ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/485/25
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" листопада 2025 р. Дарницький районний суд міста Києва у складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт в кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР № 0001306 від 11.12.2019, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

учасники судового провадження:

прокурори ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

потерпіла ОСОБА_13 ,

захисник ОСОБА_14 ,

обвинувачений ОСОБА_6 ,

встановив:

I. Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене ОСОБА_6 , та яке суд визнає доведеним

10.12.2019, приблизно о 18 год. 20 хв., ОСОБА_6 , керуючи технічно справним мотоциклом марки «YAMAHA SUPER TENERE», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався в першій (крайній правій) смузі проїзної частини вул. Ревуцького у м. Києві зі сторони пр-ту М. Бажана у напрямку вул. Тростянецької, зі швидкістю щонайменше 96,53 км/годину, яка значно перевищувала максимально дозволену на цій ділянці дороги 50 км/годину.

У цей час, пішохід ОСОБА_15 перебігав проїзну частину вул. Ревуцького у м. Києві, в недозволеному для руху пішоходів місці, наближаючись зліва до смуги руху мотоциклу марки «YAMAHA SUPER TENERE» під керуванням ОСОБА_6 .

Проїзна частина вул. Ревуцького у місці дорожньо-транспортної пригоди має шість смуту, по три в кожному напрямку.

Під час руху ОСОБА_6 допустив порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункту «Б», 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху:

- п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

- підпункт «б» п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі,

- п. 12.3: у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

- п. 12.4: у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.

Порушення вказаних вимог Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_6 виявились у тому що він, керуючи мотоциклом марки «YAMAHA SUPER TENERE», усвідомлюючи, що транспортний засіб є джерелом підвищеної небезпеки, безвідповідально ставлячись до можливості настання негативних наслідків, маючи об`єктивну змогу спостерігати за показниками спідометру та усвідомити, що рухається зі швидкістю, яка майже вдвічі перевищує максимально дозволену на цій ділянці дороги, відповідних висновків для себе не зробив, внаслідок чого, в момент виявлення небезпеки для руху у вигляді пішохода, який в темпі бігу наближався до його смуги, застосував екстрене гальмування, але внаслідок перевищення максимально дозволеної швидкості, не зміг уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_15 шляхом зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу.

У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.

Так, ОСОБА_15 були спричинені наступні тілесні ушкодження: забита рана у правій потиличній ділянці голови, садна у лобній ділянці зліва, на рівні хвоста лівої брови, на задній поверхні правого ліктьового суглобу, на зовнішній поверхні правого колінного суглобу з переходом на зовнішню поверхню нижньої третини стегна, на зовнішній поверхні правої гомілки, на зовнішній поверхні правого гомілково-стопового суглобу переломи 3-7 ребер по середньо-ключичній лінії справа, переломи 8 та 9 ребер по лопатковій лінії справа, розрив зв`язок правого ліктьового суглобу зі зміщенням головки ліктьової кістки вперед, відшарування шкіри з підшкірно-жировою клітковиною по зовнішній поверхні правого стегна з утворенням «карману» заповненого кров?ю, перелом правої великої гомілкової кістки у вигляді відриву її зовнішнього мищелку, розрив симфізу, передніх зв?язок правого крижово-здухвинного зчленування, а також дрібно уламковий перелом крила правої здухвинної кістки, перелом кісток основи та склепіння черепу, крововиливи під м`яку мозкову оболонку та у шлуночки мозку.

Смерть ОСОБА_15 , 1938 року народження, настала від множинних переломів кісток скелету з пошкодженням внутрішніх органів та розвитком шоку.

Порушення вимог пунктів 1.5, 2.3 підпункт «б», 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_6 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням цієї дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Таким чином, ОСОБА_6 обвинувачується у порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть пішохода ОСОБА_15 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Примітка. У наведеному обвинуваченні, у передостанньому абзаці помилково зазначено пункт 12.9 Правил дорожнього руху замість пункту 12.4. Під час підготовчого судового засідання прокурор просив вважати, що правильним є саме пункт 12.4, що також узгоджується із фактичним змістом обвинувального акта.

ІІ. Позиції учасників судового провадження у судових дебатах

Прокурор ОСОБА_8 оголошуючи обвинувальну промову зазначив, що вина обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, доведена дослідженими у судовому засіданні доказами. Він просив визнати ОСОБА_6 винуватим у пред`явленому обвинуваченні та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_6 фактично не заперечував самого факту дорожньо-транспортної пригоди. При роз`ясненні судом обвинувачення у порядку ст. 348 КПК України він повідомив, що визнає свою вину частково та шкодує про те, що сталося.

Водночас сторона захисту від початку підготовчого судового засідання послідовно наголошувала на недопустимості більшості доказів, у тому числі отриманих під час огляду місця події та подальшого додаткового огляду. На переконання захисника, ці докази були зібрані з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому мають бути визнані недопустимими, як і похідні від них докази, на підставі яких проведено судові експертизи у цьому кримінальному провадженні.

Загалом, під час судових дебатів захисник ОСОБА_14 , позицію якої повністю підтримав обвинувачений ОСОБА_6 , просила визнати її підзахисного невинуватим у зв`язку з відсутністю достатніх доказів для доведення його винуватості у суді та вичерпанням можливостей їх отримання.

ІІІ. Виклад показань допитаних осіб

3.1 Показання обвинуваченого ОСОБА_6 .

Обвинувачений ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, щоІНФОРМАЦІЯ_2 року він їхав із роботи додому, рухаючись вулицею Ревуцького у правій крайній смузі зі швидкістю близько 50 км/год. Проїжджаючи підземний пішохідний перехід, він випереджав автомобіль, який рухався ліворуч, і раптово побачив щось на дорозі. На той момент він не зміг зрозуміти, що саме це було, однак одразу застосував екстрене гальмування, після чого відчув удар і втратив свідомість.

На запитання прокурора обвинувачений зазначив, що це був вечір, видимість, за його оцінкою, становила близько 100 метрів. Ліхтарі горіли нерівномірно, на початку вулиці Ревуцького, наскільки він пам`ятає, освітлення працювало, але далі з перебоями, безпосередньо перед зіткненням було досить темно. Щодо автомобіля, який він обганяв, вважає, що той рухався зі швидкістю приблизно 50 км/год, однак точно сказати не може, оскільки рух був нерівномірним. Коли він щось побачив на дорозі, не зміг зрозуміти, що або хто це, але пішохід рухався з лівої сторони. Він не бачив, щоб автомобіль, який обганяв, застосовував гальмування перед пішоходом.

Після зіткнення, коли його привели до тями, він лежав у іншій смузі. Йому допомогли підвестися, і він зрозумів, що зламав праву руку. Згодом поцікавився у присутніх, що сталося, і йому пояснили, що відбувся наїзд на людину. На місці вже працювала швидка допомога.

На запитання захисника, ОСОБА_6 пояснив, що на момент ДТП мав категорії «А» та «В», причому категорію «А» (для керування мотоциклом) отримав у 2002 році. Мотоциклом керував постійно, а дорожньо-транспортна пригода на ньому сталася вперше. Перед кожною поїздкою він перевіряє технічний стан транспортного засобу й одягає все необхідне екіпірування. У той день був повністю екіпірований. Його шолом типу «фул-фейс», тобто повністю відкритий. Мотоцикл не був завантажений, він їхав сам і без вантажу. Стан здоров`я перед поїздкою був нормальним. Цим маршрутом він користується щодня.

Щодо освітлення, то пояснив, воно було нерівномірним по всій дорозі. Додав, що пішохідного переходу на місці пригоди не було, а найближчий знаходився приблизно за 50 метрів позаду і ще один за 100 метрів попереду. Він не міг передбачити появу пішохода. Побачив його лише за 10 метрів, не більше. У цей момент, ймовірно, застосував обидва гальма, після чого втратив свідомість. Опинився на асфальті в горизонтальному положенні, у лівій смузі.

Після того, як його забрала швидка допомога, він здавав кров на визначення вмісту алкоголю. Його кілька разів допитували як свідка, а також проводили слідчий експеримент, який полягав у тому, що він ставив мотоцикл, підходили поняті, дивилися, чи видно пішохода, це повторювалося кілька разів. Слідчий не просив показати, де саме він побачив пішохода, це він зробив сам. Пізніше його вже допитували як підозрюваного.

Вказав, що йому дуже прикро через те, що сталося, однак він не встиг зреагувати і вважає, що в цій ситуації від нього нічого не залежало.

На запитання головуючого судді пояснив, що категорію «В» отримав у той самий рік, що й ОСОБА_16 . Притягувався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР, як і більшість водіїв, але точну кількість випадків не згадав приблизно 3-4, востаннє 2-3 роки тому.

Щодо обставин ДТП уточнив, що не бачив, аби автомобіль попереду гальмував.

У момент наїзду він повільно обганяв цей автомобіль і ще не завершив маневр перебував поруч. Не помітив, щоб автомобіль зменшував швидкість. Повторив, що побачив пішохода, коли той зайшов у його смугу, а швидкість його руху становила близько 50 км/год, оскільки за 10-15 секунд до зіткнення він дивився на спідометр.

Із ОСОБА_13 , визнаною потерпілою у цьому кримінальному провадженні, він особисто не зустрічався, однак його адвокат спілкувався з її представником. На день допиту в суді він не відшкодував потерпілій шкоду, оскільки вони просили 1 000 000 гривень.

Під час проведення слідчого експерименту він був вільним у своїх діях, поруч перебував його тодішній захисник. Він показував момент, коли побачив пішохода, але протокол перед підписанням уважно не читав, а лише пробігся по ньому очима.

3.2 Показання потерпілої ОСОБА_13 .

Потерпіла ОСОБА_13 у судовому засіданні пояснила, що не знала про смерть свого чоловіка ОСОБА_15 , доки їй про це не повідомили, однак не пам`ятає, хто саме це зробив. Після зазначених подій обвинувачений ОСОБА_6 не просив у неї вибачення за вчинене та не відшкодував жодних матеріальних чи моральних збитків.

На запитання захисника потерпіла підтвердила, що впізнає її, оскільки та надавала їй правову допомогу, зокрема в оформленні необхідних документів. Водночас зазначила, що з огляду на свій вік не може пригадати всіх обставин.

На запитання головуючого судді потерпіла не змогла сказати напевно, чи приходив до неї обвинувачений ОСОБА_6 додому, щоб попросити вибачення. Водночас зазначила, що його захисник дійсно приходила до неї, вони познайомилися у 2022 році. Потерпілій також невідомо, чи сплачувалися за неї комунальні послуги. Вона припустила, що можливо, одного разу їй надавали кошти, але точно цього не пам`ятає.

