ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 991/3966/20

провадження № 51-3348км22

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

прокурора ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 26 серпня 2024 року у кримінальному провадженні № 0000078 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Піщанка Піщанського району Вінницької області, мешканця м. Фастова Київської області,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами обставини

За вироком Вищого антикорупційного суду від 14 червня 2021 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 364 КК та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу кримінального правопорушення.

При перегляді вироку за апеляційною скаргою прокурора Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду 22 вересня 2022 року, скасувала цей вирок та ухвалила новий вирок, яким визнала винуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК та засудила до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані зі здійсненням функцій представника влади в органах державної влади на строк 1 рік зі штрафом у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.

Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2023 року задоволено частково касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 , вирок суду апеляційної інстанції скасовано через істотне порушення вимог кримінального процесуального кодексу та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначено новий розгляд у цьому суді.

При повторному перегляді вироку суду першої інстанції Апеляційна палата Вищого антикорупційного суду 26 серпня 2024 року скасувала цей вирок та ухвалила новий вирок, яким визнала ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК і призначила покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані зі здійсненням функцій представника влади в органах державної влади на строк 1 рік зі штрафом у розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_6 будучи народним депутатом України VIIIскликання (27.11.2014 склав присягу), 26.11.2014 подав до Апарату Верховної Ради України (далі - Апарат) три заяви щодо розміщення його у ДП « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (далі - готель) у зв`язку з відсутністю власного житла в м. Києві, нарахування йому коштів за винаймання готельного номера та перерахування їх на рахунок готелю впродовж усього строку виконання ним депутатських повноважень.

16.03.2016 ознайомившись із розпорядженням від 29.01.2016 № 12 щодо нового порядку видачі народним депутатам України коштів для компенсації вартості оренди житла або винайму готельного номера, ОСОБА_6 подав заяву про подальше перерахування грошових коштів на рахунок готелю.

01.03.2017 ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.03.2017 № 175 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 .

01.09.2017 ОСОБА_6 уклав договір № 108 з ДП « ІНФОРМАЦІЯ_2 »» про винайм готельного номера і лише 19.11.2018 звернувся до Апарату з поданням про припинення нарахування йому компенсаційних виплат за винайм готельного номера з 01.11.2018.

Унаслідок цих дій та неповідомлення Апарату про наявність у нього житла в м. Києві ОСОБА_6 із 01.03.2017 по 31.10.2018 отримав неправомірну вигоду для себе у виді права користування готельним номером за бюджетні кошти передбачені на забезпечення діяльності Верховної Ради України, чим завдав Управлінню справами Апарату тяжкі наслідки у вигляді безпідставного вибуття з державного бюджету коштів у розмірі 361 540 грн.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_5 просить скасувати оскаржуваний вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і призначити новий розгляд у цьому суді.

На обґрунтування своїх вимог вказує, що апеляційний суд:

- у порушення вимог ч. 1 ст. 23, ст. 94, ч. 2 ст. 420 КПК безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі, на підставі яких суд першої інстанції дійшов висновку про виправдання ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, і, дослідивши лише частину письмових доказів наданих стороною обвинувачення, дав іншу оцінку сукупності зібраних доказів у справі, яка є протилежною тій, що була надана судом першої інстанції;

- оцінив ті докази, які він не досліджував безпосередньо під час апеляційного розгляду;

- у порушення вимог ч. 3 ст. 337 КПК вийшов за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, постановивши вирок за обвинуваченням, яке не інкримінувалося ОСОБА_6 і від якого він не захищався.

Звертає увагу на те, що апеляційний суд визнавши правильними встановлені судом першої інстанції обставини щодо відсутності у ОСОБА_6 владних повноважень і, відповідно, відсутність у його діях зловживання владою за обставин викладених у формулюванні обвинувачення в обвинувальному акті, дійшов помилкового висновку про можливість істотної зміни обвинувачення судом з огляду на правову позицію Верховного Суду у справі, відповідно до якої зловживанням владою є протиправне використання повноважень, правомочностей і можливостей, похідних від прав, обов`язків, гарантій, а також пільг та інших благ, які безпосередньо пов`язані зі здійсненням функцій представника влади.

