Справа № 631/459/19
провадження № 1-кп/632/141/25

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2025 року місто Златопіль

Златопільський міськрайонний суд Харківської області у складі: головуючого - ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Златопільського міськрайонного суду Харківської області перебуває наведене вище кримінальне провадження.

28 жовтня 2025 року до суду надійшло клопотання прокурора про продовження строком на 60 діб запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо обвинуваченої ОСОБА_4 із забороною останній залишати житло у певний період доби з 22 години до 06 години наступного дня, за виключенням необхідності прослідувати до місця укриття чи бомбосховища під час оголошення сигналу «Повітряна тривога» та подальшого невідкладного повернення до визначеного цією ухвалою місця домашнього арешту після сигналу «Відбій повітряної тривоги», з покладанням на неї ряду обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, зокрема: прибувати за першою вимогою до прокурора та суду у встановлений ними час; не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована та проживає - міста Харкова, без дозволу суду; невідкладно повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні.

Разом із цим, в інтересах потерпілої від злочину, пов`язаного з домашнім насильством малолітньої ОСОБА_8 , прокурор знову просить застосувати до обвинуваченої ОСОБА_9 ряд обмежувальних заходів, передбачених ч. 6 ст. 194 КПК України, а саме: заборонити перебувати обвинуваченій в місці проживання постраждалої від домашнього насильства ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 ; обмежити спілкування з дитиною ОСОБА_8 так як домашнє насильство вчинено у присутності дитини; заборонити обвинуваченій листування, телефоні переговори з малолітньою потерпілою ОСОБА_8 , яка постраждала від домашнього насильства, інші контакти через засоби зв`язку чи електронні комунікації особисто або через третіх осіб.

В обґрунтування клопотання прокурор зазначив, що 08 травня 2019 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру, а згодом висунуто обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України умисного вбивства, яке є особливо тяжким злочином, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років.

Кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_4 було вчинено нею, щодо ОСОБА_10 , який був її чоловіком, у присутності їх малолітньої дитини ОСОБА_8 , 2014 року народження.

Обґрунтованість підозри та висунутого ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні зазначеного вище кримінального правопорушення повністю підтверджується зібраними під час досудового розслідування доказами, а саме: даними отриманими під час проведення слідчих дій, показаннями потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , малолітньої потерпілої ОСОБА_8 , показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , висновками експертиз та іншими доказами, у їх сукупності.

Водночас прокурор вказав, що підставою для продовження такого запобіжного заходу щодо ОСОБА_4 , окрім обґрунтованої підозри у вчиненні особливо тяжкого злочину, з урахуванням даних про особу обвинуваченої, є наявність ризиків, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України переховування від суду; незаконного впливу на потерпілих та свідків, які ґрунтуються на тому, що обвинувачена, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке може бути їй призначене у разі визнання її винуватою, з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від суду; впливати на потерпілих ОСОБА_6 і ОСОБА_7 та свідків, які ще не допитані цим складом суду та оскільки докази не досліджені.

До того ж прокурор наголосив, що ризик переховування в умовах воєнного стану, який діє в Україні, є досить вагомим.

При цьому обвинувачена ОСОБА_4 не відноситься до категорії осіб, щодо яких введено обмеження щодо виїзду з України.

Окремо прокурор наголосив, що обвинувачена ОСОБА_4 може незаконно впливати на малолітню потерпілу ОСОБА_8 , яка є її донькою, оскільки остання судом взагалі не допитана, у тому числі й при первинному розгляді справи через її малолітній вік, однак, за версією слідства, є очевидцем вчинення кримінального правопорушення обвинуваченою.

Крім того прокурор зазначив, що ризик незаконного впливу на потерпілих підтверджується інформацією відділення поліції № 3 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області від 23 квітня 2025 року, відповідно до якого до відділення поліції 04 березня 2025 року надійшло повідомлення від ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_4 чинить тиск на свою дитину ОСОБА_4 . З цього приводу відповідне звернення від потерпілої ОСОБА_6 надійшло 14 квітня 2025 року й до Нововодолазького відділу Харківської окружної прокуратури.

