УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 , на ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2025 року, стосовно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ,

- якою відмовлено в задоволенні подання тимчасово виконуючого обов`язки начальника Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» про умовно дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 .

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі засуджений просить ухвалу суду скасувати. Постановити нову ухвалу, якою задовольнити подання тимчасово виконуючого обов`язки начальника Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» про його умовно дострокове звільнення від відбування покарання.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 22 вересня 2025 року, відмовлено в задоволенні подання тимчасово виконуючого обов`язки начальника Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» про умовно дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 .

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі засуджений не погоджуючись із рішенням суду вказує, що суд безпідставно відмовив у задоволенні подання та розглянув справу за його відсутності.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

До Арбузинського районного суду Миколаївської області надійшло подання тимчасово виконуючого обов`язки начальника ДУ «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» про умовно дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі засудженого ОСОБА_5 , посилаючись, на те, що останній відбув більш як 1/2 строку покарання, призначеного йому судом, і водночас довів своє виправлення через сумлінну поведінку і ставлення до праці, а тому наявні підстави для застосування положень ст. 81 КК України щодо засудженого.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2025 року, відмовлено в задоволенні подання тимчасово виконуючого обов`язки начальника Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» про умовно дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 . Відмовляючи в задоволенні подання, суд врахувавши дані про особу засудженого ОСОБА_5 , його поведінку за весь період відбування покарання, в тому числі і за останній час, який безпосередньо передує розгляду подання, вважав, що засуджений лише став на шлях виправлення, проте, не довів своє виправлення у тій мірі, за якої можливо було б говорити, що мета покарання досягнута на цей час.

Обставини встановлені апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до ст. 81 КК України умовно дострокове звільнення може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення. Тобто, єдиною і достатньою підставою умовно - дострокового звільнення ( крім відбуття визначеної в законі частини строку покарання) є досягнення однієї з цілей покарання виправлення засудженого, що підтверджується його сумлінною поведінкою і ставленням до праці в процесі відбуття покарання, а також після фактичного відбуття засудженим не менш двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний тяжкий злочин.

Відповідно до ст. 6 КВК України - виправлення засудженого це процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

При вирішенні питання про можливість умовно-дострокового звільнення слід враховувати не тільки поведінку засудженого під час відбування покарання, а і сукупність даних, що характеризують його особу в цілому, а також характер та тяжкість злочинів, вчинених засудженим.

Умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до його дискреційних повноважень. Крім того, прийняття судом рішення про умовно-дострокове звільнення особи від подальшого відбування покарання також залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Доводи апеляційної скарги про наявність підстав для звільнення засудженого умовно-достроково від відбування покарання не ґрунтуються на вимогах закону.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, ОСОБА_5 засуджений вироком Суворовського районного суду м. Одеси за ч.2 ст. 309 КК України із застосуванням положень ч.1 ст.71 цього ж Кодексу до 2 років 1 місяця позбавлення волі. Таким чином, кінець строку відбування засудженим покарання припадає на 13 вересня 2026 року. Станом на день розгляду подання невідбута частина покарання становить 11 місяців 23 дні.

З матеріалів судової справи вбачається, що ОСОБА_5 відбуває покарання у ДУ «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» з 13 серпня 2024 року. Станом на 23 квітня 2025 року засуджений заохочень не мав, однак, і стягнення за порушення правил утримання до нього застосовані не були. При цьому, засуджений залучався до робіт з благоустрою без оплати праці та поліпшення житлово побутових умов і допоміжних робіт. У квітні 2025 року засуджений характеризується у цілому прийнятно, однак, не дотримується правомірних і ввічливих відносин з персоналом установи, що слідує із відповідної характеристики ( а.о.с. 24).

Ризики вчинення повторного правопорушення та ймовірної небезпеки для суспільства, при цьому, оцінюються як середні. Працювати засуджений починає лише з січня 2025 року, так як 07 квітня 2025 року отримує перше заохочення у виді подяки за підсумками роботи у І кварталі 2025 року. 23 квітня 2025 року комісія установи відмовляє засудженому у внесенні подання про заміну покарання на більш м`яке як такому, що не став на шлях виправлення. Наступне заохочення ОСОБА_5 отримує у липні 2025 року у виді подяки за підсумками роботи у ІІ кварталі 2025 року. Тобто, з моменту прибуття до установи виконання покарань і до дня внесення цього подання засуджений сумлінно працює лише шість місяців, у той час, як відбуває покарання з 13 серпня 2024 року.

Суд першої інстанції обґрунтовано врахував, що фактично матеріали справи вказують на те, що за вісім місяців відбування покарання (із серпня 2024 року по квітень 2025 року) засуджений ОСОБА_5 не став на шлях виправлення, а протягом п`яти місяців після відмови у заміні покарання на більш м`яке ( з квітня 2025 року по вересень 2025 року) став на шлях виправлення. Крім цього, засуджений заохочується за свою працю не із самого початку відбування покарання, а лише з період роботи із січня 2025 року. Зазначене вказує на те, що з серпня 2024 року по січень 2025 року він не надто сумлінно і відповідально ставився до праці.

Засуджений ОСОБА_5 хоч і заохочується за працю і не допускає систематичного порушення режиму утримання, проте, цього не є достатньо для умовно дострокового звільнення від покарання.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що дотримання порядку та умов відбування покарання, а також добросовісна поведінка засудженого, відповідно дост.9 КВК України, є його обов`язком, а процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним.

Наведені обставини свідчать, що протягом усього періоду відбування покарання у поведінці ОСОБА_5 дійсно мають місце певні позитивні тенденції, проте у своїй сукупності вони не доводять, що засуджений поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення та заслуговує на звільнення від подальшого відбування покарання умовно-достроково. в матеріалах справи відсутні переконливі дані про те, що процес виправлення ОСОБА_5 досяг тієї стадії, на якій відбування засудженим призначеного покарання перестає бути доцільним і подальше його виправлення можливе в умовах перебування на волі, а сам факт наявності заохочень не свідчить про його виправлення та сумлінне ставлення останнього до праці.

Суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що засуджений лише став на шлях виправлення, проте, не довів своє виправлення у тій мірі, за якої можливо було б говорити, що мета покарання досягнута на цей час, у зв`язку з чим ухвалив рішення у відповідності з вимогами статті 81 КК України та статей 537, 539 КПК України.

Стосовно зауваження, що суд першої інстанції розглянув подання за його відсутності, колегія суддів звертає увагу, що засуджений ОСОБА_5 про дату, час і місце судового засідання був сповіщений належно, що беззаперечно підтверджується матеріалами справи, в той же час направив до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності.

З огляду на наведене, ухвала суду першої інстанції є законною, обґрунтованою та вмотивованою, а тому підстав для її скасування немає, а відтак і для задоволення апеляційної скарги засудженого.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 418, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 , залишити без задоволення.

Ухвалу Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2025 року, якою відмовлено в задоволенні подання тимчасово виконуючого обов`язки начальника Державної установи «Південноукраїнська виправна колонія (№83)» про умовно дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_5 , - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді