Дата документу 19.11.2025 Справа № 336/4628/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/4628/22 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/702/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 111, ч. 4 ст. 408 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2025 року м. Запоріжжя

Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні «in absentia» в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Дмитрівка Новоайдарського району Луганської області, громадянин України, військовослужбовець, начальник організаційно-планового відділення заступник начальника штабу Державного науково-випробувального центру Збройних Сил України в/ч НОМЕР_1 , підполковник, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 4 ст. 408 КК України та йому призначено покарання:

- за ч. 1 ст. 111 КК України у виді 14 років позбавлення волі;

- за ч. 4 ст. 408 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді 14 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.

Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 4 ст. 408 КК України, за наступних обставин.

Відповідно до наказу Командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 143 від 03.06.2006 підполковника ОСОБА_7 призначено на посаду начальника організаційно-планового відділення заступника начальника штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), яку останній обіймав до 30.06.2015.

Відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України ст.ст. 1, 3, ст. 23, ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

З 20.02.2014 і дотепер сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою внаслідок збройної агресії російської федерації.

23.03.2014 Радою національної безпеки і оборони України прийнято рішення «Про передислокацію військових частин (підрозділів) установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань і правоохоронних органів України з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя в інші регіони України», яке було ведене в дію Указом Президента України від 24.03.2014 №339/2014.

Спільною директивою Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних сил України від 06.05.2014 №Д-1 «Про особливості проходження військової служби військовослужбовцями Збройних Сил України, пов`язані з окупацією території України» строк прибуття військовослужбовців Збройних Сил України з тимчасово окупованої території України Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, визначено до 12.05.2014.

У березні 2014 року під час загального шикування особового складу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), на якому був присутній ОСОБА_7 , було доведено наказ начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України та військової частини НОМЕР_1 «Про організацію діяльності військової частини НОМЕР_1 в умовах особливого періоду у місцях тимчасової дислокації». Відповідно до цього наказу необхідно було здійснити перебазування ІНФОРМАЦІЯ_2 з території Автономної Республіки Крим до місця тимчасового базування - м. Запоріжжя.

Разом з тим, достовірно знаючи про тимчасову окупацію російською Федерацією з 20.02.2014 території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем, а саме начальником організаційно-планового відділення заступником начальника штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ), на порушення вимог Конституції, ст.ст. 9, 11, 14, 16, 37, 40, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст.ст. 1, 3, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність дій Верховної Ради АР Крим та російської федерації щодо приєднання території АР Крим та м. Севастополя до складу російської федерації, діючи добровільно та умисно, на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, бажаючи допомогти іноземній державі та її представникам у проведенні підривної діяльності проти України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, діючи в інтересах російської федерації, упродовж квітня-травня 2014 року не виконав наказ начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України та військової частини НОМЕР_1 «Про організацію діяльності військової частини НОМЕР_1 в умовах особливого періоду у місцях тимчасової дислокації», відповідно до якого необхідно було здійснити перебазування Державного науково-випробувального центру Збройних Сил України з території Автономної Республіки Крим до місця тимчасового базування - м. Запоріжжя, та залишився на території тимчасово окупованої російською федерацією Автономної Республіки Крим, де подав письмовий рапорт на ім`я окупаційного командування Збройних Сил російської федерації щодо виявленого ним бажання проходити службу в лавах Збройних Сил рф, чим вчинив дії, направлені на ухилення від проходження військової служби у лавах Збройних Сил України.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, направлену на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України, ОСОБА_7 приблизно у грудні 2014 року, більш точного часу не встановлено, прийняв військову присягу на вірність рф, почав проходити військову службу в підрозділі Збройних Сил рф із назвою мовою оригіналу (рос.) «Государственный авиационный научно-испытательный центр 929 ГЛИЦ ВВС ВС рф», де і проходить службу по теперішній час, чим надав допомогу представникам іноземної держави в утворенні в складі рф нових суб`єктів Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя, та допоміг іноземній державі та її представникам у проведенні підривної діяльності проти України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, що призвело до забезпечення належного функціонування незаконно створених військових формувань та посилення заходів тимчасової окупації півострова. До теперішнього часу ОСОБА_7 на материкову частину України не повернувся.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 вважає вирок суду незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм кримінального процесуального законодавства, а саме статей 370, 377 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що сторона обвинувачення не надала жодних доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 , а письмові документи не є доказами, а лише процесуальними рішеннями, відомостями, що характеризують особу обвинуваченого чи інші рішення, які вирішують певні процедурні питання досудового розслідування, установлюють чи визначають певні процесуальні статуси, тому суд не має оцінювати їх відповідно до положень ст. 94 КПК України.

Разом з тим, суд не взяв до уваги доводи сторони захисту, зокрема не взяв до уваги, що сторона обвинувачення не довела факт того, що ОСОБА_7 добровільно залишився проходити службу в АР Крим.

Звертає увагу, що свідки показали, що до особового складу доводився наказ про дислокацію в м. Запоріжжя, наказ доводився до відома військовослужбовців у актовій залі.

Свідок зазначив, що не бачив ОСОБА_7 в актовій залі під час оголошення наказу, з ним взагалі не спілкувався.

За таких обставин, суду не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження вини ОСОБА_7 поза розумним сумнівом.

Просить вирок скасувати та ухвалити виправдувальний вирок.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник обвинуваченого ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу без доповнень.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти доводів апеляційної скарги захисника та наголосив, що вирок суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Зазначив, що обвинувачений проходив військову службу на території АР Крим, був обізнаний про наказ щодо передислокації, йому було надано можливість виїхати з цієї території. Попри надану можливість, він добровільно залишився, фактично прийнявши присутність російської армії.

Заслухавши доповідь судді, захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі та провівши судові дебати, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглядалось у суді першої інстанції у порядку, передбаченому главою 24-1 Особливості спеціального досудового розслідування кримінальних правопорушень КПК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.323 КПК України, судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочинів, зазначених у частині другій статті 297-1 цього Кодексу, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), якщо стосовно нього уповноваженим органом прийнято рішення про передачу його для обміну як військовополоненого та такий обмін відбувся.

За наявності таких обставин за клопотанням прокурора, до якого додаються матеріали про те, що обвинувачений знав або повинен був знати про розпочате кримінальне провадження, суд постановляє ухвалу про здійснення спеціального судового провадження стосовно такого обвинуваченого.

Процедури «in absentia» припускають деякий відступ від загальних правил кримінального процесу.

Особливе значення при цьому надається питанню про забезпечення прав відсутнього в залі судового засідання підсудного. У прецедентній практиці Європейського Суду з прав людини були вироблені критерії, яким має відповідати таке провадження.

При цьому Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував на необхідності забезпечення процесуальних прав і гарантій осіб, що беруть участь у кримінальному процесі.

До таких прав, що підлягають безумовному дотриманню, насамперед, відносяться: право бути присутнім під час розгляду справи, право на захисника, право бути вислуханим, право оскаржити заочний вирок.

Так, у рішенні «Медєніца проти Швейцарії» Європейський Суд з прав людини зазначив, що існування процедури заочного кримінального провадження не викликає заперечень лише за умови, що при цьому дотримуються гарантії, що забезпечують права людини, закріплені Конвенцією.

Ключове значення в цьому випадку відіграє повідомлення особи про порушене проти неї кримінальне провадження, яке мало бути здійснено відповідно до процесуальних і матеріальних вимог, що гарантують ефективне здійснення її прав, при тому, що неясна і неофіційна інформація є недостатньою (справа «Сейдовіч проти Італії»).

Відповідно до вимог статті 297-5 КПК України, повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора.

З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

У цьому провадженні вказаних вимог було дотримано як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду, а також апеляційного провадження, що стороною захисту не заперечується на не спростовано.

Зокрема, повістка про виклик обвинуваченого ОСОБА_7 в судове засідання суду апеляційної інстанції була опублікована у ЗМІ загальнодержавної сфери розповсюдження «Урядовий кур`єр» випуск №230 (8155) від 11.11.2025 року, сторінка 28; повідомлення про дату, час та місце розгляду провадження також розміщено на офіційному веб-сайті Судової влади.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції під час розгляду даного кримінального провадження ретельно дослідив зібрані по справі докази в їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст.111, ч. 4 ст. 408 КК України.

Як зазначено вище, судовий розгляд зазначеного провадження здійснювався за відсутністю обвинуваченого у спеціальному судовому провадженні, рішення про проведення якого було належним чином вмотивоване, є законним та обґрунтованим.