3.3 Показання свідка ОСОБА_17 .

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні повідомив, що точної дати події не пам`ятає, але того дня він їхав вулицею Ревуцького у крайньому лівому ряду.

Спочатку він побачив чоловіка, який переходив дорогу в невстановленому для цього місці. Пішохід був одягнений у темний одяг, погода була похмура, тому побачити його було складно. Свідок зменшив швидкість, цей чоловік перебіг дорогу, а далі він почув удар і боковим зором побачив, як по дорозі летів мотоцикліст. Він зупинився, щоб надати допомогу, однак у той момент до мотоцикліста та пішохода вже підійшли інші люди. Тому він спочатку завіз пасажира, який був у його автомобілі, а потім повернувся на місце події, щоб надати працівникам поліції пояснення щодо цієї дорожньо-транспортної пригоди.

На запитання прокурора свідок пояснив, що події відбувалися наприкінці 2019 року. Проїжджа частина в тому місці мала три смуги руху. Відстані між ним і пішоходом у момент, коли він його побачив, він не пам`ятає. Погоду точно не пригадав, але зазначив, що було темно, а освітлення слабким і нерівномірним.

Видимість також була поганою. Щодо того, де саме рухався мотоцикліст, сказав, що не бачив, оскільки їхав позаду. Самого моменту зіткнення не бачив, але, як зрозумів, воно сталося у крайній правій смузі. Щодо руху пішохода зазначив, що той або швидко йшов, або біг, але точно сказати не може.

На запитання захисника свідок повідомив, що має посвідчення водія з 2004 року. У грудні 2019 року він керував автомобілем «Dacia Logan». Того дня він увесь час рухався у крайній лівій смузі з дозволеною для міста швидкістю межах 50-55 км/год. Побачив пішохода, коли той ступив на проїжджу частину.

З урахуванням своєї швидкості свідок вважав, що пішохід встигне перейти, але все одно вирішив пригальмувати, після чого продовжив рух із тією самою швидкістю.

На місце пригоди він повернувся приблизно через 10-15 хвилин після того, як завіз пасажира. Під час складання протоколу огляду місця події був присутній і підписував певні документи, однак які саме не пам`ятає. Його допитували наприкінці 2019 року як свідка, протокол допиту було надруковано, і він його підписав. Також він брав участь у слідчому експерименті навесні 2020 року.

Слідча дія проводилася за умов, подібних до тих, за яких сталася дорожньо-транспортна пригода. Під час слідчого експерименту його посадили на місце водія в автомобілі, і він показав, де саме побачив пішохода. Після завершення слідчої дії він підписував документи, зміст яких наразі не пригадує.

3.4 Показання свідка ОСОБА_18 .

Свідок ОСОБА_18 у судовому засіданні повідомив, що був свідком дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася кілька років тому, внаслідок якої загинула людина, збита мотоциклом. Розповів, що подія відбулася у вечірній час, він разом із товаришем повертався з «Епіцентру» та рухався автомобілем у напрямку від станції метро «Харківська» до вулиці Вербицького. Перебуваючи за кермом, проїхав міст по проспекту М. Бажана, рухаючись у другому ряду. У цей момент їх обігнав мотоцикліст, який рухався по першому ряду. Це привернуло їхню увагу, оскільки зазвичай мотоцикли здійснюють обгін ліворуч, а не праворуч.

Після цього вони побачили, що автомобіль, який рухався перед ними, різко загальмував. Вони також зупинилися, вийшли з машини і побачили на дорозі літню людину, яка лежала непритомна, а з голови текла кров. Приблизно за 100 метрів від місця, де лежав потерпілий, знаходився мотоцикл. Самого водія свідок не бачив, оскільки разом з іншими намагався допомогти постраждалому. Швидка допомога прибула досить швидко й надалі займалася потерпілим. Після цього на місце події прибула поліція та почала оформлювати матеріали ДТП.

Свідок зазначив, що рухався з невеликою швидкістю, оскільки щойно проїхав перехрестя зі світлофором. Погода була похмура, спостерігалася мряка, смуги руху були завантажені. Припустив, що його швидкість становила приблизно 30 км/год. Він не зміг сказати, чи перевищував мотоцикліст дозволену швидкість, але той випередив їх досить швидко. Сам момент наїзду на пішохода свідок не бачив.

Свідок додав, що його здивував обгін мотоцикліста саме в тому місці, оскільки у крайньому правому ряду зазвичай стоять припарковані автомобілі, і ті, хто часто там їздять, про це знають. Його товариш, який сидів поруч і також є мотоциклістом, звернув увагу на те, як саме здійснювався обгін.

ОСОБА_18 зазначив, що на цій ділянці дороги є місця для переходу, оскільки це густонаселений житловий район.

На запитання захисника пояснив, що був впевнений, що мотоцикліст саме здійснював обгін, оскільки під час зупинки на світлофорі поруч праворуч його не було, а під час початку руху на зелений сигнал світлофора мотоцикліст з`явився вже попереду. Після ДТП його допитували як свідка, однак на місці події з ним жодних процесуальних дій не проводили.

3.5 Показання свідка ОСОБА_19 (понятого)

Свідок ОСОБА_19 у судовому засіданні пояснив, що 10 грудня 2019 року брав участь як понятий під час проведення слідчої дії огляду місця події. Це відбувалося у вечірній час, погода була сухою. Працівники поліції повідомили йому про необхідність бути присутнім під час проведення слідчої дії та попередньо роз`яснили його права.

Свідок пам`ятає, що окрім нього був залучений ще один понятий, вік якого він не може пригадати. Хто саме здійснював фотографування на місці події, він також не пам`ятає.

Щодо проведення вимірювань, свідок зазначив, що фіксувалися відстані від місця зіткнення, ширина проїжджої частини, відстань від мотоцикла до бордюру та віддаленість тіла загиблого. Всі дії проводилися за адресою вулиця Ревуцького.

У його присутності складалася схема місця події та опис погодних умов, однак точну назву документа він не пригадує. Перед підписанням документів він їх читав.

Стосовно самої дорожньо-транспортної пригоди свідку відомо, що вона сталася за участю мотоцикла та пішохода, який переходив дорогу в невстановленому місці. Один із автомобілів встиг його помітити та пропустив, тоді як мотоцикл ні. Після цієї події його більше не викликали до органів слідства.

3.6 Показання свідка ОСОБА_20 (понятого)

Свідок ОСОБА_20 у судовому засіданні повідомив, що був залучений як понятий у літній період, однак точної дати не пам`ятає, ймовірно, це було близько двох років тому (допит в суді відбувся 22 грудня 2023 року). Його зупинили біля ринку на дорозі та попросили бути понятим. На той момент вже стемніло, але освітлення було.

Свідок не пам`ятає, що саме відбувалося під час проведення слідчої дії, проте пригадує, що підписував певні документи. Скільки саме документів було і скільки разів він ставив підпис не пригадав. У його присутності жінка, ймовірно слідча, проводила вимірювання, але які саме свідок точно сказати не зміг.

Після підписання документів зауважень з його боку не було. Загалом вся процедура тривала приблизно 15 хвилин, після чого його відпустили.

IV. Документи, речові докази та висновки судової експертизи

4.1 Постанова заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_21 від 08 жовтня 2020 року про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні № 0001306, якою визначено склад групи прокурорів.

4.2 Постанова начальника відділу СУ ГУНП у місті Києві ОСОБА_22 від 11 грудня 2019 року про призначення слідчої групи у кримінальному провадженні № 0001306, якою визначено склад слідчих.

4.3 Протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від ІНФОРМАЦІЯ_3 року, складений старшим слідчим у ОВС відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП у місті Києві капітаном поліції ОСОБА_23 за участю понятих ОСОБА_24 та ОСОБА_19 . Огляд проводився за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 29, у вечірній час доби, за сухої погоди, при наявному вуличному освітленні.

Під час огляду встановлено, що дорожнє покриття асфальтобетонне, сухе, рівне, ширина проїзної частини має три смуги руху в кожному напрямку. На місці пригоди зафіксовано мотоцикл «Yamaha Super Tenere», державний номерний знак НОМЕР_1 , а також автомобіль «Dacia Logan», державний номерний знак НОМЕР_2 . Деформацій та пошкоджень, що могли б свідчити про причетність автомобіля до пригоди, не виявлено. У мотоцикла зафіксовано механічні пошкодження передньої частини, характерні для зіткнення.

До протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від ІНФОРМАЦІЯ_3 року долучено схему місця події та фототаблицю, що містить послідовні зображення обстановки на момент огляду. На фотознімках зафіксовано ділянку дороги на вул. Ревуцького у м. Києві, розташування слідів гальмування мотоцикла «Yamaha Super Tenere», уламки лакофарбового покриття, дзеркало заднього виду, фрагменти пластика, шапку пішохода, устілку правого черевика, а також тіло загиблого ОСОБА_15 на проїзній частині.

4.4 Протокол додаткового огляду місця події від 03 січня 2020 року, складений слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП у місті Києві лейтенантом поліції ОСОБА_25 .

Огляд проведено за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, у денний час доби, за ясної погоди, із метою уточнення дорожніх умов і видимості на ділянці, де 10.12.2019 сталася дорожньо-транспортна пригода. Під час огляду проведено заміри ширини проїзної частини, тротуару, розташування смуг руху, а також зафіксовано обстановку дороги з урахуванням напрямку руху транспортних засобів.

До протоколу долучено фототаблицю, що містить загальні знімки проїзної частини вулиці Ревуцького в обох напрямках у бік вулиць Тростянецької та Декабристів, на яких відображено дорожнє покриття, смуги руху, прилеглу інфраструктуру та умови оглядовості.

4.5 Протокол проведення слідчого експерименту від 28 лютого 2020 року, складений слідчою СУ ГУНП у місті Києві лейтенантом поліції ОСОБА_25 за участю свідка ОСОБА_26 , понятих ОСОБА_27 та ОСОБА_28 , а також за присутності інших працівників поліції. Слідча дія проводилася у вечірній час за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 29 на місці, де 10.12.2019 сталася дорожньо-транспортна пригода.

Під час вказаного слідчого експерименту було відтворено слід гальмування мотоциклу «Yamaha Super Tenere». Видимий слід гальмування був відтворений для орієнтування свідка на місці пригоди. Після цього свідок вказала траєкторію руху пішохода з моменту виходу на проїзну частину в напрямку траєкторії руху мотоцикла. Свідок показала, що пішохід рухався з права на ліво відносно напрямку руху мотоцикла та вказала темп його руху. Далі статист у темпі свідка тричі подолала ділянку в 5 метрів за наступний час: 1) 1,62 с.; 2) 1,46 с.; 3) 1.68 с.