Зазначає, що в своєму рішенні суд апеляційної інстанції вказав про те, що статті 364 та 191 КК співвідносяться як загальна та спеціальна. Обидва правопорушення мають спільні об`єкти: за статтею 364 КК основним об`єктом є службові відносини (встановлений законом порядок здійснення службовими особами своїх повноважень), додатковим - власність; за статтею 191 КК, навпаки, основним об`єктом є власність, додатковим - службові відносини.

Надалі цей суд у вироку вказав, що оскільки він позбавлений можливості вийти за межі пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення в частині зміни правової кваліфікації його дій на ч. 4 ст. 191 КК, оскільки це погіршило б його становище, та враховуючи наявність у цьому випадку всіх ознак загального складу злочину (ч. 2 ст. 364 КК), вчинене ним діяння треба кваліфікувати саме як зловживання владою з метою одержання неправомірної вигоди для себе та використання службовою особою влади всупереч інтересам служби.

На думку захисника, такий підхід суперечить правилам кримінально-правової кваліфікації та свідчить про неправильне застосування судом кримінального закону, оскільки згідно з принципом «Lex specialis derogat generali» спеціальний закон виключає застосування загального, а перевага надається спеціальній нормі. Загальне правило кваліфікації вчиненого суб`єктом злочину за наявності конкуренції загальної та спеціальної кримінально-правових норм полягає в наступному: якщо суб`єктом вчинено злочин, який передбачений як загальною, так і спеціальною кримінально-правовими нормами, кваліфікація здійснюється за спеціальною нормою, яка найбільш повно відображає ознаки (специфіку, особливості) вчиненого злочину.

З висновку суду апеляційної інстанції у вироку вбачається, що дії (бездіяльність) ОСОБА_6 які полягали у неповідомленні ним про набуття у власність житла в м. Києві були спрямовані на безоплатне одержання без законних на те підстав у користування готельного номера в готелі, вартість винайму якого компенсувалась за рахунок коштів державного бюджету.

У теорії кримінального права та в судовій практиці загальновизнано, що кримінальна відповідальність за бездіяльність настає за наявності сукупно таких умов: а) особа зобов`язана вчинити певну дію; б) особа може вчинити таку дію; в) вчинення відповідної (необхідної та можливої саме щодо конкретної ситуації) дії привело б до відвернення суспільно небезпечних наслідків.

Обов`язок вчинення певної дії випливає з закону, іншого нормативно-правового акта, договору чи іншої об`єктивно наявної підстави. Притягнення до кримінальної відповідальності за бездіяльність передбачає встановлення та вказівку на підставу, з якої випливає обов`язок діяти. Визначення такої підстави, доведення того, що суб`єкт знав про її існування, є обов`язковою складовою обвинувачення.

При цьому звертає увагу на роз`яснення ІНФОРМАЦІЯ_3 від 29.06.2017 № 250 «Про внесення змін до роз`яснення щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно фінансового контролю: (Питання 46-1. Чи вважаються доходом кошти, що виплачуються народним депутатам України для компенсації вартості проїзду, оренди житла або винайму готельного номера, а також відшкодування витрат, пов`язаних з виконанням депутатських повноважень), відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_4 зазначає, що не вважаються доходом кошти, що виплачуються народним депутатам України для компенсації вартості проїзду, оренди житла або винайму готельного номера, а також відшкодування витрат, пов`язаних із виконанням депутатських повноважень. Таким чином, вказані кошти за оплачені послуги, на отримання яких має право народний депутат України, не повинні визнаватися вигодою для такої особи. Неприпинення отримання таких коштів чи послуг, коли відпала підстава для їх надання коштом бюджету, має оцінюватися не як службове зловживання, а на підставі загальних норм кримінального законодавства, що передбачають відповідальність за безоплатне користування майном чи послугами.