У зв`язку з цим обвинувачений не був допитаний судом в якості обвинуваченого по суті висунутого йому обвинувачення, оскільки останній переховується на тимчасово окупованій частині України.

Разом з тим, як зазначено вище, судом при проведенні спеціального судового провадження були виконані вимоги, передбачені статтею 297-5 КПК України.

Захист обвинуваченого за призначенням здійснював фахівець в галузі права адвокати ОСОБА_10 та ОСОБА_8 .

У ході судового розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_10 за ч.1 ст.111, ч. 4 ст. 408 КК України судом були досліджені численні письмові докази та показання свідків, які є релевантними та допустимими відповідно до вимог КПК України.

Їх зміст вказує на обставини вчинення інкримінованого злочину, характеризує особу обвинуваченого та підтверджує добровільність обвинуваченого залишитися в окупованій частині України, не виконавши наказ про передислокацію та перейти на службу в армії до держави агресора рф.

Зокрема, заступник начальника першого відділу Управління з досудового розслідування військових кримінальних правопорушень Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань ОСОБА_11 направив до 8 управління Департаменту військової контррозвідки Служби безпеки України повідомлення про вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_7 на території АР Крим разом з додатками (т. 2 а.с. 1), що стало підставою для подальшого контррозвідувального та слідчого опрацювання отриманої інформації.

У розвиток цих відомостей заступник начальника 8 управління ДВКР СБ України полковник ОСОБА_12 своїм листом від 11.05.2021 № 17/8/1-1751нт повідомив виконуючого обов`язки директора Державного бюро розслідувань ОСОБА_13 , що ОСОБА_7 на даний час проходить військову службу у лавах збройних сил російської федерації на тимчасово окупованій території України, у «Государственный авиационный научно-испытательный центр 929 ГЛИЦ ВВС ВС рф» (смт. Кіровське, ТОТ АР Крим), де надає сприяння шляхом організації, проведення й участі у проведенні випробувань новітніх зразків озброєння та військової техніки за потребами ЗС рф (т. 2 а.с. 2-4).

Того ж дня, 11.05.2021, полковником ОСОБА_14 направлено виконуючому обов`язки директора ДБР ОСОБА_13 повідомлення № 17/8/1-1749нт про протиправне діяння, що містить ознаки злочину, в якому викладено анкетні дані ОСОБА_7 , предмет правопорушення, обставини, що свідчать про вчинення протиправного діяння, та попередню правову кваліфікацію кримінального правопорушення (т. 2 а.с. 5).

На підтвердження наведеного суд дослідив рапорт старшого оперуповноваженого на ОВО 1 відділу 8 управління ДВКР СБ України ОСОБА_15 , погоджений з начальником 1 відділу 8 управління ДВКР СБ України, за змістом якого в ході контррозвідувального забезпечення Державного науково-дослідного інституту випробувань і сертифікації озброєння та військової техніки (військова частина НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) отримано інформацію щодо можливого вчинення колишнім начальником організаційно-планового відділення заступником начальника штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 , колишнє умовне найменування військової частини НОМЕР_2 ) підполковником ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженцем с. Дмитріївка Новоайдарського р-ну Ворошиловоградської обл. рф, українцем, громадянином України, останнє відоме місце реєстрації АДРЕСА_1 , ІДН , кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111 та ч. 4 ст. 408 КК України.

Рапорт містить дані про те, що в березні 2014 року, під час незаконної анексії Автономної Республіки Крим російською федерацією, ОСОБА_7 умисно не виконав наказ вищого командування держави та ЗС України щодо виведення особового складу, техніки та озброєння частини на територію материкової України, порушив Присягу Україні, перейшов на бік ворога в період збройного конфлікту та закликав співслужбовців до переходу на службу у військові формування російської федерації. Рри цьому встановлено, що на даний час він проходить військову службу у лавах зс рф у « ІНФОРМАЦІЯ_4 » (смт. Кіровське, ТОТ АР Крим), продовжуючи сприяти рф шляхом участі у випробуваннях озброєння й військової техніки (т. 2 а.с. 6-7).

Факт переходу обвинуваченого на бік держави-агресора і прийняття ним присяги на вірність рф підтверджується також матеріалами огляду загальнодоступних джерел у мережі Інтернет.

