ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2025 року

м. Київ

справа № 569/12094/13-к

провадження № 51-3093км25

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

виправданого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000024 від 29 грудня 2012 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Квасилів Рівненського району Рівненської області, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 365 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 5 травня 2025 року.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Рівненський міський суд Рівненської області вироком від 4 грудня 2023 року визнав ОСОБА_7 невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 365 КК, та виправдав його у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину.

Цивільний позов ОСОБА_9 залишено без задоволення.

Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 365 КК, за таких обставин.

Так, ОСОБА_7 , будучи оперуповноваженим відділення кримінальної міліції у справах дітей Рівненського РВ УМВС України в Рівненській області (далі - Рівненський РВ), 7 березня 2011 року спільно з начальником ВКМСД Рівненського РВ ОСОБА_10 на службовому автомобілі доставили ОСОБА_9 , ОСОБА_11 та неповнолітнього ОСОБА_12 до приміщення Рівненського РВ для надання пояснень за фактом зниклого ОСОБА_13 .

Після цього ОСОБА_7 , будучи представником правоохоронного органу - представником влади та службовою особою, яка наділена згідно із Законом України «Про міліцію» відповідними функціями, виходячи за межі наданих йому владних і службових повноважень, усупереч інтересам служби, умисно, незаконно 7 березня 2011 року близько 20:00 завів ОСОБА_9 до кабінету № 36, що розташований з правої сторони по коридору на четвертому поверсі приміщення Рівненського РВ, і завдав йому не менше трьох ударів правим кулаком у груди, примушуючи визнати себе винним у вчиненні вбивства ОСОБА_13 .

Згодом ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне утримання ОСОБА_9 у приміщенні Рівненського РВ, з метою вплинути на визнання останнім вини у вбивстві, порушуючи його право на свободу та особисту недоторканність, незаконно, без передбачених статтями 260-263 Кодексу України про адміністративні правопорушення і статтями 106, 115 Кримінально-процесуального кодексу України (1960 року) підстав, позбавив свободи та утримував у непристосованому для цих цілей приміщенні коридору і вказаного вище кабінету в період з 20:00 7 березня 2011 року до 09:00 9 березня 2011 року (загалом 27 годин). Такими діями ОСОБА_7 створив обстановку, в якій ОСОБА_9 був незаконно позбавленим нормального сну і відпочинку в нічний час, їжі та пиття, вільно користуватися туалетом і підтримувати чистоту, зв`язку із близькими й родичами, послугами адвоката, а також можливості вимагати перевірки прокурором та судом правомірності утримування. Крім того ОСОБА_9 відчував страх, страждання, пригніченість і неповноцінність.

У вказаний період перебування у приміщенні Рівненського РВ ОСОБА_9 був підданий нелюдському й такому, що принижує гідність, поводженню з боку ОСОБА_7 , який, явно перевищуючи владу та службові повноваження, умисно, незаконно вчинив дії, спрямовані на те, аби зламати моральний опір ОСОБА_9 і примусити його діяти проти своєї волі й совісті, зізнатися та обмовити себе у вбивстві ОСОБА_13 8 березня 2011 року близько 19:00 ОСОБА_7 повторно завів ОСОБА_9 до вказаного вище кабінету, і там завдав не менше одного удару правим кулаком у ділянку грудей, потім незаконно одягнув наручники на руки і поклав його на підлогу лицем донизу, у положенні із зігнутими ногами в колінах та притиснутими за наручники до обох рук, завдаючи ударів ногами по тулубу, чим спричинив потерпілому фізичний біль та моральні страждання.

Продовжуючи свої злочинні дії, маючи умисел, спрямований на злам морального опору ОСОБА_9 , ОСОБА_7 9 березня 2011 року близько 09:00 застосував до ОСОБА_9 психічне насильство - наказав визнати вину у вчиненні вбивства ОСОБА_13 , а не то його посадять до спеціальної камери, де продовжуватимуть спричиняти біль і страждання, створивши тим реальну загрозу заподіяння фізичного насильства та насильницьких дій. ОСОБА_7 , скориставшись зламаним моральним опором ОСОБА_9 , змусив останнього направитися до кабінету начальника СКР Рівненського РВ ОСОБА_14 , де він реально побоюючись за своє здоров`я і життя, будучи морально зламаним, проти своєї волі та совісті, обмовив себе й написав явку з повинною і пояснення, в яких указав на вбивство ОСОБА_13 .