На підставі викладеного прокурор вважає, що ризики про які йдеться вище, з урахуванням даних про особу обвинуваченої ОСОБА_4 , продовжують існувати і їм можливо запобігти шляхом продовження щодо останньої такого запобіжного заходу як домашній арешт із забороною обвинуваченій залишати житло у певний період доби, з покладанням на неї обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, про які зазначено вище.

Разом із тим, на думку прокурора, до обвинуваченої слід застосувати обмежувальні заходи, передбачені ч. 6 ст. 194 КПК України, про які йдеться вище, оскільки малолітня потерпіла ОСОБА_8 була очевидцем вчинення її матір`ю кримінального правопорушення щодо батька, тобто вона стала свідком домашнього насильства, а відтак у розумінні ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», у якій визначено, що дитиною, яка постраждала від домашнього насильства є особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства, є потерпілою від злочину, пов`язаного з домашнім насильством.

Згідно вказаного Закону, постраждала дитина має всі права постраждалої особи, реалізація яких забезпечується з урахуванням найкращих інтересів дитини, її віку, статі, стану здоров`я, інтелектуального та фізичного розвитку.

У свою чергу, 28 жовтня 2025 року, захисник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 , подав до суду клопотання про зміну способу виконання запобіжного заходу в частині зміни адреси його виконання.

В обґрунтування клопотання захисник зазначив, що ухвалою Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 18 вересня 2025 року постановлено: «Запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , з 22 години до 06 години, продовжений щодо обвинуваченої ОСОБА_4 згідно із ухвалою Златопільського міськрайонного суду Харківської області від 01 вересня 2025 року, починаючи з 18 вересня 2025 року, виконувати за адресою: АДРЕСА_3 ».

При цьому захисник зазначив, що ОСОБА_4 , є фізичною особою-підприємцем, яка здебільшого здійснює свою діяльність у місті Харкові, де у неї є свої клієнти, що дає їй змогу себе забезпечувати та сплачувати податки, а на протязі останнього місяці у місті Златопіль Лозівського району Харківської області, знайти клієнтів їй не вдалося, що змушує її постійно їздити до міста Харкова та там працювати. Окрім того, її бабуся, 1948 року народження, яка має ряд хронічних захворювань та мешкає у місті Харкові, потребує її постійного перебування поруч, тому вона змушена була укласти договір оренди житла за адресою: АДРЕСА_4 .

З огляду на викладені обставини захисник просить змінити порядок виконання ухвали Златопільського міськрайонного суду Харківської області в частині способу виконання, змінивши адресу житла, яке заборонено залишати обвинуваченій з 22 години до 06 години, з АДРЕСА_3 , на АДРЕСА_4 .

У судовому засіданні прокурор подане ним клопотання підтримав з наведених у ньому підстав.

Разом із цим прокурор вважає, що зазначені вище ризи продовжують існувати і їм, з урахуванням даних про особу обвинуваченої, її репутацію та спосіб життя, можливо запобігти шляхом продовження щодо ОСОБА_4 такого запобіжного заходу, як домашній арешт.

Водночас прокурор не заперечував проти клопотання захисника та виконання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту за вказаною ним новою адресою місця мешкання обвинуваченої ОСОБА_4 .

Обвинувачена ОСОБА_4 підтримала клопотання захисника, проти задоволення клопотання прокурора заперечувала в частині встановлення щодо неї обмежувальних заходів, передбачених ч. 6 ст. 194 КПК України, оскільки їй не висунуто обвинувачення у вчиненні злочину пов`язаного з домашнім насильством.

Жодного незаконного впливу на потерпілих, у тому числі на свою доньку, а також на свідків вона не здійснювала.

Дій спрямованих на переховування від суду вона не вчиняла.

Захисник, підтримавши своє клопотання, проти задоволення клопотання прокурора в частині встановлення щодо обвинуваченої обмежувальних заходів, передбачених ч. 6 ст. 194 КПК України, заперечував.

При цьому захисник зазначив, що ОСОБА_4 хоча й обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, однак із сформульованого обвинувачення не вбачається, що цей злочин пов`язаний із домашнім насильством.

Крім того, захисник зазначив, що об`єктивних даних які б свідчили про те, що ОСОБА_4 може переховуватися від суду та незаконно впливати на потерпілих і свідків, а також про те, що вона вчиняла відповідні дії, суду не надано.

Потерпілі, кожний окремо, підтримали клопотання прокурора.