Так, з акту огляду від 21.01.2021 вбачається, що старший оперуповноважений на ОВО 1 відділу 8 управління Департаменту військової контррозвідки СБ України у період часу з 10:00 год. по 12:30 год. за допомогою Інтернет-браузера « ОСОБА_16 » здійснив пошук за адресою ІНФОРМАЦІЯ_5 ввівши електронну адресу сайту «YouTube», після чого у вікні пошуку вказаного сайту за критерієм «присяга ПРИДАТЕЛЕЙ» виявив відео за посиланням « ІНФОРМАЦІЯ_6 », датоване ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Зміст відео полягає у фіксації прийняття військової присяги на вірність російській федерації колишніми військовослужбовцями Збройних Сил України та зарахування їх на військову службу до «Государственного авиационного научно-испытательного центра 929 ГЛИЦ ВВС ВС рф», дислокованого на тимчасово окупованій території АР Крим. У протоколі зазначено, що під час урочистих заходів у проміжку 12 хв. 40 сек. військову присягу на вірність рф приймає підполковник ОСОБА_7 , що підтверджується доданими до акту фотоматеріалами із його зображенням (т. 2 а.с. 8-33).

Додатком до зазначеного акту є диск для лазерних систем зчитування, на якому містяться збережені відеоматеріали (т. 2 а.с. 34).

Надалі, на запит старшого оперуповноваженого на ОВО 1 відділу 8 управління ДВКР СБУ від 22.01.2021 № 17/8/1-249нт командир військової частини НОМЕР_2 полковник ОСОБА_17 надав інформацію щодо військовослужбовця ОСОБА_7 та копію його особової справи, в якій містяться послужний список, автобіографії, атестаційна картка військовослужбовця, результати атестації за період з січня 2007 р. по грудень 2011 р., подання на укладення контракту, оцінна картка, свідоцтво про народження, атестат про середню освіту, диплом, свідоцтво про укладення шлюбу, копія паспорта громадянина України, витяг із наказу № 160 від 03.04.2015 про виключення ОСОБА_7 зі списків особового складу Збройних Сил України з 21.03.2015, довідка про присвоєння ідентифікаційного номера, що підтверджує його належність до ЗС України до моменту переходу на бік рф (т. 2 а.с. 35-82).

Додатково заступником начальника 8 управління ДВКР СБ України полковником ОСОБА_14 було направлено начальнику Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) ТУ Державного бюро розслідувань у м. Мелітополі ОСОБА_18 повідомлення № 17/8/1-2391нт від 14.07.2021, в якому узагальнено отриману інформацію щодо вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 408 КК України, з повторним викладом обставин невиконання наказу про виведення частини, порушення Присяги Україні, закликів до співслужбовців перейти на службу рф та подальшого проходження ним військової служби у «Государственном авиационном научно-испытательном центре 929 ГЛИЦ ВВС ВС рф» на ТОТ АР Крим (т. 2 а.с. 83-84).

Важливими для встановлення факту добровільного переходу ОСОБА_7 на бік ворога є й результати огляду відеоматеріалів слідчим ДБР. За змістом протоколу огляду предметів та документів від 08.10.2021, старшим слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, у період часу з 14:20 год. по 16:10 год. було оглянуто сайт «YouTube» і встановлено, що за посиланням «https://youtube.com/watch?v=M3uCST62EU&t=721s» 18.01.2021 розміщено відеозапис під назвою «присяга ПРИДАТЕЛЕЙ». Переглядом цього відеозапису встановлено, що на ньому зафіксовано проведення урочистих заходів прийняття військової присяги на вірність рф військовослужбовцями Державного науково-випробувального центру; у період часу з 12 хв. 36 сек. по 13 хв. 15 сек. військову присягу приймає ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 85-88).

Додатком до протоколу є диск для лазерних систем зчитування із зазначеним відеозаписом (т. 2 а.с. 89), який був оглянутий у судовому засіданні, і судом встановлено, що його зміст повністю відповідає даним, викладеним у протоколі огляду від 08.10.2021.

Крім того, судом досліджено протоколи огляду предметів, складені за участі свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які підтверджують ідентифікацію обвинуваченого на вказаному відеозаписі та містять відомості з відкритих джерел про його подальшу службу у ЗС РФ.