4.6 Протокол проведення слідчого експерименту від 01 квітня 2020 року, складений слідчою СУ ГУНП у місті Києві лейтенантом поліції ОСОБА_25 за участю свідка ОСОБА_17 , понятих ОСОБА_20 та ОСОБА_29 , а також інших учасників процесуальної дії. Слідча дія проводилася у вечірній час за адресою: м. Київ, вул. Ревуцького, 29, з метою перевірки та уточнення відомостей, наданих свідком щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, у якій загинув пішохід ОСОБА_15 .

Свідок ОСОБА_17 вказав на місце первинного виявлення пішохода та місце, де він перестав слідкувати за ним. Після замірювання у присутності понятих вказані параметри були занесені до схеми протоколу. Після цього свідок показав траєкторію руху пішохода від місця виявлення до місця, де він перестав за ним слідкувати. Надалі за допомогою статиста свідок показав темп руху пішохода по вказаній траєкторії. Далі статист у темпі свідка тричі подолала ділянку в 6.3 метри за наступний час: 1) 2,75 с.; 2) 2,45 с.; 3) 2,63 с.

4.7 Протокол проведення слідчого експерименту від 11 червня 2020 року, складений слідчою СУ ГУНП у місті Києві ОСОБА_25 за участю свідка ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_30 , а також понятих ОСОБА_31 та ОСОБА_32 . Слідча дія проводилася на вул. Ревуцького, 29 у місті Києві з метою перевірки та уточнення показань свідка щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 10.12.2019.

Під час проведення слідчого експерименту було відтворено слід гальмування мотоцикла відповідно до схеми, доданої до протоколу огляду місця події від 10.12.2019.

Надалі, відповідно до висновку експерта від 30.01.2020 № 23-3/363-12-1/3198, було встановлено мінімальну швидкість руху мотоцикла 96,53 км/год, що відповідає 26,81 м/с.

Також у протоколі зазначено, що згідно зі слідчим експериментом від 01.04.2020 за участю свідка ОСОБА_17 було визначено середній темп руху пішохода.

Під час відтворення обстановки мотоцикл-демонстратор та статист, одягнений у одяг, схожий за кольором до одягу пішохода, поступово пересувалися у напрямку місця наїзду. Коли відстань між мотоциклом-демонстратором та статистом становила одну секунду до моменту ДТП, усі учасники слідчої дії зазначили, що мали змогу виявити рухомий об`єкт і розпізнати в ньому пішохода за нижніми кінцівками.

Після віддалення на дві секунди, а надалі на 1,5 секунди до моменту ДТП, усі учасники у світлі фар зустрічного потоку транспортних засобів втратили можливість виявити рухомий об`єкт і розпізнати в ньому пішохода.

Після цього ОСОБА_6 розташував мотоцикл-демонстратор та статиста відносно місця наїзду так, щоб вони перебували у тій позиції, в якій він виявив пішохода, що наближався до траєкторії руху мотоцикла. У

У результаті вимірювання встановлено, що відстань від переднього габаритного крила мотоцикла-демонстратора до місця наїзду становить 12,60 м, а від статиста до місця наїзду 1,60 м.

4.8 Протокол огляду речі від 17 грудня 2019 року, складений слідчою ОСОБА_25 у приміщенні СУ ГУНП у м. Києві, яким за участю технічних засобів проведено огляд карти пам`яті «MicroSDHC» з відеореєстратора «SJCAM WiFi SJ4000», вилученої з мотоцикла «Yamaha Super Tenere».

Під час перегляду відеофайлів зафіксовано події, що передували дорожньо-транспортній пригоді, зокрема момент початку руху мотоцикла на вул. Ревуцького, дії водія під час руху та обстановку дороги, включно з моментом наближення пішохода до проїзної частини.

До протоколу долучено ілюстративну фототаблицю з кадрами перегляду відеозаписів, які відображають послідовність розвитку подій.

Детальний аналіз відеозаписів із протоколу буде наведений у мотивувальній частині вироку.

4.9 Постанова слідчої ОСОБА_25 від 17 грудня 2019 року, якою карту пам`яті «Micro SD HC I» об`ємом 32 GB, яка перебувала у відеореєстраторі «SJCAM Wifi SJ4000», встановленому на шоломі визнано документом у кримінальному провадженні.

4.10 Протокол огляду речі від 22 січня 2020 року, складений слідчою ОСОБА_25 у приміщенні СУ ГУНП у м. Києві, проведено огляд DVD-диска «Verbatim», на якому містився відеозапис дорожньо-транспортної пригоди, що мала місце ІНФОРМАЦІЯ_3 року на вул. Ревуцького, 29. У

У ході перегляду відеозапису, здійсненого за допомогою програми «KMPlayer», було зафіксовано момент руху мотоцикла «Yamaha Super Tenere» під керуванням ОСОБА_6 , а також дії інших учасників дорожнього руху безпосередньо перед наїздом на пішохода. Камера зафіксувала, що дорожнє покриття було освітлене електроопорами, наявне маркування пішохідного переходу, а події відбувалися у вечірній час доби. До протоколу долучено ілюстративну фототаблицю з окремими кадрами відеозапису.

Примітка. Переглянуті матеріали є аналогічними тим, які оглядалися під час протоколу огляду від 17 грудня 2019 року, однак огляд здійснено повторно з метою уточнення обставин дорожньо-транспортної пригоди.

4.11 Постанова слідчої ОСОБА_25 від 22 січня 2020 року, якою компакт-диск марки «Verbatim», на який було скопійовано відеозапис із зазначеного відеореєстратора, визнано документом і залишено на зберіганні в матеріалах кримінального провадження.

4.12 Постанова слідчого ОСОБА_23 від 11 грудня 2019 року, якою мотоцикл «Yamaha Super Tenere», державний номерний знак НОМЕР_1 , визнано речовим доказом у кримінальному провадженні та визначено місце його зберігання майданчик тимчасового утримання транспортних засобів.

4.13 Постанова слідчого ОСОБА_23 від 11 грудня 2019 року про витребування відомостей щодо розміщення дорожніх знаків на вул. Ревуцького, 29, у м. Києві станом на 10.12.2019 року.

4.14 Схема розміщення дорожніх знаків на вул. Ревуцького відображає наявність та розташування дорожніх знаків і пішохідних переходів у напрямках до проспекту М. Бажана та вулиці Тростянецької.

4.15 Протокол огляду речі від 02.06.2020, складений слідчою ОСОБА_25 , фіксує огляд правого бокового дзеркала мотоцикла «Yamaha», що має механічні пошкодження у виді розбитого дзеркального елемента та тріщин корпусу. Ілюстративна фототаблиця до протоколу огляду речі від 02.06.2020 містить два зображення бокового дзеркала мотоцикла з відображенням характерних пошкоджень.

4.16 Постанова слідчої ОСОБА_25 від 02.06.2020 року, праве бокове дзеркало мотоцикла «Yamaha», вилучене під час огляду місця події ІНФОРМАЦІЯ_3 року, залучено до кримінального провадження як речовий доказ та передано на зберігання ОСОБА_6

4.17 Лист слідчого управління ГУНП у м. Києві від 24.12.2019, адресований директору спецмайданчика, містить розпорядження про доставлення та зберігання мотоцикла «Yamaha Super Tenere», державний номерний знак НОМЕР_1 , як речового доказу.

4.18 Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 року задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на мотоцикл «Yamaha Super Tenere», державний номерний знак НОМЕР_1 , з метою забезпечення його збереження як речового доказу.

4.19 Лист ГУНП у м. Києві від 11 грудня 2019 року на адресу директора спеціального майданчика тимчасового утримання транспортних засобів, з якого вбачається, що мотоцикл марки «Yamaha Super Tenere», вилучений з місця ДТП, передано для зберігання на спеціальний майданчик.

4.20 Постанова від 11 грудня 2019 року, якою призначено судову автотехнічну експертизу технічного стану мотоцикла «Yamaha Super Tenere» для з`ясування наявності можливих технічних несправностей.

4.21 Висновок експерта ОСОБА_33 Київського НДЕКЦ МВС України від 23 грудня 2019 року № 12-1/3101 встановлено, що мотоцикл марки «Yamaha Super Tenere», державний номерний знак НОМЕР_1 , який перебував під керуванням ОСОБА_6 , на момент огляду мав справні гальмівну систему, рульове керування та ходову частину, ознак технічних несправностей, які могли б вплинути на виникнення чи розвиток дорожньо-транспортної пригоди, не виявлено.

4.22 Постанова від 11 грудня 2019 року, якою слідчий ОСОБА_34 доручив проведення судово-медичної експертизи з метою встановлення причин смерті пішохода ОСОБА_15 , характеру та механізму отриманих ним тілесних ушкоджень, їх ступеня тяжкості та наявності причинного зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою.

4.23 Висновок експерта № 021-3-2778-19-2020 від 15 червня 2020 року, за результатами судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_15 встановлено, що смерть настала від множинних переломів кісток скелета з пошкодженням внутрішніх органів та розвитком шоку, отриманих унаслідок наїзду мотоцикла.

Висновок експертного дослідження № 021-2778-2019 проведено судово-медичне дослідження тіла ОСОБА_15 , під час якого детально описано характер зовнішніх та внутрішніх тілесних ушкоджень, що узгоджуються з дією твердих тупих предметів при ДТП. Підсумкова частина експертизи зазначено, що виявлені ушкодження мають ознаки тяжких тілесних, перебувають у причинному зв`язку з наїздом мотоцикла, а потерпілий на момент події стояв у вертикальному положенні, повернутий правою задньо-боковою поверхнею тіла до транспортного засобу.

Висновок експертного дослідження № 051-2558-2019 від 18 грудня 2019 року, за результатами судово-токсикологічного дослідження крові ОСОБА_15 етиловий, метиловий, пропіловий, бутиловий та аміловий спирти не виявлені.

Висновком експертного дослідження № 082-1158-2019 від 20 грудня 2019 року визначено, що кров трупа ОСОБА_15 належить до групи А з ізогемаглютиніном анти-В.

4.24 Постанова від 03 лютого 2020 року, якою слідча ОСОБА_25 доручила проведення судово-медичної експертизи щодо встановлення характеру, локалізації, ступеня тяжкості та механізму утворення тілесних ушкоджень у водія мотоцикла ОСОБА_6

4.25 Висновок експерта № 042-287-2020 від 02 березня 2020 року, яким встановлено, що у ОСОБА_6 наявні переломи кісток передпліччя, променевої кістки та ключиці, які утворилися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди від 10.12.2019 та за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

4.26 Постанова слідчої СУ ГУНП у місті Києві ОСОБА_25 від 19 грудня 2019 року про проведення судової комплексної транспортно-трасологічної та фототехнічної експертизи. На вирішення експертам Київського НДЕКЦ МВС України поставлено питання щодо встановлення швидкості та траєкторії руху мотоцикла «Yamaha Super Tenere» і пішохода ОСОБА_15 , а також з приводу місця місця наїзду мотоцикла на пішохода.