З урахуванням зазначеного захисник вважає, що при ухваленні рішення суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. 404 та ч. 3 ст. 337 КПК фактично перебрав на себе функції сторони обвинувачення і вийшов за межі обвинувачення викладеного в обвинувальному акті, а також за межі вимог апеляційної скарги прокурора, та ухвалив новий вирок яким визнав ОСОБА_6 винуватим за обвинуваченням у вчиненні зловживання гарантіями, яке відповідно до змісту обвинувального акта йому не інкримінувалось та не розглядалось у суді першої інстанції, і про яке не було зазначено в апеляційній скарзі прокурора, що позбавило сторону захисту можливості ефективно здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення та перешкодило в реалізації законного права на захист, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та підставою для скасування вироку і закриття кримінального провадження.

У доповненнях до касаційної скарги захисник також звертає увагу на те, що апеляційний суд помилково визнав допустимим доказом у справі протокол тимчасового доступу до речей і документів від 10.01.2019, оскільки вказана слідча дія була завершена 29.01.2019 після спливу строку дії ухвали слідчого судді від 17.12.2018, якою визначено строк дії цієї ухвали до 17.01.2019, що, на думку захисника, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Позиція учасників у суді касаційної інстанції

Захисник та засуджений підтримали вимоги касаційної скарги.

Прокурор заперечив проти скарги сторони захисту і просив залишити оскаржуваний вирок без зміни.

Мотиви Суду

Колегія суддів (далі - Суд), заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дійшла висновку про таке.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах доводів касаційної скарги. Відтак, Суд уповноважений лише перевіряти правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як зазначалося вище, судові рішення у цьому кримінальному провадженні вже перевірялися судом касаційної інстанції.

Постановою від 27 листопада 2023 року Верховний Суд задовольнив частково касаційну скаргу захисника, скасував вирок апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, і призначив новий розгляд у цьому суді. У своєму рішенні Верховний Суд вказав, що дії народного депутата пов`язані зі зловживанням гарантіями, обумовленими його статусом, які полягають у протиправному використанні ним повноважень, правомочностей і можливостей, похідних від прав, обов`язків, гарантій, а також пільг та інших благ, які безпосередньо пов`язані зі здійсненням ним функцій представника влади, охоплюються диспозицією ст. 364 КК і підлягають оцінці як зловживання владою, а не службовим становищем.

Також у своєму рішенні Верховний Суд вказав на те, що вкожному конкретному випадку треба з`ясовувати механізм заподіяння шкоди охоронюваним законом суспільним відносинам і встановлювати, чи має місце вибуття майна із фондів державної власності, оскільки такі дії можуть кваліфікуватися як кримінальні правопорушення проти власності за наявності відповідних ознак у вчиненому діянні.

Відповідно до вимог ст. 439 КПК вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), що покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів у справі, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушенням.

Положеннями ч. 1 ст. 420 КПК визначено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі: необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідності застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

При ухваленні нового вироку у справі апеляційний суд цих вимог закону дотримався.

З матеріалів справи вбачається, що, не погодившись із виправдувальним вироком суду першої інстанції, прокурор подав апеляційну скаргу в якій зазначав про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і просив це рішення скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні інкримінованого злочину та призначити йому покарання в межах санкції кримінального закону, який передбачає відповідальність за його вчинення. Також просив апеляційний суд повторно дослідити докази у справі.

При перегляді вироку апеляційний суд уважно перевірив усі доводи апеляційної скарги прокурора, провів у справі часткове судове слідство, дослідив та проаналізував докази, про дослідження яких просив прокурор, оцінив ці докази на предмет їх допустимості, а сукупність зібраних доказів - на предмет їх достатності для підтвердження висунутого ОСОБА_6 обвинувачення та дійшов висновку про помилковість рішення суду першої інстанції.