Так, протоколом огляду предмету від 11.11.2021 зафіксовано, що старший оперуповноважений на ОВО 1 відділу 8 управління ДВКР СБ України у період часу з 09:40 год. по 10:50 год. за участі свідка ОСОБА_19 за допомогою браузера «Google Chrome» здійснив перехід на сайт «YouTube», де, використовуючи критерії « ОСОБА_23 », « ОСОБА_24 », «глиц феодосия», «присяга придателей», виявив відео за посиланням « ІНФОРМАЦІЯ_6 ».

Свідок ОСОБА_25 вказав, що зміст відео полягає у прийнятті військової присяги на вірність РФ колишніми військовослужбовцями Збройних Сил України та їх зарахуванні на службу до «Государственного авиационного научно-испытательного центра 929 ГЛИЦ ВВС ВС рф», що дислокується на ТОТ АР Крим, при цьому на відеоряді зображено аеродром згаданого центру, де урочисто винесено та встановлено державний прапор рф, а всі військовослужбовці вдягнені у форму Збройних Сил рф із відповідними знаками розрізнення; свідок чітко вказав, що у проміжку 12 хв. 35 сек. 13 хв. 14 сек. саме підполковник ОСОБА_7 приймає присягу на вірність рф (т. 2 а.с. 92-96). Додатком до зазначеного протоколу є диск для лазерних систем зчитування з відеозаписом (т. 2 а.с. 97).

Аналогічні результати були отримані при огляді інформації за участі інших свідків. Протоколом огляду предмету від 28.10.2021 за участі свідка ОСОБА_20 зафіксовано перегляд того ж відеозапису за посиланням « ІНФОРМАЦІЯ_6 », в ході якого свідок також ідентифікував на відео аеродром «Государственного авиационного научно-испытательного центра 929 ГЛИЦ ВВС ВС рф» на ТОТ АР Крим, державний прапор рф та військовослужбовців у формі ЗС рф, серед яких і ОСОБА_7 , що приймає присягу на вірність російській федерації (т. 2 а.с. 98-102), додатком до протоколу є диск із відеозаписом (т. 2 а.с. 103).

Окремим протоколом огляду предмету від 28.10.2021 за участі свідка ОСОБА_21 задокументовано аналогічний огляд відео «https://youtu.be/Em3Ucst62EU» з описом аеродрому, прапору рф, форми одягу військовослужбовців ЗС рф та факту прийняття присяги підполковником ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 104-108), до протоколу також додано диск із відеозаписом (т. 2 а.с. 109). У протоколі огляду від 11.11.2021 за участі свідка ОСОБА_22 відтворено той самий порядок дій із пошуку та перегляду відеозапису «https://youtu.be/Em3Ucst62EU» на «YouTube», описано аеродром «Государственного авиационного научно-испытательного центра 929 ГЛИЦ ВВС ВС рф », державний прапор рф, форму військовослужбовців ЗС рф та знову зафіксовано, що у проміжку 12 хв. 35 сек. 13 хв. 14 сек. присягу на вірність рф приймає підполковник ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 110-114), з додатком у вигляді диска для лазерних систем зчитування (т. 2 а.с. 115).

У всіх зазначених протоколах огляду додатково відображено, що в процесі пошуку інформації використовувалось посилання «http://www.google.com.Ua/amp/s/myrotvorets.center/amp/140727» на сайт «Миротворець», де у відкритому доступі розміщено матеріали із зображенням підполковника ОСОБА_7 та його анкетними даними (т. 2 а.с. 92-96, 98-102, 104-108, 110-114).

На виконання доручення слідчого 8-м управлінням Департаменту військової контррозвідки СБ України від 12.11.2021 № 17/8/1-3941нт старшому слідчому Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Запоріжжі) ТУ ДБР, розташованого у місті Мелітополі, було надано інформацію про те, що на даний час ОСОБА_7 проживає та проходить військову службу у лавах ЗС рф на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим, а наявні в Адміністрації Державної прикордонної служби України відомості свідчать про відсутність будь-яких перетинів державного кордону України та ліній розмежування з Донецькою й Луганською областями та тимчасово окупованою територією АР Крим ОСОБА_7 після окупації півострова (т. 2 а.с. 116-118), що узгоджується з висновком про його сталий зв`язок із ТОТ АР Крим і продовження служби у складі ЗС рф.

Отримані письмові докази суд першої інстанції зіставив із показаннями свідків, безпосередньо допитаних у судовому засіданні.