4.27 Постанова слідчої СУ ГУНП у місті Києві ОСОБА_25 від 21 січня 2020 року про уточнення питань, поставлених на вирішення раніше призначеної комплексної транспортно-трасологічної та фототехнічної експертизи. Слідчою доповнене перше питання, яке було викладене в редакції: «З якою швидкістю рухався мотоцикл марки «YAMAHA SUPER TENERE», державний номерний знак НОМЕР_1 , безпосередньо перед появою пішохода в кадрі, виходячи із наданого відеозапису 2019_1210_181139_001?».

4.28 Висновок експерта від 30.01.2020 № 23-3/363-12-1/3198, за результатами комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи, проведеної судовими експертами ОСОБА_35 та ОСОБА_36 Київського НДЕКЦ МВС України, встановлено, що мотоцикл марки «YAMAHA», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався прямо, у крайній правій смузі проїзної частини в напрямку свого руху, безпосередньо перед появою пішохода рухався зі швидкістю 98,17 км/год (± 1,64 км/год), а місце наїзду на пішохода ОСОБА_15 знаходиться в районі завершення сліду гальмування мотоцикла. Водночас питання щодо швидкості руху пішохода не вдалося вирішити через відсутність достатніх даних на відеозаписі.

4.29 Постанова слідчої СУ ГУНП у м. Києві ОСОБА_25 від 17 червня 2020 року про проведення судової автотехнічної експертизи. На вирішення експерта поставлено питання щодо спроможності з технічної точки зори показання ОСОБА_6 , його технічної можливості уникнути наїзду на пішохода за умов, зафіксованих під час слідчих дій, а також щодо відповідності його дій та дій пішохода ОСОБА_15 вимогам Правил дорожнього руху.

4.30 Висновок експерта від 30.01.2020 № 23-3/363-12-1/3198, від 09.07.2020 № 12-1/ за результатами судовової автотехнічної експертизу, проведеної судовим експертом ОСОБА_37 Київського НДЕКЦ МВС України.

Згідно з її змістом, експерт досліджував наявність у водія мотоцикла «Yamaha» ОСОБА_6 технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування, а також питання відповідності його дій вимогам Правил дорожнього руху.

У процесі дослідження експерт установила, що показання ОСОБА_6 у частині швидкості руху мотоцикла, а також відстані, на якій він перебував від пішохода у момент його виявлення, є технічно неспроможними.

У зв`язку з цим експерт не мала можливості перевірити достовірність зазначених ним обставин, оскільки такі дані суперечили фізичним параметрам гальмування мотоцикла. Через відсутність повних і достовірних вихідних даних експерт не змогла надати вичерпні відповіді на поставлені запитання, зокрема щодо фактичної швидкості руху пішохода, а також щодо відповідності дій водія вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху.

4.31 Постанова слідчої СУ ГУНП у місті Києві ОСОБА_25 від 25 серпня 2020 року про проведення судової автотехнічної експертизи. На вирішення експертам Київського НДІ судових експертиз Міністерства юстиції України поставлено питання щодо визначення відстані, на якій перебував мотоцикл «Yamaha Super Tenere» у момент виявлення водієм пішохода ОСОБА_15 , а також можливості уникнення наїзду за умови дотримання дозволеної швидкості руху. Крім того, експертам поставлені питання оцінити відповідність дій водія та пішохода вимогам ПДР і встановити причину виникнення ДТП.

Висновок експерта від 02.11.2021 № 22693/20-52/29946/21-52 за результатами судової автотехнічної експертизи, виконаний комісією експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України у складі експертів ОСОБА_38 та ОСОБА_39 .

Під час дослідження експерти встановили, що дорожньо-транспортна пригода сталася у темну пору доби в межах населеного пункту м. Києва, на ділянці дороги з трьома смугами для руху в кожному напрямку, при цьому загальна видимість дороги становила понад 100 м, а отже, оглядовість місця події не була обмежена.

Згідно з даними схеми ДТП та результатів слідчих експериментів, моментом виникнення небезпеки для руху водія ОСОБА_6 експерти, застосувавши кінематичні розрахунки, визначили, що мінімальна безпечна відстань, на якій водій мав би сприйняти ситуацію як небезпечну та розпочати гальмування, становила 22,8 м, а гальмівний шлях при швидкості 50 км/год - 11,7 м, а повний час гальмування - 2,2 с. Вказана ж ОСОБА_40 відстань 12,6 м при фактичній швидкості 96,53 км/год є технічно неспроможною.

Крім того, експерти провели розрахунки швидкості руху пішохода на підставі даних слідчого експерименту та показань свідка ОСОБА_17 , визначивши її у межах 8-9 км/год.

У висновку експерти вказали, що з технічної точки зору водій ОСОБА_6 повинен був діяти відповідно до пунктів 12.4 ПДР, а з моменту виникнення небезпеки для руху відповідно до п. 12.3 ПДР.

Також комісія експертів вказала, що у разі, якщо б водій рухався із дозволеною швидкістю 50 км/год, пішохід встигав би відійти на безпечну відстань від мотоцикла.

4.32 Вимога слідчого СУ ГУНП у м. Києві від 09 листопада 2021 року, до Управління інформаційно-аналітичної підтримки було направлено запит щодо перевірки ОСОБА_6 на наявність судимостей та адміністративних правопорушень.

У відповідь на запит отримано довідку, з якої вбачається, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, водночас неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху.

4.33 Довідка Київського міського психоневрологічного диспансеру від 17 листопада 2021 року, з якої вбачається, що ОСОБА_6 на обліку у психіатра не перебуває.

4.34 Довідка Київської міської клінічної лікарні «Соціотерапія» від 22 листопада 2021 року, встановлено, що ОСОБА_6 під наркологічним наглядом не перебуває.

4.35 Письмова заява ОСОБА_6 від 28 листопада 2021 року, з якої вбачається, що він отримав і зберігає у себе власний праве дзеркало від мотоциклу «Yamaha».

4.36 Заява від 24 грудня 2019 року, якою ОСОБА_41 повідомив слідство, що після ДТП мотоцикл «Yamaha» просить передати йому на зберігання, та зобов`язався не відчужувати його до вирішення кримінального провадження.

4.37 Розписка від 24 грудня 2019 року, якою ОСОБА_41 підтвердив факт зберігання мотоцикла «Yamahа» і зобов`язався надати його за першою вимогою слідчого чи суду.

V. Мотиви, із яких виходив суд при ухваленні рішення

5.1 Оцінка дій обвинуваченого під час дорожньо-транспортної пригоди

Відповідно до висунутого обвинувачення, підтриманим у судовому засіданні прокурором, ОСОБА_6 10 грудня 2019 року, приблизно о 18 години 20 хвилин, керуючи технічно справним мотоциклом «YAMAHA SUPER TENERE», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався на вул. Ревуцького у м. Києві в напрямку вул. Тростянецької, у крайній правій смузі, зі швидкістю не менше 96,53 км/год, що суттєво перевищувало максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті, а саме 50 км/год.

За версією сторони обвинувачення, у цей час пішохід ОСОБА_15 , перетинаючи проїзну частину у недозволеному місці, рухався зліва направо відносно напрямку руху мотоцикла.

Обвинувачений, порушивши вимоги пунктів 1.5, 2.3 (підпункт «б»), 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху, не обрав безпечної швидкості руху, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_15 отримав тілесні ушкодження, несумісні з життям, від яких помер на місці події.

Таким чином, як стверджує обвинувачення, дії ОСОБА_6 виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Так, Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказав, що злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК України, тобто лише такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.

Таким чином, об`єктивна сторона цього складу злочину включає такі обов`язкові елементи:

1) діяння (дія або бездіяльність);

2) обстановка;

3) суспільно небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження - ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження - ч. 2, загибель кількох осіб - ч. 3);

4) причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

У свою чергу, діяння полягає в порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати:

1) у вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо);

2) у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.

Відтак причинний зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

При цьому допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи:

а) порушення, які самі по собі (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК України (наприклад, керування транспортним засобом без посвідчення водія на керування транспортним засобом відповідної категорії, не зареєстрованим, або без належного номерного знака (підп. «в» п. 2.9 ПДР) тощо);

б) порушення, які самі по собі (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце (наприклад, порушення правил перестроювання транспортних засобів (п. 10.3 ПДР), розвороту (п. 10.7 ПДР), заборони виїзду на зустрічну смугу руху транспорту (п. 11.4 ПДР), перевищення швидкості руху транспорту (п. 12.4 ПДР) тощо).

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він має чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

І лише порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст. 286 КК України.

Розглядаючи події, які стали предметом цього кримінального провадження, суд встановив наступне.

Серед досліджених у судовому засіданні доказів важливе значення для встановлення фактичних обставин дорожньо-транспортної пригоди має відеозапис, отриманий із відеореєстратора із мотоцикла, яким керував обвинувачений ОСОБА_6 .

Відеозапис розпочинається з моменту, коли ОСОБА_6 одягає захисне екіпірування та сідає за кермо мотоцикла.

Приблизно о на 3 хв. 57 с. відео фіксує, як він виїжджає на проїзну частину.

На 4 хв. 45 с. видно, як водій ОСОБА_6 проїжджає перехрестя на зелений сигнал світлофора та починає рух на вул. Ревуцького у місті Києві зі сторони проспекту М. Бажана у напрямку вул. Тростянецької, рухаючись у першій (крайній правій) смузі. Ця ділянка дороги складається з трьох смуг руху в одному напрямку.

Камера огляду повністю охоплює проїзну частину, що дає змогу візуально спостерігати дорожню обстановку. На відео зафіксовано, що на вулиці темна пора доби, однак працює штучне вуличне освітлення, а в обох напрямках рухаються транспортні засоби.

Далі, починаючи з 04 хв. 45 с., помітно, що мотоцикл під керуванням ОСОБА_6 помітно пришвидшується та здійснює обгін щонайменше шести автомобілів, які рухаються у другій смузі, продовжуючи рух у крайній правій.

При цьому на цій смузі видно частково запарковані автомобілі, через що ОСОБА_6 рухається не по центру смуги, а ближче до її лівого краю.

Також візуально помітно, що права смуга є ширшою порівняно з двома лівими смугами руху.