Унаслідок застосування ОСОБА_7 у період із 7 по 8 березня 2011 року фізичного насильства щодо ОСОБА_9 , згідно з висновком експерта від 14 лютого 2013 року № 47 потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді двох крововиливів на передній поверхні грудної клітки в ділянці тіла грудини розмірами 4x2 і 7x3,5 см, які за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень.

Рівненський апеляційний суд ухвалою від 5 травня 2025 року вирок районного суду залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала. Заперечення

Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, прокурор подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що перешкодило суду ухвалити законне, умотивоване та обґрунтоване судове рішення, і неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Суть його доводів зводиться до того, що апеляційний суд не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги щодо вчинення ОСОБА_7 злочину, не проаналізував доказів і не дав їм оцінки, оскільки, на думку касатора, у матеріалах кримінального провадження наявна достатня сукупність доказів вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, за умови належного їх дослідження.

При цьому прокурор указує, що суд апеляційної інстанції не врахував і належно не оцінив того, що скарга ОСОБА_15 від 24 грудня 2012 року, адресована прокурору області, також містила повідомлення про вчинений злочин. Тому слідчий на підставі резолюції прокурора вніс до ЄРДР відомості та розпочав досудове розслідування у кримінальному провадженні. У цій справі 4 червня 2013 року прокурор Здолбунівського району скасував постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 26 квітня 2013 року і лише після скасування прокурором постанови, слідчий 4 червня 2013 року відновив досудове розслідування.

Стверджує, що суд апеляційної інстанції,переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку, допустив порушення частини третьої статті 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки безпідставно відхилив клопотання прокурора про дослідження скарги ОСОБА_15 від 24 грудня 2012 року, постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 15 травня 2013 року у справі № 569/8123/13-к, постанови, якою скасовано постанову про закриття кримінального провадження від 4 червня 2013 року, слідчих експериментів, проведених за участі потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 , і повторний допит обвинуваченого, потерпілого та свідків, унаслідок чого позбавив прокурора права довести винуватість ОСОБА_7 і необґрунтовано погодився з висновками суду першої інстанції.

Вважає, що рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 370 КПК і в ньому, всупереч вимогам статті 419 цього Кодексу, не надано належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора.

На касаційну скаргу захисник ОСОБА_6 подав заперечення, в яких просить залишити без зміни оскаржувану ухвалу, оскільки сторона обвинувачення не довела належними та допустимими доказами винуватості його підзахисного у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 365 КК, поза розумним сумнівом, а ухвалені судами рішення відповідають вимогам кримінального процесуального закону і закону про кримінальну відповідальність.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор підтримав подану касаційну скаргу, а захисник ОСОБА_6 та виправданий заперечували щодо її задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, виправданого і його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи, Суд дійшов висновку про таке.

Мотиви Суду

Згідно з вимогами статті 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Під час розгляду касаційної скарги Суд виходить із фактичних обставин, установлених в оскаржуваному судовому рішенні, а невідповідність висновків апеляційного суду фактичним обставинам справи, на що є посилання в скарзі прокурора, не може бути предметом перегляду в касаційному суді.

Відповідно до статті 438 КПК підставою для скасування або зміни касаційним судом судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У частині першій статті 412 КПК визначено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

За нормами пункту 1 частини першої статті 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Положеннями статті 94 КПК встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд акцентує на тому, що відповідно до статті 370 КПК судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, і в ньому повинно бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до частини першої статті 17 КПК полягає в тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України в Рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) статті 368-2 КК зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo» («у випадку сумніву - на користь обвинуваченого»), згідно з яким під час оцінювання доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Стандарт доведення винуватості «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, які були досліджені в суді, можливо дійти висновку про те, що встановлена під час судового розгляду сукупність обставин виключає будь-яке інше розуміння, пояснення події, яка була предметом судового розгляду, крім того, що кримінальне правопорушення вчинене й обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, установлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Згідно з вимогами частини першої статті 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 284 цього Кодексу.

Стаття 373 КПК передбачає, що обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) КК, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.