Так, допитаний у режимі відеоконференції свідок ОСОБА_19 , начальник управління військової частини НОМЕР_3 , пояснив, що разом із ОСОБА_7 проходив військову службу з 2000 року по 2014 рік, при цьому ОСОБА_7 обіймав посаду заступника начальника штабу у частині НОМЕР_1 .

Навесні 2014 року, під час анексії Криму, за розпорядженням вищого штабу частині було наказано протягом трьох місяців перемістити особовий склад до тимчасового місця дислокації у м. Запоріжжя; цей наказ був доведений до всього особового складу в актовій залі за присутності, зокрема, й ОСОБА_7 . Більшість військовослужбовців до березня 2014 року виконали наказ і виїхали, тоді як частина залишилася у Криму.

Свідок наголосив, що в ОСОБА_7 була реальна можливість виїхати, однак до м. Запоріжжя він не прибув, а згодом свідок бачив у мережі Інтернет відеозапис, на якому ОСОБА_7 бере участь у піднятті прапора рф у тій самій частині в АР Крим.

Свідок ОСОБА_22 , старший науковий співробітник військової частини НОМЕР_3 , підтвердив, що до лютогоберезня 2014 року ОСОБА_7 проходив службу на посаді начальника організаційно-планового відділення військової частини НОМЕР_1 у АДРЕСА_3 , і що командир частини в конференц-залі довів до всіх військовослужбовців наказ про виїзд з АР Крим до кінця травня 2014 року на материкову частину України.

У березні 2014 року основний особовий склад, включно зі свідком, виїхав за наказом до м. Запоріжжя (свідок виїхав у 20-х числах березня 2014 року).

За його словами, більша частина військовослужбовців цієї військової частини у визначений строк виконала наказ і вибула, тоді як ОСОБА_7 не виїхав, натомість прийняв присягу рф, хоча раніше присягав Україні. З причин його рішення (родинні зв`язки чи інші обставини) свідку достеменно не відомо, і про будь-який примус до прийняття присяги з боку військовослужбовців рф свідок не чув.

Узагальнюючи наведене, колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що вся сукупність досліджених письмових доказів (листи, повідомлення, рапорти, акти й протоколи огляду відкритих джерел, матеріали особової справи, довідки компетентних органів, відеозаписи та їх носії у поєднанні з послідовними і взаємоузгодженими показаннями свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_22 утворює єдиний логічний ланцюг, який без розумних сумнівів підтверджує, що ОСОБА_7 , будучи громадянином України та кадровим офіцером Збройних Сил України, у період збройного конфлікту умисно не виконав наказ вищого командування про виведення частини, порушив Присягу Україні, залишився на тимчасово окупованій території АР Крим, добровільно прийняв військову присягу на вірність російській федерації, перейшов на бік ворога та продовжив проходити військову службу у складі збройних сил рф, беручи участь у діяльності військового підрозділу рф, що здійснює випробування новітніх зразків озброєння та військової техніки, чим повністю підтверджується його винуватість в інкримінованих кримінальних правопорушеннях.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги у сукупності з матеріалами кримінального провадження та змістом вироку суду, приходить до висновку, що наведені в апеляційній скарзі аргументи не ґрунтуються на встановлених судом першої інстанції фактичних обставинах, спростовуються дослідженими доказами і зводяться до незгоди сторони захисту з належною оцінкою доказів, наданих стороною обвинувачення.

Посилання захисника на те, що письмові документи не є доказами та не можуть бути оцінені судом у порядку ст. 94 КПК України, свідчить про неправильне розуміння стороною захисту положень кримінального процесуального закону щодо поняття, видів та джерел доказів.

Відповідно до ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, одержані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно зі ст. 99 КПК України документ є самостійним видом джерела доказів, якщо він містить зафіксовані за допомогою письма, технічних, електронних або інших засобів відомості, які можуть бути використані для встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції поклав у основу обвинувального вироку не лише процесуальні рішення органів досудового розслідування чи прокуратури, а сукупність належних і допустимих доказів, до яких відніс, зокрема, повідомлення та рапорти 8 управління Департаменту військової контррозвідки СБ України, листи та повідомлення цього органу щодо проходження ОСОБА_7 військової служби у складі ЗС рф, надану командуванням військової частини НОМЕР_2 інформацію та копію особової справи обвинуваченого, протоколи огляду відеозаписів із мережі Інтернет про прийняття колишніми військовослужбовцями ЗС України військової присяги на вірність російській федерації, протоколи огляду інформації з сайту, довідки та відомості Державної прикордонної служби України про відсутність перетинів державного кордону та ліній розмежування ОСОБА_7 , а також показання свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , досліджені у судовому засіданні.