На 5 хв. 10 с. відеозапису видно, як автомобіль «Dacia Logan» (під керуванням свідка ОСОБА_17 ), який рухається у крайній лівій смузі, починає гальмувати (вмикаються задні стоп-сигнали).

На 5 хв. 12 с. у полі зору камери з`являється пішохід ОСОБА_15 , який перетинає проїзну частину у напрямку правої смуги, після чого в момент безпосередньо зіткнення мотоцикла із пішоходом на 5 хв. 13 с. відео переривається.

Таким чином, наведений відеозапис із відеореєстратора обвинуваченого відображає послідовність дій водія, дорожню обстановку та момент виникнення небезпеки для руху, що дає суду можливість відтворити механізм розвитку подій безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою.

Оцінка цього відеозапису буде наведена нижче у поєднанні з показаннями учасників події, а також із висновками судових експертиз, призначених у межах цього кримінального провадження.

Так, у результаті дорожньо-транспортної пригоди, відбувся наїзд мотоцикла під керуванням ОСОБА_6 на пішохода ОСОБА_15 , внаслідок чого останній отримав численні тілесні ушкодження, несумісні з життям, та загинув на місці події. Сам ОСОБА_6 внаслідок ДТП зазнав тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Суд звертає увагу, що сторона захисту не заперечувала сам факт настання дорожньо-транспортної пригоди, а також її трагічні наслідки для потерпілого ОСОБА_15 , не ставила під сумнів достовірність і висновки судово-медичних експертиз, що підтверджують наявність та характер отриманих ушкоджень.

Водночас захист наполягав на відсутності факту перевищення обвинуваченим ОСОБА_6 дозволеної швидкості руху, що суд оцінює критично з огляду на наступне.

Так, під час свого допиту обвинувачений ОСОБА_6 та загалом під час досудового розслідування (що випливає із даних слідчого експерименту за його участі) вказував, що керував транспортним засобом зі швидкістю приблизно 50 км/год, посилаючись на те, що за 10-15 секунд до зіткнення він самостійно проглядав показники спідометра і не помічав перевищення встановленої межі швидкості.

У цей же час відповідно до висновку експерта від 30.01.2020 № 23-3/363-12-1/3198 за результатами комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи, проведеної судовими експертами, встановлено, що мотоцикл марки «YAMAHA», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався прямо, у крайній правій смузі проїзної частини, та безпосередньо перед появою пішохода рухався зі швидкістю 98,17 км/год (± 1,64 км/год), що суттєво, принаймні у два рази, відрізняється від повідомленої обвинуваченим швидкості.

І така суттєва різниця навряд не була для досвідченого водія не відчутною та не контрольвоаною.

Суд наголошує, що під час дослідження цього висновку сторона захисту не ставила під сумнів ані кваліфікацію експертів, ані методику проведення експертизи, ані технічні розрахунки, наведені у висновку.

Також захист не заявляв клопотань про призначення повторної чи додаткової автотехнічної експертизи, не надав суду альтернативного експертного висновку або інших доказів, які могли б спростувати наведені експертні дані.

Отже, експертним дослідженням було встановлено швидкість, що майже вдвічі перевищує дозволену для руху в межах населеного пункту, а відтак показання обвинуваченого про рух зі швидкістю 50 км/год є неспроможними, що також вказували і експерти в межах цього кримінального провадження.

Тому зазначений висновок суд сприймає як такий, що підтверджує фактичну швидкість руху транспортного засобу під керуванням обвинуваченого безпосередньо перед наїздом.

На додаток до цього суд бере до уваги показання свідка ОСОБА_17 , який під час допиту зазначив, що він сам рухався зі швидкістю близько 50-55 км/год.

При цьому із переглянутого судом відеозапису вбачається, що навіть до моменту, коли керований ним автомобіль «Dacia Logan» почав гальмувати, мотоцикл під керуванням ОСОБА_6 рухався помітно швидше та здійснював його обгін.

До того ж, як вже зазначалося судом, обвинувачений послідовно обігнав низку інших транспортних засобів, що також свідчить про значне перевищення швидкості руху.

Крім того, свідок ОСОБА_18 , рухаючись у той момент часу на вул. Ревуцького, пояснив суду, що на початку руху, коли загорівся зелений сигнал світлофора, швидкість його автомобіля становила близько 30 км/год, водночас мотоцикл під керуванням ОСОБА_6 обігнав його із суттєво більшою швидкістю, що також узгоджується з висновками експертизи.

Таким чином, показання обвинуваченого про нібито рух зі швидкістю 50 км/год спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, зокрема висновками експертиз, відеозаписом події та показаннями свідків.

Під час судового розгляду судом були досліджені висновки судових автотехнічних експертиз, які мають вирішальне значення для встановлення фактичних обставин події, що є предметом судового розгляду.

Так, зокрема, відповідно до висновку експерта від 09.07.2020, складеного судовим експертом ОСОБА_37 Київського НДЕКЦ МВС України, досліджувалися обставини щодо наявності у водія мотоцикла «Yamaha» ОСОБА_6 технічної можливості уникнути наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування, а також питання відповідності його дій вимогам Правил дорожнього руху.

Водночас у процесі дослідження експерт дійшла висновку, що показання ОСОБА_6 у частині зазначеної ним швидкості руху мотоцикла та відстані, з якої він виявив пішохода, є технічно неспроможними, оскільки суперечать фізичним параметрам гальмування транспортного засобу. У зв`язку з відсутністю повних і достовірних вихідних даних експерт не мала можливості надати вичерпні відповіді на поставлені запитання.

У свою чергу висновок експерта від 02.11.2021 № 22693/20-52/29946/21-52, виконаний комісією експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України у складі ОСОБА_38 та ОСОБА_42 , надав вичерпні відповіді на поставлені запитання.

Експертами встановлено, що дорожньо-транспортна пригода сталася у темну пору доби, в межах населеного пункту м. Києва, на ділянці дороги з трьома смугами руху в кожному напрямку, при цьому оглядовість місця події становила понад 100 метрів, а отже, вона не була обмеженою.

Разом з тим, застосувавши кінематичні розрахунки, експерти дійшли висновку, що мінімальна безпечна відстань, на якій водій мав би сприйняти ситуацію як небезпечну та розпочати гальмування, становила 22,8 м, а гальмівний шлях при швидкості 50 км/год 11,7 м, із повним часом гальмування 2,2 секунди.

Таким чином, експерти дійшли висновку, що за умови руху мотоцикла із дозволеною швидкістю (50 км/год) водій мав достатньо часу та відстані для уникнення наїзду, натомість при фактичній швидкості 96,53 км/год відстань у 12,6 метрів вказана ОСОБА_6 є технічно неспроможною.

Крім того, комісія експертів провела розрахунки швидкості руху пішохода на підставі даних слідчого експерименту та показань свідка ОСОБА_17 , визначивши її у межах 8-9 км/год, що відповідає темпу швидкої ходи.

У висновках зазначено, що з технічної точки зору водій ОСОБА_6 мав діяти відповідно до вимог пунктів 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху, а у разі руху з дозволеною швидкістю пішохід мав би достатньо часу, щоб відійти на безпечну відстань від мотоцикла.

Під час свого допиту у судовому засіданні експерти ОСОБА_43 та ОСОБА_44 впевнено підтвердили зроблені ними висновки, послідовно обґрунтувавши застосовані методики та вихідні дані.

Суд не встановив підстав сумніватися в їх кваліфікації чи об`єктивності проведеного дослідження.

Сторона захисту під час допиту судових експертів ОСОБА_38 та ОСОБА_42 намагалася поставити під сумнів правильність проведених ними розрахунків та зроблених висновків, однак суд не вбачає підстав для таких сумнівів, виходячи з наступного.

Як убачається з висновку судової автотехнічної експертизи, експерти брали до уваги швидкість руху пішохода під час слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_17 .

Статист, який виконував роль пішохода, тричі пройшов відстань 6,3 метра (дві смуги проїзної частини) за 2,45-2,75 секунди, на підставі чого було встановлено середню швидкість руху пішохода приблизно 8-9 км/год.

Разом із тим, із матеріалів вбачається, що вся загальна відстань, яку може долати пішохід під час перетину проїзної частини, становила близько 8,7 метра (три смуги руху), а не 6,3 метра, як це врахували експерти при розрахунках.

Суд звертає увагу, що хоча експерти під час проведення розрахунків використовували дані довжини ділянки руху пішохода 6,3 м, а не 8,7 м, така різниця не має істотного впливу на результат обчислень. Цілком очевидно, що пішохід долав би обидві відстані як 6,3, так і 8,7 метра з однаковою середньою швидкістю руху, відмінність якої могла становити не більше 0,2-0,3 м/с, що є в межах допустимої технічної похибки й не змінює висновків експертів.

Отже, те, що експерти допустили цю неточність, однак вона не вплинула на правильність інших розрахунків, що стосуються динаміки руху мотоцикла, часу його реакції та гальмівного шляху.

При цьому експертами встановлено, що час руху мотоцикла «Yamaha» на ділянці при мінімальному віддаленні від місця наїзду на пішохода, за умови руху з дозволеною швидкістю 50 км/год, становить приблизно 1,9 секунди.

За цей проміжок часу за розрахунками пішохід рухаючись зі швидкістю у середньому 8.6 км на год. подолає близько 4,3 метра, що є достатнім для віддалення від зони потенційного наїзду та уникнення зіткнення.

Порівнюючи ці показники, суд дійшов висновку, що водій мав цілком реальну технічну можливість своєчасно виявити небезпеку, розпочати гальмування та повністю уникнути наїзду, якщо б рухався у межах дозволеної швидкості.

Суд також звертає увагу, що відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи, відстань 22,8 метра визначена експертами як відстань від місця наїзду, на якій мотоцикл перебував у момент виникнення небезпеки для руху, тобто тоді, коли пішохід став видимим для водія, за умови фактичної швидкості мотоцикла 96,53 км/год, тобто із перевищенням встановленого обмеження.

Натомість показники 11,7 метра (гальмівний шлях) і 2,2 секунди (час повного гальмування) розраховані експертами для руху мотоцикла із дозволеною швидкістю 50 км/год.

Отже, навіть якщо взяти за основу реальну відстань, на якій виникла небезпека (22,8 м), і співвіднести її з технічними можливостями транспортного засобу при русі із дозволеною швидкістю, гальмівний шлях 11,7 м і час зупинки 2,2 с. свідчать про наявність достатнього простору й часу для уникнення наїзду.

Інакше кажучи, якщо уявити цю ситуацію, то за умови руху ОСОБА_6 мотоциклом зі швидкістю 50 км/год, поки водій проходить відстань близько 11 метрів і повністю зупиняється, пішохід, який рухається зі звичайною швидкістю (близько 8-9 км/год), встигає відійти ще на кілька метрів вперед і опиняється поза траєкторією руху транспортного засобу, тобто в безпечній зоні.