Зокрема, на виконання вказівок суду касаційної інстанції апеляційний суд дослідив:

- присягу народного депутата ОСОБА_6 від 27.11.2014;

- положення «Про порядок виплати народним депутатам України щомісячної компенсації для оренди житла або винайму готельного номера», затверджене розпорядженням Голови Верховної Ради України (далі - ВРУ) від 08.04.2014 № 248, яким визначався порядок реалізації права народного депутата України на отримання коштів на оренду житла або винайм готельного номера, за умови, що суб`єкт звернення не забезпечений житлом у місті Києві, і місце його проживання, відповідно до його реєстрації, знаходиться на відстані понад 30 км від меж міста Києва;

- лист заступника голови ІНФОРМАЦІЯ_5 до Комітету з питань Регламенту та організації роботи ВРУ від 17.04.2014 де зазначено перелік населених пунктів Київської області, які розташовані на відстані менше ніж 30 км від зовнішніх меж м. Києва;

- заяви ОСОБА_6 від 26.11.2014 на ім`я Керівника Апарату ВРУ щодо розміщення у готелі в зв`язку з відсутністю у нього власного житла у м. Києві, про нарахування коштів для винайму готельного номера та про перерахування цих коштів на рахунок готелю впродовж усього строку виконання ним депутатських повноважень;

- договір від 26.11.2014 № 186 між ОСОБА_6 та ДП « ІНФОРМАЦІЯ_2 »» про надання послуг строком до 31.12.2015;

- додаткову угоду від 30.12.2015 № 305 про продовження строку дії договору від 26.11.2014 № 186 до 31.12.2016;

- Порядок видачі народним депутатам України коштів для компенсації вартості оренди житла або винайму готельного номера, затверджений розпорядженням Першого заступника Керівника Апарату ВРУ від 29.01.2016 № 12;

- заяву ОСОБА_6 від 16.03.2016 про подальше перерахування грошових коштів, що нараховувались йому для компенсації вартості винайму готельного номера на розрахункові рахунки готелю;

- договір від 01.01.2017 № 52-Д між ОСОБА_6 та ДП « ІНФОРМАЦІЯ_2 »» строком дії до 31.12.2017;

- договір від 01.09.2017 № 108 між ОСОБА_6 та ДП « ІНФОРМАЦІЯ_2 »» про винайм готельного номера строком до 31.12.2018;

- Положення про Апарат ВРУ, затверджене розпорядженням Голови ІНФОРМАЦІЯ_6 від 25.08.2011 № 769;

- розпорядження Голови ІНФОРМАЦІЯ_6 від 30.09.2015 № 1366 «Про розподіл обов`язків між Керівником ІНФОРМАЦІЯ_7 та заступниками Керівника Апарату Верховної Ради України»;

- висновок судової економічної експертизи від 04.11.2019 № 13-2/130, згідно з яким сума перерахованих коштів компенсації вартості оренди житла або винайму готельного номера для народного депутата України ОСОБА_6 за період з 01.03.2017 по 01.11.2018 становить 361 540 грн.

Як зазначив суд апеляційної інстанції у вироку, 01.03.2017 ОСОБА_6 отримав у спадщину квартиру АДРЕСА_1 та відповідно до вимог чинного законодавства 06.03.2017 повідомив про суттєві зміни у майновому стані через офіційний сайт ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Проте, набувши у власність житло в м. Києві, з метою збереження за собою права користування готельним номером ОСОБА_6 не вжив заходів для повідомлення Керівника Апарату ВРУ та/або ІНФОРМАЦІЯ_6 про втрату ним права на отримання компенсаційних виплат.

Отже, ОСОБА_6 як народний депутат України, не повідомив ІНФОРМАЦІЯ_6 про набуття ним у власність житла в м. Києві, та, відповідно, втрату ним права на подальше отримання грошової компенсації за винайм готельного номеру в ДП « ІНФОРМАЦІЯ_2 »», і такі дії є зловживанням ним гарантією, передбаченою ч. 2 ст. 35 Закону України від 17.11.1992 № 2790-XII«Про статус народного депутата України» (далі - Закон № 2790-XII), як представником влади, тобто є зловживанням владою і перебувають у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з безпідставним вибуттям з державного бюджету грошових коштів у розмірі 361 540 грн.