Суд першої інстанції відповідно до вимог статті 94 КПК у судовому засіданні перевірив зібрані під час досудового розслідування та судового провадження докази, на які посилалася сторона обвинувачення, оцінив їх з точки зору допустимості, належності, достовірності та достатності, надав належну оцінку як окремим доказам, так і їх сукупності, навів детальний аналіз досліджених доказів та дійшов обґрунтованого висновку про те, що прокурор не довів у суді наявність у діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченогочастиною другою статті 365 КК.

Сторона обвинувачення не погодилася з таким рішенням і звернулася до суду апеляційної інстанції з відповідною скаргою на виправдувальний вирок щодо ОСОБА_7 .

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства та з урахуванням особливостей, передбачених статтями 404, 405 КПК.

Згідно із частиною першою статті 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Ухвала апеляційного суду є рішенням вищого суду стосовно законності й обґрунтованості вироку, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна бути законною, обґрунтованою та вмотивованою. Крім того, ухвала апеляційного суду за своїм змістом має відповідати вимогам статті 419 КПК.

За правилами статті 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених в апеляційній скарзі, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, якими він керувався.

Тобто суд апеляційної інстанції повинен перевірити і проаналізувати доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у кримінальному провадженні матеріалами та дати на них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що апеляційний суд дотримався зазначених вимог закону, перевірив доводи апеляційної скарги прокурора, які стосувалися невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело, на думку апелянта, до безпідставного виправдання ОСОБА_7 , і дійшов висновку про те, що всі обставини, з`ясування яких могло мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та вмотивованого вироку, були всебічно досліджені в суді першої інстанції із дотриманням вимог статті 22 КПК.

Відповідно до змісту статті 92 КПК обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в цьому кримінальному провадженні зроблено не було.

Суд зауважує, що особа може бути засуджена, лише якщо доведено, що вона вчинила діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, визначений кримінальним законом. Для визнання особи винуватою у вчиненні інкримінованого злочину мають бути встановлені всі його складові, і недоведеність будь-якої з них означає відсутність у діях особи складу цього злочину.

Що стосується матеріалів кримінального провадження, то Суд установив, що згідно з обвинувальним актом орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 в тому, що він, перевищуючи владу та надані йому Законом України «Про міліцію» службові повноваження, умисно, застосовуючи фізичне і психологічне насильство до ОСОБА_9 , учинив злочин, передбачений частиною другою статті 365 КК.

У свою чергу суд першої інстанції встановив, що постановою від 1 серпня 2012 року прокурор м. Рівного ОСОБА_16 прийняв рішення про відмову в порушенні кримінальної справи за результатами проведеної перевірки заяви ОСОБА_15 щодо незаконного затримання 7 березня 2011 року працівниками Рівненського РВ його сина ОСОБА_9 і подальшого його утримання в приміщенні районного відділу міліції в період із 7 до 9 березня 2011 року.

25 грудня 2012 року ОСОБА_15 звернувся до прокурора області ОСОБА_17 зі скаргою від 24 грудня 2012 року на бездіяльність органів прокуратури м. Рівного, а також висловив незгоду з прийнятим прокурором прокуратури м. Рівного ОСОБА_16 рішенням про відмову в порушенні кримінальної справи.

27 грудня 2012 року указана скарга за дорученням прокурора Рівненської області (вихідний номер № 06/1-1172-11) надіслана для перевірки прокурору Здолбунівського району ОСОБА_18

29 грудня 2012 року відповідальна особа прокуратури Здолбунівського району зареєстровала цю скаргу у Книзі обліку заяв і повідомлень про злочини за № 91пр- 12 і за резолюцією прокурора ОСОБА_18 старшому слідчому прокуратури Здолбунівського району ОСОБА_19 було доручено внести відомості із заяви до ЄРДР.

На виконання цього доручення слідчий ОСОБА_19 , як реєстратор, уніс наявні відомості до ЄРДР і розпочав досудове розслідування кримінального провадження від 29 грудня 2012 року, якому присвоєно номер 0000024.

Надаючи оцінку цим доказам, суд першої інстанції виходив із того, що 20 листопада 2012 року набув чинності КПК від 13 квітня 2012 року № 4651-VІ, а тому із цього часу процесуальна дія проводиться, а процесуальні рішення приймаються згідно з положеннями нового Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення (стаття 5 цього Кодексу).

