Номер провадження: 11-сс/813/63/26
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 30.10.2025 про накладення арешту на майно у к/п № 0001032 від 19.09.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання т.в.о. ст. слідчого в ОВС СУ ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, яке було вилучене в ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 . А саме, слідчий суддя вирішив накласти арешт, шляхом заборони права користування та розпорядження, на таке майно:

- моб. телефон марки «Iphone 14» в чохлі чорного кольору, IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , з сім картою оператора «ЛАЙФ» ( НОМЕР_3 );

- стартовий пакет та тримач для сім-карти на номер НОМЕР_4 , стартовий пакет з номером НОМЕР_5 , тримач для сім-карти з номером НОМЕР_6 , тримач з сім-картою «КИЇВСТАР» з номером НОМЕР_7 ;

- моб. телефони марки: «РОСО», «NOKIA», «REDMI», «SAMSUNG» «VIAAN» , планшетний пристрій марки «HUAWEI»;

- банківські картки: банку «ПРИВАТБАНК» НОМЕР_8 , банку «ОЩАДБАНК» НОМЕР_9 ;

- грошові кошти купюрами номіналом по 100 доларів США у к-ті 102 шт., загальною сумою 10 200 дол. США;

- грошові кошти купюрами номіналом по 100 дол. США у к-ті 142 шт., загальною сумою 14 200 дол. США, дві купюри номіналом по 5 дол. США, шість купюр номіналом по 1 дол. США, одна купюра номіналом 5 Євро, одна купюра номіналом по 50 турецьких лір, дві купюри номіналом по 20 турецьких лір, одна купюра номіналом 5 турецьких лір.

Мотивуючи оскаржувану ухвалу, слідчий суддя виходив з того, що в ході проведення оперативно-розшукових заходів встановлено, що до вчинення даного кримінального правопорушення ймовірно може бути причетний ОСОБА_8 . При цьому, вилучені за місцем його мешкання мобільні телефони можуть містити на собі відомості на підтвердження факту та обставин можливого вчинення кримінально-протиправних дій за обставинами цього к/п (дзвінки, листування, фото, номери телефонів осіб, пов`язаних з вчиненням дій щодо незаконного перетину державного кордону), грошові кошти могли бути отримані злочинним шляхом, а банківські карти могли використовуватись у злочинній діяльності, шляхом перерахування на них або з них грошових кошів, що в сукупності дає підстави для висновку про відповідність вказаного майна критеріям речових доказів за ст. 98 КПК України.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційній скарзі представник власника майна ОСОБА_7 , не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважає її необґрунтованою, посилаючись на те, що слідчий суддя не дослідив обставини, які вказувались представником в запереченні на клопотання слідчого, зокрема:

- в резолютивній частині ухвали слідчого судді від 02.10.2025 про надання дозволу на проведення обшуку відсутній дозвіл на відшукання та вилучення банківських карток, які всупереч цьому були вилучені в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_8 та на них був накладений арешт;

- в ухвалі слідчого судді відсутнє посилання на будь-які докази щодо ймовірної причетності ОСОБА_8 до зазначеного к/п;

- в судовому засіданні слідчий суддя звертав увагу слідчого на те, що тимчасово вилучені грошові кошти є особистим майном ОСОБА_8 та незрозуміло яким чином стосуються цього к/п, однак в оскаржуваній ухвалі вказано, що ці грошові кошти могли бути отримані кримінально протиправним шляхом, а отже оскаржувана ухвала містить суперечності та не відповідає обставинами к/п;

- слідчий суддя не вказав яким ознакам речового доказу відповідає вилучене майно;

- в клопотанні слідчого не зазначено про необхідність проведення експертиз вилучених мобільних телефонів. При цьому, клопотання про арешт майна розглядалось через 20 днів з моменту його вилучення, ОСОБА_8 передав слідчому всі необхідні паролі від телефонів та не заперечував щодо огляду, у зв`язку з чим слідчий мав достатньо часу для проведення необхідних дій та отримання потрібної інформації з мобільних телефонів та планшету на, що також звертав увагу слідчий суддя;

- в клопотанні слідчого про арешт майна від 10.10.2025, протоколі обшуку від 09.10.2025 та постанові слідчого про визнання речовими доказами зазначене неправильне прізвище власника майна, а саме неправильно « ОСОБА_10 », замість правильного « ОСОБА_11 », тобто слідчий суддя наклав арешт на майно іншої особи.

За таких обставин представник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та винести нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, вилучене в ході обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні 26.11.2025 представник власника майна ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, водночас прокурор ОСОБА_12 подав до апеляційного суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, в якій заперечував щодо її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію учасників провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали судового провадження, колегія суддів доходить наступних висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду слідчий суддя не в повній мірі дотримався вказаних приписів кримінального процесуального законодавства з огляду на такі обставини.

За приписами ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

За змістом ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження серед іншого є те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

За приписами ч. 2 ст. 167 КПК України, тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Згідно із ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

В свою чергу, п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України встановлює, що у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень ст. 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

За приписами ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Отже, виходячи із системного тлумачення вказаних положень, арешт на майно може бути накладений за наявності декількох необхідних умов, виходячи з обставин відповідного кримінального провадження та завдань, які виконуються органом досудового розслідування на підставі достатніх доказів для формування висновку про відповідність майна критеріям, встановленим ст. 98 КПК України.