Касаційна скарга сторони захисту не містить у собі доводів, які не були предметом попередньої перевірки судом касаційної інстанції, а відтак колегія суддів не вбачає обґрунтованих підстав для їхнього повторного аналізу та відступу від правових висновків викладених у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2023 року у цьому провадженні.

Народний депутат є представником влади, оскільки здійснює повноваження представника законодавчої гілки влади і, відповідно, є спеціальним суб`єктом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК, у формі зловживання владою.

Право на відшкодування вартості оренди чи винайму готельного номера є складовою частиною правового статусу народного депутата та гарантією депутатської діяльності, яка забезпечує безперешкодну та ефективну участь народного депутата у здійсненні своїх функцій.

Право народного депутата, яке може бути реалізованим лише за наявності для цього певних умов, передбачених Законом № 2790-XII, кореспондує обов`язок припинити використання цього права, оскільки його подальше використання не буде ґрунтуватися на положеннях закону.

Відповідно до приписівКонституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Згідно з нормами Закону № 2790-XII використання народним депутатом свого депутатського мандата всупереч загальновизнаним нормам моралі, правам і свободам людини та громадянина, законним інтересам суспільства і держави є неприпустимим. Народний депутат не повинен використовувати депутатський мандат в особистих, зокрема корисливих, цілях.

Безпідставне отримання народним депутатом такого майнового блага, як проживання у готельному номері становить собою зловживання владою і таке діяння кваліфікується за відповідною частиною ст. 364 КК.

Стосовно доводів касаційної скарги захисника про вихід суду апеляційної інстанції за межі висунутого обвинувачення Суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею. Суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи.

Як убачається зі змісту обвинувального акта у кримінальному провадженні, стороною обвинувачення ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що: «будучи службовою особою і зловживаючи владою всупереч інтересам служби, шляхом не вжиття заходів з метою повідомлення Управління справами Верховної Ради України про набуття у власність житла в місті Києві…, у період з 01.03.2017 по 31.10.2018 отримав неправомірну вигоду для себе, яка полягала в оплаті за рахунок бюджетних коштів отриманого ним у користування готельного номера в ДП « ІНФОРМАЦІЯ_2 »» (т. 1, а. к. п. 4-16, арк. о/а 11, 12).

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у постанові від 27.11.2023 у цій справі виснувала таке:

«Народний депутат є представником влади, оскільки здійснює повноваження представника законодавчої гілки влади та, відповідно, є спеціальним суб`єктом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК, у формі зловживання владою.

У цьому кримінальному провадженні право проживати в готелі і компенсація відповідних витрат, обумовлені здійсненням функції представника влади, адже спрямовані на забезпечення нормальних умов для здійснення його повноважень».

Тому, враховуючи що ОСОБА_6 обвинувачувався у зловживанні владою шляхом бездіяльності, яка полягала у невжитті ним заходів з метою повідомлення Управління справами Верховної Ради України про набуття у власність житла в м. Києві, Суд не вбачає будь-яких порушень з боку апеляційного суду та вихід ним за межі висунутого обвинувачення при ухваленні вироку у справі.

Разом із тим, апеляційний суд безпідставно вказав у своєму рішенні про можливу кваліфікацію дій ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 191 КК.

Частина 2 статті 191 КК передбачає кримінальну відповідальність за привласнення, розтрату або заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем. При цьому привласнення чи розтрата чужого майна може бути вчинене лише у випадку, якщо це майно було ввірене службовій особі або перебувало в її віданні. Заволодіння чужим майном означає обернення такого майна службовою особою на свою користь або на користь третіх осіб з використанням своїх службових повноважень.

З встановлених судом фактичних обставин справи убачається, що кошти, які були виділені державою на оплату готельного номера ОСОБА_6 , не були ввірені останньому і не перебували у його віданні. Також він не заволодів цими коштами на свою користь чи на користь третіх осіб. Відтак він не є суб`єктом злочину, передбаченого ст. 191 КК.