Пункт 3 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК визначає, що заяви та повідомлення про злочини, які надійшли до органів дізнання, слідчих, прокурорів до набрання чинності цим Кодексом і по яких не прийнято рішення про порушення кримінальної справи або про відмову у порушенні кримінальної справи, передаються органам досудового розслідування згідно з цим Кодексом для початку досудового розслідування в порядку, встановленому цим Кодексом.

З коментаря до розділу ХІ «Перехідні положення» КПК, наданого Судовою палатою у кримінальних справах Верховного Суду України видно, що в разі якщо до дня набрання чинності цим Кодексом орган дізнання, слідчий чи прокурор винесли постанову про відмову в порушенні кримінальної справи, яка як процесуальне рішення не передбачена цим Кодексом, що виключає можливість її оскарження до суду, то незважаючи на це, така постанова може бути оскаржена до суду з підстав, у порядку та строки, передбачені КПК 1960 року. Таке ж право на оскарження зберігається й у разі винесення органом дізнання, слідчим, прокурором постанови про порушення кримінальної справи.

Право особи на оскарження зазначених судових рішень випливає з дії принципів верховенства права, правової визначеності та заборони звуження (обмеження) прав і свобод людини та громадянина.

Наявність нескасованої постанови про відмову в порушенні кримінальної справи позбавляє особу права, за зверненням чи повідомленням якої була винесена зазначена постанова, на подання нею повторної заяви чи повідомлення про злочин та внесення їх до ЄРДР.

Ідентичні вимоги викладені й у пунктах 6.1, 6 розділу 2 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 17 серпня 2012 року № 69, відповідно до якого відомості про кримінальні правопорушення за заявами і повідомленнями, що надійшли до органів дізнання, слідчих, прокурорів до набрання чинності КПК і в яких не прийнято рішення про порушення кримінальної справи, чи про відмову в порушенні кримінальної справи вносяться до Реєстру органами досудового розслідування протягом 10 днів з моменту його впровадження.

Тому місцевий суд дійшов висновку, що слідчий ОСОБА_19 станом на 29 грудня 2012 року не мав повноважень вносити відомості за зазначеною вище скаргою до ЄРДР та проводити досудове розслідування, оскільки на той час була чинною постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 1 серпня 2012 року, прийнята прокурором прокуратури м. Рівного ОСОБА_16 ..

Також цей суд наголосив, що скарга ОСОБА_15 від 24 грудня 2012 року не є заявою, повідомленням про вчинене нове чи інше кримінальне правопорушення, а є лише вимогою про скасування постанови прокурора прокуратури м. Рівного ОСОБА_16 про відмову в порушенні кримінальної справи від 1 серпня 2012 року, не містить необхідних відомостей, передбачених частиною п`ятою статті 214 КПК, і не може бути внесена до ЄРДР та бути підставою початку досудового розслідування.

Суд першої інстанції виснував, що слідчий ОСОБА_19 , порушуючи загальні засади здійснення кримінального провадження, принципи верховенства права та законності, безпідставно, усупереч вимогам КПК 29 грудня 2012 року вніс до ЄРДР відомості за обставинами яких вже було прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи та розпочав досудове розслідування, провівши низку слідчих дій для здобуття доказів про обставини кримінального правопорушення.

Крім того, судом установлено, що Рівненський міський суд Рівненської області 15 травня 2013 року у справі № 569/8123/13-к задовольнив скаргу ОСОБА_9 і скасував постанову прокурора прокуратури м. Рівного ОСОБА_16 про відмову в порушенні кримінальної справи від 1 серпня 2012 року.

Оскільки постанову від 1 серпня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи було скасовано, то відповідно до частини п`ятої статті 214 КПК слідчий ОСОБА_19 мав право внести необхідні дані до ЄРДР і розпочати досудове розслідування лише після її скасування, тобто після 15 травня 2013 року.

Однак слідчий 4 червня 2013 року прийняв постанову про відновлення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000024, яке постановою від 26 квітня 2013 року закрив на підставі пункту 6 частини першої статті 284 КПК, оскільки постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 1 серпня 2012 року була предметом перегляду судами.

Зважаючи не те, що постанова про відновлення досудового розслідування може бути прийнято лише в разі прийняття рішення про його зупинення з підстав, передбачених статтею 280 КПК, суд першої інстанції дійшов висновку, що будь-яких правових приводів для його відновлення у слідчого ОСОБА_19 не було.