Проти задоволення клопотання захисника не заперечували.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали кримінального провадження в межах питання, що вирішується, суд доходить наступного.

Розділ ІІ КПК України визначає, що з метою досягнення дієвості кримінального провадження застосовуються заходи його забезпечення, до яких зокрема віднесені запобіжні заходи (п. 9 ч. 2 ст. 131 КПК України).

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, окрім іншого, переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, зокрема переховуватися від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідка.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 176, ч. 1 ст. 181 КПК України, одним із видів запобіжних заходів є домашній арешт.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 181 КК України домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно із частинами 1 - 3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Положеннями ч. 1, ч. 5, ч. 7 ст. 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Якщо під час розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, прокурор доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті, суд застосовує відповідний запобіжний захід, зобов`язує обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого визначеного органу державної влади, а також виконувати один або кілька обов`язків, необхідність покладення яких була доведена прокурором, а саме:

1) прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;

2) не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу слідчого, прокурора або суду;

3) повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

4) утримуватися від спілкування з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з нею із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;

5) не відвідувати місця, визначені слідчим суддею або судом;

6) пройти курс лікування від наркотичної або алкогольної залежності;

7) докласти зусиль до пошуку роботи або до навчання;

8) здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

9) носити електронний засіб контролю.

Обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на обвинуваченого на строк не більше двох місяців.

Отже, як вбачається зі ст. 194 КПК України, під час розгляду вказаного питання суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, визначені пунктами 1 - 3 частини 1 даної статті та згідно з положеннями ст. 178 КПК України, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, оцінити дані, що характеризують особу обвинуваченого та визначені у пунктах 1 - 12 частини 1 вказаної статті.

Разом із тим ч. 1 ст. 201 КПК України передбачено, що обвинувачений, до якого застосовано запобіжний захід, його захисник, має право подати до суду клопотання про зміну запобіжного заходу, в тому числі про скасування чи зміну додаткових обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 цього Кодексу та покладених на нього слідчим суддею, судом, чи про зміну способу їх виконання.

ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України особливо тяжкого злочину, за який можливе призначення покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років, що відповідає законодавчо передбаченим підставам (ч. 2 ст. 181 КПК України) для розгляду клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Проаналізувавши обвинувальний акт, доданий до нього реєстр матеріалів досудового

розслідування, а також ухвалу слідчого судді про застосування щодо ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, ухвали суду про продовження цього запобіжного заходу, враховуючи те, що суду в обґрунтування повідомленої ОСОБА_4 підозри та висунутого їй обвинувачення надано ряд доказів, суд дійшов висновку, що в цьому випадку дотримано стандарт доказування «обґрунтована підозра», який є найнижчим стандартом доказування у кримінальному процесі та не передбачає наявності достовірного знання про вчинення особою кримінального правопорушення, проте є достатнім для вирішення питання обрання та продовження запобіжного заходу. При цьому суд також враховує стадію кримінального провадження (судовий розгляд), що передбачає доведення стороною обвинувачення вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України за найвищим стандартом доказування «поза розумним сумнівом» у змагальному судовому процесі під час розгляду справи по суті.

Прокурор у поданому клопотанні зазначив, що відносно обвинуваченої ОСОБА_4 наразі існують: ризик переховування від суду та ризик незаконного впливу на потерпілих і свідків.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Кримінальний процесуальний кодекс України не вимагає доказів того, що обвинувачена обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вона має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Отже, ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачена може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формі або формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення вірогідності їх здійснення.

Як обов`язковий критерій застосування запобіжного заходу ризик кримінального провадження має прогностичний характер, його визначення у конкретний проміжок часу спрямоване на усунення негативного впливу на кримінальне провадження в майбутньому.

Безумовно, наявність заявлених ризиків має обґрунтовуватися. Однак, в переважній більшості випадків, враховуючи їх вірогідний характер, класичні категорії доказування, притаманні судовому процесу, при їх обґрунтуванні не застосовуються. При встановленні ризиків кримінального провадження суд застосовує стандарт достатності підстав вважати, що обвинувачена може вдатися до дій на шкоду кримінальному провадженню.

Оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченої, суд має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності поза процесуальних дій зазначеної особи.

