доводів захисника про неможливість встановлення окремих обставин провадження без допиту засудженого слід зазначити, що сам по собі факт відсутності засудженого у судовому засіданні не робить неможливим оцінку інших доказів та ухвалення рішення. Спеціальне судове провадження застосовано у межах вимог КПК України з урахуванням того, що ОСОБА_5 ухилявся від явки до суду, що підтверджено матеріалами провадження.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень не убачається підстав для її задоволення згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3