Тому слідчий ОСОБА_19 не мав повноважень, у розумінні вимог статей 40, 280, 282, 284 КПК, відновлювати та продовжувати досудове розслідування. Проте після відновлення досудового розслідування слідчий 11 червня 2013 року повідомив ОСОБА_7 про підозру у вчиненні злочину і завершив досудове розслідування шляхом складання обвинувального акта.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції визнав усі зібрані органом досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000024 від 29 грудня 2012 року очевидно недопустимими, що позбавило його можливості дослідити їх у судовому засіданні.

Разом з тим суд першої інстанції допитав ОСОБА_9 , який повідомив, що 7 березня 2011 року його доставили до райвідділу міліції разом із ОСОБА_20 та ОСОБА_21 для надання показань щодо зникнення ОСОБА_13 . Там ОСОБА_7 завів його до кабінету на четвертому поверсі, де перебував один працівник міліції, і де він надав пояснення щодо конфлікту зі зниклим ОСОБА_13 . Згодом у цьому кабінеті ОСОБА_7 завдав йому двох-трьох ударів у тулуб. Останній і працівники міліції, які там були, наказали йому не покидати приміщення райвідділу. 8 березня 2011 року ОСОБА_7 в приміщенні райвідділу не було, його знову завели в той самий кабінет і «пом`яли боки», били працівники міліції, їх було приблизно четверо, назвати точної кількості він не може, бо не пам`ятає, крім того, там був «прохідний двір». Цього ж дня ночував у кабінеті начальника, більше там нікого не було. Наступного дня написав явку з повинною під тиском працівників міліції, був морально пригніченим та переживав за своє здоров`я, оскільки має групу інвалідності. Залишив приміщення райвідділу 9 березня 2011 року і був доставлений до Костопільського районного суду, за рішенням якого отримав п`ять діб арешту. Перед доставкою до Костопільського ІТТ його оглянув медичний експерт і виявив крововилив - синець; звідки синець взявся, він не повідомляв. ОСОБА_7 у форменому одязі не бачив.

Свідок ОСОБА_22 суду першої інстанції повідомив, що 7 березня 2011 року коли прибули до райвідділу, піднялися на третій поверх, але точно не пам`ятає, їх розвели по кабінетах. Запитували про хлопця, який зник. ОСОБА_9 був далі по коридору, свідок чув крики, тому дійшов висновку, що ОСОБА_9 били.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що 7 березня 2011 року його разом із ОСОБА_9 та ОСОБА_23 доставили до райвідділу міліції, де на четвертому чи третьому поверсі їх розвели по кабінетах. Після давання пояснень його і ОСОБА_11 відпустили додому. Коли стояв у коридорі, бачив через привідкриті двері кабінету, як ОСОБА_7 завдавав ОСОБА_9 ударів рукою в грудну клітку, а ОСОБА_9 кричав, що він нікого не убивав, а саме як «мелькають руки», також звучали фрази: «Піднімай крила, взлітать будеш».

Суд критично поставився до показань свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 стосовно побиття ОСОБА_9 у приміщенні Рівненського РВ, оскільки на підставі вимог статті 85 КПК їх показання не можуть бути визнані належними доказами, адже свідки не були очевидцями побиття, а зробили такий висновок на власний розсуд або зі слів потерпілого.

З дослідженого судом першої інстанції висновку експерта від 11 квітня 2016 року № 17 убачається, що огляд ОСОБА_9 було проведено 9 березня 2011 року об 11:30. Експерт зазначив, що наявність у підекспертного двох крововиливів фіолетово-синього кольору овальної форми на передній поверхні грудної клітки в ділянці тіла грудини і зазначив, що вони могли бути спричинені за дві-три доби до моменту огляду. Суд, виходячи з даних висновку указав, що тілесні ушкодження могли бути заподіяні ОСОБА_9 ще до його прибуття 7 березня 2011 року до приміщення Рівненського РВ - протягом як цілої доби 6 березня 2011 року, так і до 11:30 7 березня 2011 року.