Таким чином, суд погоджується із твердженням прокурора та вважає, що на даний час ризик переховування обвинуваченої ОСОБА_4 від суду та ризик незаконного впливу на потерпілих і свідків, є актуальними та достатньо високими.

Злочин, передбачений ч. 1 ст. 115 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , є особливо тяжким та відповідно передбачає призначення покарання у виді: позбавлення волі на строк від семи до п`ятнадцяти років. Означене покарання в разі визнання ОСОБА_4 винуватою буде призначене до реального відбування, що в сукупності з іншими обставинами може свідчити про існування мотивів та підстав для обвинуваченої переховуватися від суду. Співставлення можливих негативних наслідків для обвинуваченої у вигляді її можливого ув`язнення у майбутньому з можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі доводять, що цей ризик є достатньо високим. Така позиція відповідає практиці ЄСПЛ. Зокрема в рішенні від 26.06.2001 у справі «Ilijkov v. Bulgaria» (§ 80, заява № 33977/96) суд зазначив, що суворість можливого вироку є відповідним елементом в оцінці ризику ухилення, а погляд на серйозність обвинувачення проти заявника давав уповноваженим органам можливість обґрунтовано вважати, що такий початковий ризик був встановлений.

Разом із цим, не може залишатися поза увагою суду, і те, що Указом Президента України № 64/2022 на території України починаючи з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який діє до теперішнього часу.

Відповідно до п. 8 роз`яснень, наданих Верховним Судом у листі від 03.03.2022 № 1/0/2-22 «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», оцінюючи ризики, які обґрунтовують доцільність застосування запобіжних заходів загалом та тримання під вартою зокрема, суд керується всіма наявними матеріалами клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу. Водночас як відповідний ризик суди мають ураховувати запровадження воєнного стану та збройну агресію.

Отже, суд зазначає, що ризик переховування в умовах воєнного стану, який діє в Україні, є досить вагомим, у тому числі й тому, що обвинувачена ОСОБА_4 не відноситься до категорії осіб, щодо яких введено обмеження на виїзд з України.

Надаючи оцінку ступеню ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд враховує, що згідно з п. 43 рішення ЄСПЛ «Яжинський проти Польщі» ризик незаконного впливу обвинувачених особисто на свідків (потерпілих) може бути визнано на початкових стадіях процесу.

При встановленні наявності ризику впливу на потерпілих та свідків, слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими і свідками у кримінальному провадженні, в тому числі й на стадії судового розгляду - надаються усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ст. ст. 352, 353 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на потерпілого та свідка існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від потерпілого і свідка та дослідження їх судом.

Враховуючи обсяг висунутого обвинувачення, ступінь тяжкості кримінального правопорушення, заяви потерпілих про дії ОСОБА_4 , те, що потерпілі даним складом суду не допитані, у тому числі й малолітня ОСОБА_8 , яка не була допитана судом взагалі, як і не допитані свідки у даному кримінальному провадженні, суд доходить висновку, що ризик прийняття обвинуваченою ОСОБА_4 спроб незаконного впливу на потерпілих та свідків, з метою переконання або змушення останніх надати покази у вигідному для неї аспекті, є реальним.

Факт надходження кримінального провадження до суду та призначення судового розгляду не зменшує ризик можливого незаконного впливу на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, а навпаки збільшує вірогідність його настання внаслідок обізнаності обвинуваченої з усіма наявними матеріалами кримінального провадження, у тому числі протоколами допитів потерпілих і свідків, з їх показаннями у суді при первинному розгляді даного кримінального провадження, та наближенням стадії допиту потерпілих і свідків.

Під час вирішення питання про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, окрім встановлених ризиків кримінального провадження, передбачених п. 1, п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, судом враховано існування інших обставин, визначених ст. 178 КПК України, а саме:

1) вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення;

2) тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання її винуватою у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення - у виді позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років;

3) вік обвинуваченої (28 років), відсутність відомостей про незадовільний стан здоров`я ОСОБА_4 .

4) наявність достатньо міцних соціальних зв`язків обвинуваченої в місці її постійного проживання, у тому числі наявність родини;

5) наявність у обвинуваченої постійного місця роботи;

6) репутацію обвинуваченої, зокрема те, що вона раніше не судима, має постійне місце мешкання, а також те, що вона має зареєстроване місце проживання;

7) те, що раніше у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_4 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою;

8) відсутність відомостей про наявність повідомлення ОСОБА_4 про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення.