Отже, висновки експертів є логічними та технічно обґрунтованими і переконливо свідчать, що при дотриманні ОСОБА_6 вимог пунктів 12.3 та 12.4 Правил дорожнього руху, дорожньо-транспортної пригоди можна було б повністю уникнути.

Суд також враховує, що похилий вік потерпілого (понад 80 років) не спростовує наведених висновків експертизи. Швидкість його руху була визначена безпосередньо під час слідчого експерименту, проведеного за участю особи, яка виконувала роль пішохода, та відповідала фактичному темпу ходи, на який вказував свідок ОСОБА_17 .

Суд не вбачає підстав не довіряти цим даним, оскільки вони ґрунтуються на результатах безпосереднього дослідження, а не на припущеннях.

При цьому жодних прямих або уточнюючих запитань до свідка ОСОБА_17 щодо швидкості руху пішохода під час його допиту в суді стороною захисту не ставилось.

Більше того, навіть якщо припустити, що через вік темп руху був дещо нижчим, різниця у межах 1-2 км/год не змінює висновку про наявність у водія реальної можливості уникнути ДТП при дозволеній швидкості.

На підтвердження цього суд бере до уваги показання свідка ОСОБА_17 , який у момент події рухався у крайній лівій смузі в напрямку руху мотоцикла, за практично ідентичних дорожніх умов.

Свідок повідомив, що керував автомобілем зі швидкістю приблизно 50-55 км/год, і при цьому встиг завчасно помітити пішохода, застосував гальмування та оцінив, що навіть без нього пішохід встигав перейти проїзну частину.

Суд не може не врахувати ці показання, адже вони узгоджуються з експертними розрахунками.

Суд наголошує, що внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху пішохід ОСОБА_15 створив небезпеку для дорожнього руху, цей факт не викликає сумніву.

Однак, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій ОСОБА_6 був зобов`язаний виконати вимогу пункту 12.3 Правил дорожнього руху і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або здійснення безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Разом із тим, встановлено, що ОСОБА_6 рухався із перевищенням дозволеної швидкості майже вдвічі, що саме по собі є порушенням вимог пункту 12.4 ПДР, яким передбачено обов`язок водія враховувати дорожню обстановку та забезпечувати можливість постійного контролю за рухом транспортного засобу.

Обвинувачений у своїх показаннях неодноразово посилався на темну пору доби, відсутність належного освітлення та обмежену видимість дороги, однак згідно з пунктом 2.3 (б) ПДР, саме водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою і відповідно реагувати на її зміну, а також обирати таку швидкість руху, яка б забезпечувала йому можливість безпечно керувати транспортним засобом у конкретних умовах.

Також судом встановлено, що відповідно до висновку експерта від 23 грудня 2019 року № 12-1/3101, мотоцикл марки «Yamaha Super Tenere», державний номерний знак НОМЕР_1 , який перебував під керуванням ОСОБА_6 , на момент огляду мав справні гальмівну систему, рульове керування та ходову частину. Ознак технічних несправностей, які могли б вплинути на виникнення чи розвиток дорожньо-транспортної пригоди, не виявлено.

Відтак, будь-які технічні причини, що могли б унеможливити або утруднити керування ним транспортним засобом, виключаються.

Отже, ОСОБА_6 , керуючи технічно справним мотоциклом у темну пору доби, зі значним перевищенням швидкості, діяв необережно, не врахував дорожню обстановку, не вжив негайних заходів до зменшення швидкості або об`їзду перешкоди, тому допустив порушення вимог Правил дорожнього руху, що у перебувало у причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди, що спричинило загибель пішохода ОСОБА_15 .

До цього суд зазначає, що показання понятих ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , допитаних у судовому засіданні за клопотанням сторони захисту, не беруться судом до уваги, оскільки жоден не повідомив суду будь-яких нових обставин, окрім тих, що вже зафіксовані у відповідних протоколах, де вони брали участь як поняті.

У судовому засіданні ОСОБА_19 та ОСОБА_20 підтвердили лише достовірність своїх підписів та факт участі у слідчих діях, однак не надали будь-яких відомостей, які б спростовували або ставили під сумнів зміст відповідних протоколів.

Показання потерпілої ОСОБА_13 (дружини загиблого пішохода ОСОБА_15 ) також не можуть бути покладені судом в основу висновків щодо винуватості або невинуватості обвинуваченого ОСОБА_6 , оскільки вони стосуються переважно наслідків дорожньо-транспортної пригоди, а не безпосередніх обставин її вчинення.

Водночас оцінка цим показанням суд надасть в іншому розділі цього вироку.

5.2 Оцінка доводів сторони захисту щодо недопустимості доказів

У судовому засіданні захисник із активним підтриманням ОСОБА_6 клопотань оспорювала майже всі процесуальні документи, зібрані на досудовому розслідуванні, просила суд визнати їх недопустимими доказами, посилаючись на доктрину «плодів отруєного дерева».

При цьому суд перевірив доводи захисника ОСОБА_14 про недопустимість доказів і дійшов висновку про необхідність у задоволенні клопотань відмовити як такі, що є безпідставними.

Даючи оцінку доводам сторони захисту про недопустимість доказів, суд вважає за необхідне зазначити про підхід, за яким він здійснює оцінку доказів з точки зору допустимості.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року по справі № 756/10060/17:

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Послідовність викладення в диспозиції правової норми наведених вище завдань дає підстави для висновку, що застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні, - захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.

Невідповідність тим чи іншим вимогам закону нівелює доказове значення відомостей, одержаних у результаті відповідних процесуальних дій, не в будь-якому випадку, а лише в разі, якщо вона призвела до порушення прав людини і основоположних свобод або ж ставить під сумнів походження доказів, їх надійність і достовірність. Адже для прийняття законного й обґрунтованого рішення суд має отримувати максимально повну інформацію щодо обставин, які належать до предмета доказування, надаючи сторонам у змагальній процедурі достатні можливості перевірити й заперечити цю інформацію.

В основі встановлених кримінальним процесуальним законом правил допустимості доказів лежить концепція, відповідно до якої в центрі уваги суду повинні знаходитися права людини і виправданість втручання в них держави незалежно від того, яка саме посадова особа обмежує права.

На користь відповідного висновку свідчить зміст ст. 87 КПК України, якою визначено критерії недопустимості засобів доказування у зв`язку з недотриманням законного порядку їх одержання. Згідно з частиною першою цієї статті недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Частинами другою і третьою цієї статті передбачено безальтернативний обов`язок суду констатувати істотне порушення прав людини і основоположних свобод і визнати недопустимими засоби доказування, отримані: в результаті процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, здійснених без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози його застосування; з порушенням права особи на захист; з показань чи пояснень, відібраних із порушенням права особи відмовитися від давання показань і не відповідати на запитання, або без повідомлення про таке право; з порушенням права на перехресний допит; з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування та прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; в результаті обшуку житла чи іншого володіння особи, якщо до проведення даної слідчої дії не було допущено адвоката.

З наведеного слідує, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України).

Відтак, у кожному із зазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів з фундаментальними правами і свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України.

З огляду на зазначене суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, має насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.

Застосування статті 87 КПК України при оцінці доказів, наданих сторонами, суд виходить із того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку істотного порушення прав і свобод людини.

Суд вважає за необхідне звернути окрему увагу на вимоги кримінального процесуального закону щодо критеріїв визнання доказів допустимими (недопустимими):

- частиною 1 ст. 86 КПК України передбачено, що доказ вважається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом;

- критеріями допустимості доказів є: належне процесуальне джерело (ч. 2 ст. 84 КПК України) містить вичерпний перелік процесуальних джерел доказів, який розширеному тлумаченню не підлягає; належний суб`єкт збирання доказів; належна процесуальна форма.

Отже, допустимість доказів як ознака їх якості визначається нормами кримінального процесуального закону.

Питання про визнання доказів недопустимими вирішується судом під час їх оцінки в нарадчій кімнаті при ухваленні судового рішення (ч. 1 ст. 89 КПК України) у кожному конкретному випадку залежно від характеру і наслідків порушень критеріїв допустимості.

При цьому оцінка доказів передбачає їх відповідний аналіз у всій сукупності та взаємозв`язку (ст. 94 КПК України).

Таким чином, при визнанні того чи іншого доказу недопустимими суд має зазначати конкретну норму процесуального закону, порушення якої, з урахуванням наслідків такого порушення та можливістю (неможливістю) їх усунення, дає підстави дійти висновку щодо недопустимості того чи іншого доказу.

Суд звертає увагу на те, що кримінальне процесуальне законодавство містить критерії, за якими порушення встановленого КПК України порядку проведення окремих процесуальних дій є істотним і призводить до визнання доказів недопустимими.

Перелік діянь, які передбачені у ст. 87 КПК України як підстави для визнання фактичних даних недопустимими як докази, не є вичерпним і становить собою порушення фундаментальних гарантій, що дає певний орієнтир для визначення змісту поняття «істотне порушення» у випадках, які не підпадають під цей перелік.

У кожному конкретному випадку суд, оцінюючи допустимість того чи іншого доказу, повинен враховувати істотність допущених порушень кримінального процесуального закону та важливість кожного доказу для встановлення обставин кримінального провадження.

Тому кожний доказ має оцінюватися автономно, оскільки його безумовне виключення може призвести до негативних наслідків, що виражатимуться в ухваленні незаконного, необґрунтованого та несправедливого судового рішення.

Так, відповідно до положень ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Себто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК України).

У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК України (процесуальний порядок, форма, процедура) - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (Верховний Суд України, постанова від 16 березень 2017 року у справі № 671/463/15-к).

Судом встановлено, що у цьому кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 такий порядок, встановлений КПК України дотримано, а тому суд визначаючись з долею доказів зауважує, що згідно зі ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Наведені судом у цьому вироку докази, згідно зі ст.ст. 85, 86 КПК України, є належними та допустимими.

Суд зауважує, що підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, так як не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК України.

При формуванні таких висновків суд виходив з такого.

У постанові ВС від 01 грудня 2020 року у справі № 318/292/18 вказано, що названі норми закону не передбачають, що будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання доказу недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК України істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

Також у постановах від 28 січня 2020 року у справі № 359/7742/17 та від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к Касаційний кримінальний суд Верховного Суду зазначав, що вирішуючи питання про застосування правил ст. 87 КПК України до наданих сторонами доказів, Суд виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

У згаданій постанові від 08 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к Касаційний кримінальний суд Верховного Суду вказав, що суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до ч. 2 або 3 ст. 87 КПК України, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на ч. 1 ст. 87 КПК України, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення.

Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми. Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору ч. 1 ст. 87 КПК України, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

Повертаючись до обставин цього кримінального провадження, суд зауважує, що виключення доказів, які можуть мати стосунок до важливих фактів справи, є крайнім заходом, який має застосовуватися у разі, якщо іншими засобами неможливо усунути фактори, які перешкоджають забезпеченню справедливого судового розгляду.

Безумовно, істотне порушення фундаментальних прав і свобод особи - отримання доказів внаслідок поганого поводження, порушення права не свідчити проти себе та на правову допомогу захисника тощо, не може бути терпимим у правосудді, і суди мають протистояти таким порушенням для того, щоб органи правопорядку не перетворили такі методи у звичайну практику.

Водночас в постанові від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

Отже, порушення тих чи інших численних формальностей, які регулюють порядок проведення кримінального розслідування чи окремих процесуальних дій і які жодним чином не зачіпають права і свободи особи, мають оцінюватися виходячи з балансу конкуруючих інтересів: потреби суспільства у розкритті злочину і покаранні злочинця та важливості тих формальностей для забезпечення справедливості розгляду справи в цілому.

Зазначивши про підхід, за яким суд здійснив оцінку доказам з точки зору допустимості, суд далі детально по кожній вимозі захисника ОСОБА_14 надав оцінку її доводам.

Першочергово та досить наполегливо сторона захисту вказувала на недопустимості протоколу огляду місця події від 10 грудня 2019 року, посилаючись на те, що в додатках до нього зазначено лише схему, тоді як відомості про долучення фототаблиці відсутні, а сам протокол складено слідчою ОСОБА_25 , яка, за твердженням захисту, не була присутня безпосередньо на місці події, а не слідчим ОСОБА_23 , який здійснював огляд.

Разом із тим, суд не може погодитись із такими доводами, оскільки закон не містить вимоги щодо обов`язкового зазначення в тексті протоколу переліку додатків до нього. Зазначене узгоджується із правовою позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною в постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 729/700/21.

Отже, відсутність у протоколі формальної відмітки про долучення додатків не свідчить про недопустимість доказу, якщо їх зміст та походження не викликають сумнівів.

Водночас сторона захисту не навела жодних конкретних доводів про невідповідність фототаблиці об`єктам, відображеним у протоколі, або про наявність у ній неточних чи спотворених даних.

Що ж до тверджень захисту про те, що сам протокол складений слідчим ОСОБА_23 , а додаток у вигляді фототаблиці слідчою ОСОБА_25 , то ці обставини не свідчать про порушення, оскільки обидва слідчі входили до складу слідчої групи в цьому кримінальному провадженні і мали повноваження проводити процесуальні дії.

Отже, складання фототаблиці іншим слідчим не порушує вимог КПК України та не впливає на допустимість зазначеного доказу.

Також захисник досить наполегливо стверджувала, що слідчою ОСОБА_25 був проведений та складений додатковий протокол огляду місця події від 03 січня 2020 року. Захист наполягав, що проведення такої процесуальної дії не передбачено КПК України, у свою чергу така процесуальна дія була проведена без участі понятих та вказана адреса вулиця Ревуцького, без прив`язки до номеру, хоча в протоколі огляду місця події зазначається, що місцем події є вул. Ревуцького, 29. Також зазначалось, що вказаний протокол не відкривався стороні захисту під час виконання вимог ст. 290 КПК України та згадка про нього у реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутня.

Суд відхиляє наведені аргументи сторони захисту про неналежність додаткового огляду місця події від 03 січня 2020 року.

Із матеріалів справи вбачається, що під час цієї слідчої дії було лише здійснено вимірювання ширини смуг руху та прилеглої території, необхідні для подальшого проведення судової автотехнічної експертизи. Зміст протоколу вказує, що такі дії були спрямовані виключно на уточнення технічних параметрів місця події.

Суд вважає, що зазначений доказ безпосередньо стосується предмета доказування у цій справі, а тому не може бути визнаний саме неналежним відповідно до статті 85 КПК України.

Крім того, час проведення огляду (у світлу пору доби) не вплинув на достовірність зафіксованих відомостей, оскільки метою огляду було саме визначення параметрів дорожнього полотна, а не фіксація динамічної обстановки події.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 759/2926/16-к.

Щодо доводів про те, що КПК України не передбачає проведення «додаткового огляду місця події», суд зазначає, що відсутність у КПК України поняття «додатковий огляд» не свідчить, що слідча дія - огляд місця події - може бути проведена виключно один раз, оскільки хід слідчої дії визначає слідчий на підставі законодавчо визначеного порядку її проведення, з урахуванням потреб досудового розслідування та відповідно до умов, які склалися. Додатковий огляд здійснюється у випадках, коли в ході розслідування виникає необхідність оглянути певний об`єкт або ділянку місця події, які або взагалі не були оглянуті під час первинного огляду, або були оглянуті недостатньо ретельно і поверхово. У таких випадках огляду підлягає не все місце події, а тільки окремі його об`єкти або ділянки.

Так, з аналізу статей 214, 223, 237 КПК України випливає, що огляд є слідчою дією, хід якої оформлюється протоколом, натомість положення процесуального законодавства не містить жодних заборон щодо проведення повторних або додаткових оглядів місця події, оскільки слідчий, виходячи з обставин кримінального провадження, вільний у виборі того обсягу і виду слідчих дій, які необхідно провести для досягнення цілей цього кримінального провадження.

Зазначена позиція узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27 квітня 2023 року у справі № 671/612/16-к.

Стосовно доводів сторони захисту про невідповідність місця дорожньо-транспортної пригоди, зазначеного в протоколі огляду місця події, місцю, вказаному в обвинувальному акті, суд зазначає наступне.

Місцем вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є конкретна ділянка дороги, на якій сталася ДТП, що призвела до наслідків у виді загибелі потерпілого або заподіяння тяжкого тілесного ушкодження. При цьому умовна прив`язка цього місця на дорозі до певної адреси будинку, який розташований поруч, не змінює самого місця вчинення злочину, якщо така прив`язка здійснена у різних процесуальних документах відносно різних будинків, які розташовані біля місця ДТП (постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 387/987/20).

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у обвинувальному акті місцем вчинення злочину зазначено вул. Ревуцького у місті Києві. У протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди місце події конкретизоване як ділянка навпроти будинку № 29 на вул. Ревуцького, тоді як у протоколі додаткового огляду місця події місце події зазначено аналогічно до обвинувального акта просто вул. Ревуцького.

Суд враховує, що вказівка вул. Ревуцького, 29, є лише орієнтовною прив`язкою до найближчого будинку, розташованого поруч із місцем пригоди, тоді як фактична ділянка, де відбулася ДТП, у всіх зазначених документах є однією і тією самою. Відмінність у зазначенні адреси пояснюється технічним уточненням місця на дорозі, а не вказівкою на іншу локацію.

Відтак, місце дорожньо-транспортної пригоди, зафіксоване у протоколі огляду місця ДТП, додатковому протоколі від 03 січня 2020 року та обвинувальному акті, є тотожним, а різними є лише способи його орієнтовної прив`язки до конкретного будинку.

Крім того, під час судового розгляду захисник не стверджувала, що дорожньо-транспортна пригода за участю обвинуваченого ОСОБА_6 мала місце в іншому місці (на іншій ділянці дороги), ніж зазначено у обвинувальному акті чи протоколі огляду місця події, або відображено на схемі до нього.

Суд також відхиляє твердження сторони захисту про відсутність у реєстрі матеріалів досудового розслідування відомостей про додатковий протокол огляду місця події від 03 січня 2020 року, а також про те, що цей протокол не був відкритий стороні захисту.

Такі доводи є безпідставними і не можуть свідчити про недопустимість зазначеного доказу.

Щодо порядку відкриття цього протоколу, суд звертає увагу, що стороною обвинувачення під час виконання вимог статті 290 КПК України тодішньому захиснику ОСОБА_45 , а також самому ОСОБА_6 , були надані для ознайомлення всі матеріали досудового розслідування.

Доказів протилежного суду не надано.

При цьому слід врахувати, що захисник ОСОБА_14 уклала договір про надання правової допомоги лише у грудні 2021 року, тобто після направлення обвинувального акта до суду. У той час як відкриття матеріалів досудового розслідування відбулося у листопаді 2021 року.

Відтак, твердження захисту про нібито невідкриття цього протоколу саме захиснику ОСОБА_14 є голослівними та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Крім того, суд звертає увагу, що у висновках судових автотехнічних експертиз, виконаних у період з січня 2020 року до листопада 2021 року, містяться посилання саме на цей протокол додаткового огляду місця події від 03 січня 2020 року.

Це свідчить, що зазначений протокол фактично існував на момент проведення експертиз, був у розпорядженні експертів разом з іншими матеріалами досудового розслідування та використовувався при формуванні висновків.

Отже, відсутність формального відображення у реєстрі матеріалів досудового розслідування або у переліку додатків до обвинувального акта не свідчить про недопустимість протоколу огляду місця події від 03 січня 2020 року як доказу, як і не відкриття цих матеріалів стороні захисту, оскільки його походження, зміст і використання під час експертизи не викликають сумнівів у суду.

Також положеннями ч. 7 ст. 223 КПК України не передбачено обов`язкової участі понятих при огляді місця події (постанова ККС ВС від 4 жовтня 2022 року у справі № 586/187/20).

Суд також зазначає, що недоліки оформлення протоколу самі по собі не дають підстав для висновку про недопустимість його результатів. Ці недоліки мали оцінюватися в контексті достовірності відомостей, відображених в протоколі, а також їх достатності для встановлення тих обставин, на які посилалася сторона обвинувачення, у сукупності з іншими представленими доказами (постанова ККС ВС 16 квітня 2024 року у справі № 751/8678/21).

Таким чином, проведення додаткового огляду місця події від 03 січня 2020 року не порушує вимог кримінального процесуального закону, а складений за його результатами протокол є допустимим доказом у розумінні КПК України.

Окрім цього, сторона захисту активно посилалася на те, що судова автотехнічна експертиза № 23-3/363-12-1/3198 від 30 січня 2020 року була призначена на підставі постанови слідчої від 19 грудня 2019 року, однак 21 січня 2020 року слідчою направлено постанову про уточнення питань, яка була відсутня у матеріалах кримінального провадження. У подальшому, за клопотанням сторони захисту, зазначена постанова була витребувана з Київського НДЕКЦ МВС супровідним листом від 08 березня 2024 року, після чого сторона захисту з нею ознайомилась.