Крім того, показання обвинуваченого ОСОБА_7 свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_14 та свідків зі сторони захисту ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 суд першої інстанції визнав належними, такими, що об`єктивно узгоджуються з іншими дослідженими судом доказами і відповідають дійсності, тобто є достовірними, підтверджують фактичні обставини щодо місця перебування ОСОБА_7 протягом 7 - 9 березня 2011 року.

Так, ОСОБА_7 у судовому засіданні показав суду, що на той час перебував на посаді оперуповноваженого відділення кримінальної міліції у справах дітей Рівненського РВ. 6 березня 2011 року близько 08:00 прибув у приміщення Рівненського РВ і знаходився там протягом усього дня і до закінчення чергування. 7 березня 2011 року після закінчення чергування, а саме, приблизно о 09:50, здав табельну вогнепальну зброю черговому, про що поставив підпис у журналі обліку нарядів, залишив приміщення Рівненського РВ та поїхав до ОСОБА_30 (дружина ОСОБА_31 ) і разом з нею о 12:30 поїхали до нинішнього тестя і тещі, де були до ранку наступного дня. 8 березня 2011 року близько 09:00 приїхав на залізничний вокзал м. Рівного і поїхав у смт Квасилів привітати матір зі святом 8 Березня. Потім пішов привітати сестру і племінниць зі святом, у яких був до 18:00. Далі пішов на вулицю, там зустрів товариша ОСОБА_29 із ним до 23.00 відпочивав. 9 березня 2011 року приблизно о 08:30 приїхав до Рівненського РВ та пішов до свого службового кабінету № 9. На 09:00 пішов на нараду. Після закінчення робочого дня повернувся додому в смт Квасилів.

Свідок ОСОБА_26 суду показав, що 7 березня 2011 року заступив зранку на чергування. Того ж дня о 09:00 ОСОБА_7 закінчив своє чергування, здав йому табельну зброю і покинув приміщення райвідділу. У цей день його там більше не бачив. 7 березня 2011 року близько 16.00 до райвідділу прибув ОСОБА_9 , був записаний у книгу запрошених та доставлених. Піднявся до ОСОБА_14 на четвертий поверх, де розташований сектор карного розшуку, через три години залишив райвідділ, указавши в журналі, що претензій не має. Видимих тілесних ушкоджень на ньому не було, будь-яких повісток не показував, відмітки в журналі робив особисто ОСОБА_9 . Протягом ночі в приміщенні райвідділу нікого зі сторонніх осіб бути не може. Камери затриманих осіб закриті, під час його чергування ніхто до них не поміщався. У приміщенні райвідділу ніхто не ночував.

Апеляційний суд, розглядаючи вказане провадження перевірив зазначені обставини і, посилаючись на частину першу статті 86 КПК, констатував наявність істотного порушення вимог КПК під час внесення відомостей за скаргою ОСОБА_15 до ЄРДР, а також здійснення процесуальних дій у розпочатому кримінальному провадженні погодився з висновком місцевого суду про визнання зібраних у цьому кримінальному провадженні доказів недопустимими.

Апеляційний суд, зважив, що надані стороною обвинувачення докази, крім підтвердження перебування ОСОБА_9 у приміщенні Рівненського РВ в окреслений органом досудового розслідування період, не доводять вчинення ОСОБА_7 перевищення влади та службових повноважень і умисного застосування фізичного та психологічного насильства щодо ОСОБА_9 .

Разом з тим, зважаючи на те, що докази сторони обвинувачення у провадженні місцевий суд визнав недопустимими, апеляційний суд не вбачав підстав для перевірки інших доводів апеляційної скарги прокурора.

За наведених вище обставин Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що обвинувачення його у перевищенні влади та службових повноважень, в умисному застосуванні фізичного і психологічного насильства ОСОБА_7 не доведено поза розумним сумнівом.

Суд нагадує, що поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як із тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і з тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Особа може бути засуджена лише у випадку, якщо доведено, що вона вчинила кримінальне правопорушення. Для цього всі складові правопорушення, визначені кримінальним законом, мають бути доведені поза розумним сумнівом; за недоведеності будь-якого з обов`язкових елементів складу інкримінованого злочину особа має бути визнана невинуватою.

Для доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту; будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, має бути спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів. Наявність обставин, які свідчать про можливість іншої версії або версій події, є підставою для розумного сумніву в доведеності винуватості особи.