Враховуючи викладене, існування та вагомість доведених прокурором ризиків, передбачених пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, характеристику кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , репутацію останньої, дані про її особу, суспільний інтерес у справі, який полягає у повному та неупередженому розгляді кримінального провадження у встановлені законом строки, суд доходить висновку, що запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною обвинуваченій залишати житло у певний період доби з покладанням на неї ряду обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої, та саме тільки такий запобіжний захід зможе запобігти цим ризикам, що також є пропорційним тому ступеню небезпеки, ризики якого існують у кримінальному провадженні, та достатнім для забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків.

Щодо можливості запобігання наявним ризикам шляхом застосування до обвинуваченої інших запобіжних заходів, то суд з урахуванням даних, які її характеризують, тяжкості злочину, у вчиненні якого вона обвинувачується, вважає недостатнім застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наявним ризикам.

При цьому обставини, на які посилається сторона захисту у даному конкретному випадку, не є тими стримуючими факторами, які свідчать про те, що обвинуваченою не будуть чинитися перешкоди відправленню правосуддя, та недостатньо свідчать про належне виконання обвинуваченою її процесуальних обов`язків, у разі обрання щодо неї більш м`яких запобіжних заходів.

Так, особистого зобов`язання для запобігання зазначеним вище ризикам буде недостатньо, оскільки виконання покладених на обвинувачену обов`язків буде залежати виключно від волі самої ОСОБА_4 та їх порушення не матиме для неї очевидних і достатньо суттєвих негативних наслідків. Застосування особистої поруки є неможливим, оскільки відсутні особи, які б висловили готовність надати письмове зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання обвинуваченою покладених на неї обов`язків відповідно до ст. 194 КПК України і зобов`язуються за необхідності доставити її в суд на першу про те вимогу. Застосування застави, як запобіжного заходу, на даному етапі кримінального провадження не буде достатньо дієвим та таким, що зможе в повній мірі запобігти ризикам переховування від суд та незаконного впливу на потерпілих і свідків.

За таких обставин, враховуючи обґрунтованість доводів клопотання захисника, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо ОСОБА_4 , який слід виконувати за адресою: АДРЕСА_4 , оскільки лише цей запобіжний захід зможе запобігти встановленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

Разом з тим, при визначенні обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, які слід покласти на ОСОБА_4 , суд враховує, те, що раніше остання тривалий час перебувала під вартою, після звільнення жодного разу не порушила свої процесуальні обов`язки, у тому числі й у той період часу коли відносно неї не діяв жодний запобіжний захід, є працевлаштованою особою, яка здійснює свою діяльність та проживає на території міста Харкова.

За цих обставин, суд доходить висновку про необхідність покладання на обвинувачену ОСОБА_4 наступних обов`язків: прибувати за першою вимогою до прокурора та суду у встановлений ними час; не відлучатися за межі міста Харкова без дозволу суду; невідкладно повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілими у даному кримінальному провадженні, що є пропорційним, тому ступеню небезпеки, ризики якого існують у кримінальному провадженні, та достатнім для забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків.

Щодо необхідності застосування до обвинуваченої ОСОБА_4 ряду обмежувальних заходів, передбачених ч. 6 ст. 194 КПК України, про які йдеться у клопотанні прокурора, то суд вкотре зазначає наступне.

Частиною 6 ст. 194 КПК України передбачено, що в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, крім обов`язків, передбачених частиною п`ятою цієї статті, суд може застосувати до особи, яка підозрюється у вчиненні такого кримінального правопорушення, один або декілька таких обмежувальних заходів: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання з особою, яка постраждала від домашнього насильства; 2) обмеження спілкування з дитиною у разі, якщо домашнє насильство вчинено стосовно дитини або у її присутності; 3) заборона наближатися на визначену відстань до місця, де особа, яка постраждала від домашнього насильства, може постійно чи тимчасово проживати, тимчасово чи систематично перебувати у зв`язку із роботою, навчанням, лікуванням чи з інших причин; 4) заборона листування, телефонних переговорів з особою, яка постраждала від домашнього насильства, інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб; 5) направлення для проходження лікування від алкогольної, наркотичної або іншої залежності, від хвороб, що становлять небезпеку для оточуючих, направлення для проходження програми для кривдників.