Разом із тим, на переконання апеляційного суду, слідчий суддя залишив поза увагою той факт, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно не відповідає приписам ст. 171 КПК України в частині обґрунтування необхідності накладення арешту на перераховане у клопотанні майно з огляду на таке.

За обставинами цього провадження СУ ГУНП в Одеській обл. здійснюється досудове розслідування к/п № 0001032 від 19.09.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК України.

В ході проведення досудового розслідування слідчий звернувся до суду з клопотанням про арешт майна, в обґрунтування якого посилався на те, що в ході досудового розслідування було встановлено, що до цього к/п може бути причетний ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою був проведений обшук, під час якого були виявлено та вилучено відповідне майно, перелік якого зазначений вище, та на вказане майно слідчий просив накласти арешт.

Разом з тим, матеріали судового провадження, яке надійшли до апеляційного суду не містять достатніх доказів, які дають підстави стверджувати про причетність ОСОБА_8 до цього к/п (протоколи допиту свідків, учасників к/п, яким пред`явлено підозру, інші докази, які вказували б на його статус, роль тощо в цьому к/п відсутні).

Натомість, слідчий лише обмежився вказівкою на те, що в ході досудового розслідування така причетність ОСОБА_8 була встановлена, однак не зазначив яким саме чином це було встановлено та чим це підтверджується або може підтверджуватися.

Окрім того, посилаючись на положення ст. 98 КПК України слідчий акцентував увагу на тому, що майно, на яке він просить накласти арешт, може містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час к/п. При цьому, слідчий жодним чином не обґрунтував яким саме чином вилучені грошові кошти та банківські картки відповідають зазначеному критерію.

В контексті наведеного, апеляційний суд зауважує, що накладення арешту на грошові кошти чи банківські картки можливо за наявності належних обґрунтувань та доказів, що зазначене майно було використано або могло бути використано як знаряддя злочину, або ж було набуте кримінально протиправним шляхом чи стосується к/п іншим чином. При цьому, накладення арешту з метою подальшої конфіскації майна можливо лише за умови наявності достатніх доказів причетності особи до вчинення інкримінованого кримінального правопорушення. Тобто, має бути встановлений обґрунтований зв`язок інкримінованого кримінально-протиправного діяння, грошових коштів та особи підозрюваного.

Натомість, відповідних обґрунтувань щодо відповідності критеріям речових доказів вилучених грошових коштів та банківських карток слідчим наведено не було, так само й щодо вилучених мобільних телефонів й сім-карток слідчий не конкретизував яким саме чином відповідне майно стосується цього к/п та з якою метою на вказані предмети необхідно накласти арешт.

При цьому, апеляційний суд не виключає можливу належність вказаного майна до цього к/п та можливу наявність виправданої необхідності накладення на нього арешту, однак доведення такої потреби та обґрунтованості відповідного клопотання належить виключно до компетенції органу досудового розслідування та суд не може його підміняти й виходити з власних, не заявлених компетентним органом, обґрунтувань, оскільки в такому разі нівелюється функція судового контролю.

Крім того, слідчий вказав, що оскільки під час досудового розслідування встановлені факти, які можуть свідчити про причетність ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до вчинення кримінального правопорушення, що розслідується в цьому к/п є необхідність в збереженні вилученого майна. Разом з тим, по суті вказане клопотання та додані до нього матеріали жодним чином не стосуються особи ОСОБА_14 .

Більш того, в клопотанні зазначено, що частина виявленого майна в ході обшуку являється забороненим в цивільному обігу, в той час як надані матеріали не містять таких даних.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що слідчий просить накласти арешт на майно, яке виявлено та вилучено за місцем мешкання ОСОБА_13 , в той час як відповідно до паспортних даних прізвище особи ОСОБА_11 , що правильно було встановлено слідчим суддею.

Отже, на переконання апеляційного суду, вище вказані обставини в сукупності свідчать про невідповідність клопотання слідчого про арешт майна вимогам ст. 171 КПК України, на що слідчий суддя уваги не звернув та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно яких, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, слідчий суддя своєю ухвалою повертає клопотання прокурору з встановленням строку в 72 години для усунення недоліків.

За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді передчасною та доходить висновку про те, що при розгляді клопотання слідчого та постановлення оскаржуваної ухвали були допущені зазначені вище істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили прийняттю законного та обґрунтованого рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

При цьому, п. 3 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

За приписами ч. 1 ст. 412 КПК України істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього закону, які перешкоджали чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника власника майна ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню, з постановленням нової ухвали про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків протягом 72 годин з моменту отримання копії повного тексту ухвали.

Керуючись ст.ст. 24, 170-174, 370, 404, 405, 407, 409, 412, 419, 422, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , в інтересах ОСОБА_8 , задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 30.10.2025 про накладення арешту на майно перелік якого міститься в мотивувальній частині ухвали, яке було вилучене в ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 у к/п №0001032 від 19.09.2025 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 332, ч. 2 ст. 353, ч. 4 ст. 358 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання т.в.о. ст. слідчого в ОВС СУ ГУНП в Одеській обл. ОСОБА_9 про накладення арешту на майно, перелік якого міститься в мотивувальній частині ухвали, яке було вилучене в ході проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 повернути процесуальному керівнику у к/п №0001032 від 19.09.2025 для усунення недоліків протягом 72 годин з моменту отримання повного тексту ухвали апеляційного суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4