Отже, аналізуючи докази, надані стороною обвинувачення, суди першої та апеляційної інстанцій правильно дійшли висновку, що поза розумним сумнівом не доведено винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого частиною другою статті 365 КК, із чим погоджується і Суд.

Відповідно до частини третьої статті 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

В апеляційній скарзі прокурор у порядку частини третьої статті 404 КПК заявив клопотання про дослідження скарги ОСОБА_9 від 24 грудня 2012 року, постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 15 травня 2013 року у справі № 569/8123/13-к, постанови про скасування постанови щодо закриття кримінального провадження від 4 червня 2013 року, слідчих експериментів, проведених за участю потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 , від 11 березня 2013 року.

При цьому за практикою Верховного Суду безпосередня наявність клопотання, передбаченого частиною третьою статті 404 КПК, не є підставою для обов`язкового його задоволення (постанови від 29 вересня 2022 року у справі № 461/3002/19, 19 травня 2022 року у справі № 750/11103/18).

Зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що цей суд, вирішуючи заявлене клопотання про повторний допит обвинуваченого, потерпілого, свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , а також повторне дослідження скарги ОСОБА_9 від 24 грудня 2012 року, постанови Рівненського міського суду Рівненської області від 15 травня 2013 року у справі № 569/8123/13-к, постанови про скасування постанови щодо закриття кримінального провадження від 4 червня 2013 року, протоколів слідчих експериментів за участю потерпілого та свідка ОСОБА_12 від 11 березня 2013 року, відмовив у їх дослідженні, оскільки прокурори не змогли довести, які саме порушення допустив суд першої інстанції, досліджуючи ці докази і пояснити, як ці вимоги кореспондуються з приписами частини третьої статті 404 КПК. Суд апеляційної інстанції наголосив, що незгода сторони обвинувачення з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є підставою для повторного дослідження тих самих доказів.

Доводи касаційної скарги в цій частині також не містять посилань на норму процесуального закону, положення якої, на думку прокурора, порушив суд апеляційної інстанції.

Суд наголошує, що участині третій статті 404 КПК зазначено випадки, коли суд зобов`язаний і коли має право дослідити докази, а тому відмова в задоволенні клопотання щодо дослідження доказів та повторного допиту обвинуваченого, потерпілого і свідків, за вказаних обставин, свідчить не про порушення кримінального процесуального закону і неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів стосовно необхідності цих дій.

Щодо доводів скарги про неврахування судами постанови від 4 червня 2013 року, якою скасовано постанову про закриття кримінального провадження (т. 4 а.к.п.281 - 282), Суд зазначає, що прокурор в касаційній скарзі не показав, яким чином, з огляду на наведені вище докази та вимоги кримінального процесуального закону, зазначене рішення позначилося на визнанні у даному кримінальному провадженні доказів недопустимими.

З урахуванням зазначеного, під час апеляційного перегляду вироку суду першої інстанції апеляційний суд не допустив порушень вимог статті 404 КПК, а тому доводи касаційної скарги прокурора про протилежне є безпідставними.

У ході перегляду вироку за апеляційною скаргою сторони обвинувачення апеляційний суд, урахувавши встановлені місцевим судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження і докази, досліджені й перевірені ним під час судового розгляду, дійшов переконання про законність, обґрунтованість і вмотивованість висновків суду першої інстанції щодо відсутності в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого частиною другою статті 365 КК.

Апеляційний суд надав обґрунтовані відповіді на доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, навів переконливі аргументи на їх спростування, зазначив підстави, з яких визнав апеляційну скаргу необґрунтованою.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про необхідність залишити виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_7 без змін, Переконливих доводів про зворотне в касаційній скарзі прокурора не наведено.

Ухвала апеляційного суду мотивована належним чином та відповідає положенням статей 370, 419 КПК.

Отже, Суд не встановив за доводами касаційної скарги прокурора істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовною підставою для зміни чи скасування оскарженого судового рішення.

Не констатовано і неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність щодо юридичної оцінки дій ОСОБА_7 .

Інші доводи, викладені в касаційній скарзі прокурора, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судом апеляційної інстанції під час розгляду провадження норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

Оскільки істотних порушень вимог кримінального процесуального закону і неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не допущено, то касаційну скаргу прокурора має бути залишено без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без зміни.

Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

постановив:

Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 5 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргупрокурорабез задоволення.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3