Захист вважав, що невідкриття цієї постанови під час виконання вимог ст. 290 КПК України свідчить про порушення процесуального порядку з боку сторони обвинувачення та є підставою для визнання відповідного висновку експерта недопустимим доказом.

Суд не може погодитись із такими доводами.

Як неодноразово наголошував ККС ВС у своїх рішеннях, на відміну від доказів, що стосуються предмета доказування, обсяг яких сторона обвинувачення має можливість визначити наперед, виходячи з вимог статті 91 КПК України та характеру обвинувачення, характер і обсяг доказів щодо обставин, що не стосуються предмета доказування, але можуть мати значення, наприклад, для з`ясування допустимості чи достовірності наданих сторонами доказів, практично неможливо визначити наперед (постанова ККС ВС від 08 грудня 2022 року у справі № 466/9812/16-к).

У інших судових рішеннях ККС ВС доходив висновку, що лише та обставина, що документи не були надані після завершення досудового розслідування, а були надані суду під час дослідження доказів, не має вирішального значення для допустимості тих доказів. Важливо, що після відкриття таких документів стороною обвинувачення стороні захисту у будь-якому разі має бути наданий достатній час і можливості для їх вивчення та підготовки своєї позиції з урахуванням цих документів, й суд має забезпечити таку можливість (постанова ККС ВС від 11 травня 2021 року у справі № 737/838/16-к).

Суд зазначає, що у цьому випадку сторона захисту фактично отримала постанову про уточнення питань під час судового розгляду, водночас мала можливість з нею ознайомитися, а також висловлювати зауваження та заперечення, що і мало місце.

Крім того, суд звертає увагу, що у самому висновку експерта від 30 січня 2020 року наведено перелік уточнених питань, які відображають зміст постанови про їх уточнення, а тому фактично ці відомості були вочевидь відомі стороні ще під час ознайомлення з результатами експертизи.

Найголовніше те, що у постанові про уточнення питань доповнено лише перше питання, яке було викладене в редакції: «З якою швидкістю рухався мотоцикл марки «YAMAHA» безпосередньо перед появою пішохода в кадрі, виходячи із наданого відеозапису?».

Інші питання залишилися без змін, тому зазначене уточнення мало виключно технічний характер і не вплинуло на зміст або суть проведеного експертного дослідження.

Таким чином, обставина, що постанова про уточнення питань не містилась у матеріалах, переданих стороні обвинувачення, а була надана експертною установою лише згодом, не свідчить про порушення вимог ст. 290 КПК України.

До того ж суд бере до уваги, що така ситуація виникла не з вини сторони обвинувачення, а внаслідок неналежного ведення документації експертною установою.

Отже, суд не вбачає підстав для висновку про порушення права сторони захисту на доступ до матеріалів досудового розслідування.

На підставі викладеного, оцінюючи доводи сторони захисту щодо недопустимості, неналежності та недостовірності доказів, суд не вбачає у наданих стороною обвинувачення доказах істотних порушень прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що надані стороною обвинувачення докази є належними, допустимими, достовірними, а в сукупності та взаємозв`язку достатніми для визнання доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

VI. Загальний висновок суду про доведеність вини обвинуваченого

Суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (непідтвердження) доказами обставин, що за ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами суд застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує припущення (твердження) слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки кримінального правопорушення.

Суд оцінював вказані докази безпосередньо, а саме провівши під час судового розгляду допит потерпілої, свідків сторони обвинувачення та сторони захисту, заслухавши версію подій обвинуваченого, дослідивши письмові матеріали провадження, носії із відеозаписом, висновки судових експертиз тощо.

Судом була надана можливість сторонам кримінального провадження всебічно брати участь у допиті вказаних осіб та надавати заперечення щодо зібраних органом досудового розслідування доказів.

Відповідно до ст. 94 КПК України достатніми є докази, які у сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування в конкретному провадженні за положеннями ст. 91 цього Кодексу.

Сторона обвинувачення, на яку покладено тягар доведення висунутого обвинувачення, подала суду істотні докази та достатні пояснення стосовно обставин, за яких відбулось вчинення обвинуваченим ОСОБА_6 кримінального правопорушення.

Суд, дотримуючись вимог ст. 94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів (письмових матеріалів, показань свідків та пояснень обвинуваченого, відеозапису, висновків експертиз) - з точки зору достатності та взаємозв`язку, вважає, що винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення доведеною, що ніяк не можна вважати припущенням суду, а є сукупністю вагомих підстав для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд остаточно визначає кваліфікацію, яка повинна надаватися з правової точки зору фактам у цьому кримінальному провадженні.

З огляду на висунуте обвинувачення, суд кваліфікує дії ОСОБА_6 як порушення правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть пішохода ОСОБА_15 , тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

VII. Призначення покарання

Положення КК України встановлюють, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність (ст.ст. 50, 65 КК України).

Варто вказати, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Однак, окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню та передбачає, що покарання має бути домірним вчиненому.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до необережних тяжких злочинів, а також характер і спосіб його вчинення, ставлення обвинуваченого до вчиненого та дані про його особу.

Так, ОСОБА_6 раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, одружений, д ітей не має.

Обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання, судом не встановлено.

Суд бере до уваги, що обвинувачений ОСОБА_6 під час судового розгляду частково визнав свою вину, однак фактично заперечував факт перевищення встановленої швидкості та не визнавав причинного зв`язку між своїми діями і наслідками у виді загибелі пішохода.

Разом із тим, суд враховує, що потерпілою у цьому кримінальному провадженні є ОСОБА_13 , 1941 року народження, яка внаслідок дорожньо-транспортної пригоди втратила чоловіка.

Під час свого допиту потерпіла повідомила, що не пам`ятає безпосереднього спілкування з обвинуваченим, зазначивши лише, що до неї приходила захисник ОСОБА_14 , яка надавала їй незначні послуги правового характеру, за що потерпіла їй сплачувала кошти, як з`ясувалось під час її допиту.

При цьому жодних відшкодувань завданої злочином шкоди протягом декількох років від моменту події до завершення судового розгляду, обвинувачений не здійснював, як і спроб примирення, залагодження своєї провини будь-яким чином тощо, також за сторони обвинуваченого здійснено не було.

Суд критично оцінює пояснення обвинуваченого про нібито вимоги представника потерпілої щодо відшкодування у розмірі 1 000 000 грн, оскільки жодних підтверджень спроб обвинуваченого компенсувати хоча б незначну частину шкоди матеріалами провадження не підтверджено.

Надана до матеріалів провадження заява від імені потерпілої про прохання не карати обвинуваченого у разі визнання його винним з огляду на порушенням вимог ПДР її покійним чоловіком, яка виконана друкованим текстом та містить лише її підпис, викликає сумнів у тому, що її зміст відповідає дійсним намірам потерпілої ОСОБА_13 .

Суд уже зазначав, що пішохід ОСОБА_15 дійсно порушив Правила дорожнього руху, переходячи проїзну частину у невстановленому місці, однак це не звільняє водія ОСОБА_6 від дотримання вимог пунктів 12.3 і 12.4 ПДР, саме за конкретних фактичних обставин цього кримінального провадження.

Навпаки ОСОБА_6 рухався із перевищенням дозволеної швидкості майже вдвічі, у межах житлового району міста Києва, усвідомлюючи темну пору доби, погодні умови та недостатнє освітлення дороги, однак не вжив заходів до зменшення швидкості та уникнення наїзду, що призвело до загибелі пішохода.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає відносно визначене покарання у виді позбавленням волі на строк від трьох до восьми років.

Враховуючи характер вчиненого злочину, його тяжкість, поведінку обвинуваченого ОСОБА_6 під час судового розгляду, відсутність каяття та відшкодування шкоди, суд вважає, що призначення покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Прокурор у судових дебатах також наполягав на призначенні додаткового покарання.

За санкцією ч. 2 ст. 286 КК України таке додаткове покарання як позбавлення права керувати транспортними засобами передбачено законодавцем не як обов`язкове, а є альтернативним, яке можна призначити, або обійтися без нього.

Втім, суд вважає за необхідне призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на три роки, оскільки ОСОБА_6 раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, у тому числі за перевищення встановленої швидкості руху.

Що важливо, у цьому випадку саме порушення правил швидкісного режиму у м. Києві перебувало у прямому причинному зв`язку із настанням наслідків у виді загибелі пішохода, тому суд вважає необхідним врахувати ці дані про особу, застосувавши до обвинуваченого додаткове покарання на максимально передбачений законодавцем строк.

VIII. Ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Запобіжний захід під час досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 не обирався. Питання про обрання запобіжного заходу під час судового розгляду перед судом не порушувалося.

Процесуальні витрати у цьому кримінальному провадженні підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Цивільний позов потерпілою ОСОБА_13 не заявлено.

Долю речових доказів у провадженні слід вирішити відповідно до ст. 100 КПК.

Документи, передані суду сторонами кримінального провадження, у тому числі додані до них носії інформації, залишити в матеріалах кримінального провадження протягом всього часу їх зберігання.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд обмежується проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення та керуючись статтями 2, 7, 9, 17, 84, 89, 91, 94, 100, 368-371, 373, 374 КПК України, суд

засудив:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Запобіжний захід під час досудового розслідування та судового розгляду у цьому кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 не обирався.

Строк відбування покарання у виді позбавлення волі рахувати із дня затримання обвинуваченого ОСОБА_6 у порядку виконання цього вироку.

Строк додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами обчислювати з моменту відбуття ОСОБА_6 основного покарання у виді позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілою ОСОБА_13 не заявлено.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати, здійснені під час досудового розслідування, а саме за проведення:

- судової автотехнічної експертизи - 1 570, 0 грн;

- судово-медичної експертизи - 1 796,60 грн;

- комплексної фототехнічної та автотехнічної експертизи - 2 826,18 грн;

- судової автотехнічної експертизи - 1 634,60 грн;

- судової автотехнічної експертизи - 10 296,60 грн.

Загалом підлягає стягненню з обвинуваченого ОСОБА_6 18 124,08 грн.

Після набрання вироком законної сили речові докази у провадженні, а саме:

- мотоцикл марки «Yamaha», державний номерний знак НОМЕР_1 , переданий на відповідальне зберігання ОСОБА_41 , залишити останньому за належністю;

- праве бокове дзеркало мотоцикла «Yamaha», вилучене під час огляду місця події ІНФОРМАЦІЯ_3 року, передане на відповідальне зберігання ОСОБА_6 , залишити останньому за належністю.

Документи, передані суду сторонами кримінального провадження, у тому числі додані до них носії інформації, залишити в матеріалах кримінального провадження протягом всього часу їх зберігання.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1