Водночас у ст. 56 КПК України визначено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з цим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого.

Якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої-третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи.

Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 59 КПК України, якщо потерпілим є неповнолітня особа або особа, визнана в установленому законом порядку недієздатною чи обмежено дієздатною, до участі в процесуальній дії разом з нею залучається її законний представник.

Разом із цим, у п. 2, п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що дитиною, яка постраждала від домашнього насильства є особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства.

Особа, яка постраждала від домашнього насильства це особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.

Згідно із висунутим ОСОБА_4 обвинуваченням остання вчинила умисне вбивство ОСОБА_10 .

Дійсно, згідно із обвинувальним актом малолітня ОСОБА_8 є потерпілою у даному кримінальному провадженні, а її законним представником є ОСОБА_6 .

Проте, із змісту висунутого ОСОБА_4 обвинувачення не вбачається, що малолітня ОСОБА_8 зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства.

На даний час відповідні дані в обґрунтування вимог клопотання про застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_4 обмежувальних заходів, передбачених ч. 6 ст. 194 КПК України, прокурором суду не надані, а дослідження доказів, у тому числі, що наявні в матеріалах кримінального провадження тільки розпочато.

У той же час із постанови про залучення особи до провадження як потерпілого від 27 червня 2019 року вбачається, що малолітня ОСОБА_8 , 2014 року народження, за заявою ОСОБА_6 від 26 червня 2019 року, поданої в інтересах малолітньої особи, про визнання її потерпілої, була залучена як потерпіла до кримінального провадження, внесеного до ЄРДР 08 травня 2019 року за № 0000186, з підстав того, що внаслідок кримінального правопорушення, інкримінованого ОСОБА_4 , настала смерть особи ОСОБА_10 , який був батьком малолітньої ОСОБА_8 .

Законним представником останньої визнано ОСОБА_6 .

Отже, постанова слідчого також не містить даних про те, що малолітня ОСОБА_8 є потерпілою від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, оскільки вона визнана потерпілою у даному кримінальному провадженні з тієї підстав, що внаслідок кримінального правопорушення настала смерть її батька.

У ч. 1 ст. 8 КПК України закріплено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

За положеннями ст. 22, 26 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом.

Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Приймаючи до уваги те, що на даний час стороною обвинувачення не надано жодних матеріалів в обґрунтування вимог клопотання про застосування щодо обвинуваченої ОСОБА_4 обмежувальних заходів, передбачених ч. 6 ст. 194 КПК України, у тому числі того, що малолітня ОСОБА_8 є дитиною, яка постраждала від домашнього насильства, зокрема зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства, тобто саме потерпілою від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, враховуючи наведені вище положення КПК України, суд доходить висновку, що клопотання прокурора у цій частині задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 8, 22, 26, 201, 331, 350 КПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту щодо обвинуваченої ОСОБА_4 задовольнити частково.

Продовжити запобіжний захід у вигляді домашнього арешту щодо обвинуваченої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заборонивши їй залишати житло за адресою: АДРЕСА_4 , з 22 години до 06 години, строком на два місяці, тобто по 28 грудня 2025 року включно, за виключенням необхідності прослідувати до місця укриття чи бомбосховища під час оголошення сигналу «Повітряна тривога» та подальшого невідкладного повернення до визначеного цією ухвалою місця домашнього арешту після сигналу «Відбій повітряної тривоги».

Покласти на обвинувачену ОСОБА_4 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за першою вимогою до прокурора та суду у встановлений ними час;

- не відлучатися за межі міста Харкова без дозволу суду;

- невідкладно повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;

- утримуватися від спілкування з потерпілими та свідками у даному кримінальному провадженні, а саме: з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_17 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Строк дії обов`язків, покладених судом на ОСОБА_4 визначити по 28 грудня 2025 року, включно.

У задоволенні іншої частини клопотання прокурора відмовити.

Роз`яснити обвинуваченій ОСОБА_4 , що відповідно до ч. 5 ст. 181 КПК України, працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Контроль за виконанням обвинуваченою ОСОБА_4 , обов`язків покласти на прокурора.

Копію ухвали вручити обвинуваченій, їх захиснику та прокурору негайно після її оголошення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя:ОСОБА_1