Натомість ОСОБА_6 , як народний депутат та представник законодавчої гілки влади, здійснюючи владні повноваження відповідно до вимог Закону № 2790-XII, тобто будучи спеціальним суб`єктом, не повідомивши ІНФОРМАЦІЯ_8 про набуття ним у власність житла в м. Києві безпідставно отримав матеріальні блага (право проживати в готельному номері за рахунок коштів держави) законне право на які він втратив з набуттям квартири у власність, унаслідок чого ІНФОРМАЦІЯ_8 було завдано матеріальної шкоди у вигляді безпідставного вибуття з державного бюджету коштів у розмірі 361 540 грн.

Тому ці дії ОСОБА_6 суд апеляційної інстанції правильно кваліфікував за спеціальною нормою (ч. 2 ст. 364 КК), як зловживання владою.

Не є прийнятними і доводи захисника у доповненнях до касаційної скарги про недопустимістьпротоколу тимчасового доступу до речей і документів від 10.01.2019 через те, що вказана слідча дія була завершена 29.01.2019 після спливу зазначеного в ухвалі слідчого судді від 17.12.2018 строку дії цієї ухвали до 17.01.2019.

Слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ухвалою від 17.12.2018 задовольнив клопотання сторони обвинувачення про надання тимчасового доступу до документів, що є у володінні Апарату Верховної Ради України(строком дії один місяць - до 17.01.2019) (т. 4, а. к. п. 120).

Як убачається зі змісту вказаної ухвали, зазначеним рішенням слідчого судді було надано тимчасовий доступ детективу НАБУ до речей і документів, які зберігалися в ІНФОРМАЦІЯ_7 , з можливістю вилучення їх оригіналів.

Положення кримінального процесуального закону (статті 159 - 166 КПК) не містять у собі будь-яких застережень щодо строку виконання процесуальної дії у виді тимчасового доступу до речей і документів і не обмежують цей строк у часі, якщо її виконання було розпочато до закінчення строку дії ухвали слідчого судді.

Зазначений в ухвалі слідчого судді строк її дії визначає лише крайній термін до закінчення якого процесуальні дії у виді тимчасового доступу до речей і документів мають бути розпочаті відповідною стороною. У такому випадку строк проведення цієї процесуальної дії, якщо її було розпочато до закінчення строку дії ухвали слідчого судді, не обмежується строком дії ухвали слідчого судді і продовжується до завершення вказаної процесуальної дії.

Як убачається з матеріалів провадження, на виконання ухвали слідчого судді про надання тимчасового доступу до речей і документів детектив НАБУ о 12:15 10.01.2019 звернувся до уповноваженої особи Апарату Верховної Ради України з копією цієї ухвали, тобто до закінчення строку її дії, та, оскільки виконання цієї процедури вимагало певного часу, завершив виконання цієї процесуальної дії 29.01.2019 (т. 4, а. к. п. 118-119).

Відтак колегія суддів вважає, що при виконанні ухвали слідчого судді детективом НАБУ не було порушено вимог кримінального закону, а тому апеляційний суд обґрунтовано визнав протокол тимчасового доступу до речей і документів від 10.01.2019 у справі допустимим доказом.

Доводи, наведені захисником у касаційній скарзі, не спростовують правильність висновків апеляційного суду у вироку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК і не ставлять під сумнів законність цього рішення.

Вирок апеляційного суду є належно обґрунтованим та вмотивованим і за змістом відповідає вимогам статей 370, 374 та 420 КПК, у ньому наведено відповідні мотиви та положення закону, якими керувався цей суд ухвалюючи таке рішення.

Під час його перегляду судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких можуть бути зміна або скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Залишити без задоволення касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 , а вирок Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду від 26 серпня 2024 року стосовно ОСОБА_6 без зміни.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді :

____________________ __________________ ___________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3