Саме на підставі цієї сукупності доказів суд першої інстанції детально встановив, що ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем Збройних Сил України, начальником організаційно-планового відділення заступником начальника штабу ІНФОРМАЦІЯ_8 (в/ч НОМЕР_1 ), був обізнаний про тимчасову окупацію території АР Крим і м. Севастополя, про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 23.03.2014 та Указ Президента України № 339/2014 про передислокацію військових частин з тимчасово окупованої території, а також про спільну директиву Міністерства оборони та Генерального штабу ЗСУ від 06.05.2014 № Д-1, якою визначено конкретний строк прибуття військовослужбовців з ТОТ до материкової частини України.

Як правильно вказав суд першої інстанції, під час загального шикування особового складу військової частини НОМЕР_1 , на якому був присутній ОСОБА_7 , було оголошено наказ начальника Генерального штабу Головнокомандувача ЗСУ та наказ військової частини щодо здійснення перебазування Державного науково-випробувального центру ЗСУ з території АР Крим до місця тимчасового базування м. Запоріжжя.

Ця обставина підтверджена не лише посиланням суду на сам зміст наказу, але й показаннями свідків, які підтвердили факт доведення наказу до усього особового складу, порядок його оголошення, наявність достатнього часу для організації виїзду офіцерів та інших військовослужбовців до нового місця дислокації.

Твердження сторони захисту про відсутність прямих доказів того, що саме ОСОБА_7 чув зазначений наказ у актовій залі, чи про те, що один зі свідків не бачив його під час шикування, не спростовують висновку суду першої інстанції щодо обізнаності обвинуваченого з наказом про передислокацію.

Як слушно зазначено у вироку, ОСОБА_7 на момент окупації Криму обіймав відповідальну командну посаду заступника начальника штабу, що об`єктивно передбачає його залученість до службової діяльності штабу, ведення організаційно-планової документації, отримання й виконання наказів вищого командування.

За таких умов сам характер займаної посади, його службові обов`язки та підтверджені матеріалами провадження обставини доведення наказу до особового складу спростовують версію захисту про необізнаність ОСОБА_7 з наказом про передислокацію.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що формальна відсутність згадки певного свідка про фізичне бачення ОСОБА_7 в залі під час оголошення наказу не може розцінюватись як доказ невідомості обвинуваченому змісту зазначених розпоряджень, особливо з урахуванням того, що жодних даних про його відсутність у військовій частині на той час чи про неможливість доведення наказу безпосередньо до нього сторона захисту суду не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги про недоведеність добровільності залишення ОСОБА_7 військової служби в Збройних Силах України та переходу на службу до збройних сил російської федерації, колегія суддів зазначає, що вони повністю спростовуються наведеними у вироку суду першої інстанції доказами.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд встановив, що упродовж квітня-травня 2014 року, маючи реальну можливість виконати наказ про передислокацію, ОСОБА_7 не прибув до тимчасового місця базування в м. Запоріжжі, натомість залишився на території тимчасово окупованої АР Крим, де подав письмовий рапорт на ім`я окупаційного командування Збройних Сил рф щодо бажання проходити службу у лавах ЗС рф, а згодом прийняв військову присягу на вірність російській федерації й став проходити службу в «Государственном авиационном научно-испытательном центре 929 ГЛИЦ ВВС ВС рф», що підтверджено рапортами, листами органів СБ України, актами огляду відеозапису «присяга ПРИДАТЕЛЕЙ» з мережі «YouTube» та протоколами огляду за участю свідків, які однозначно ідентифікували ОСОБА_7 як одного з військовослужбовців, що приймає присягу на вірність рф.

Факт прийняття обвинуваченим присяги на вірність рф, проходження ним служби у складі збройних сил держави-агресора на тимчасово окупованій території, у військовому формуванні, створеному на базі колишньої української військової частини, підтверджений не лише відеозаписами, але й офіційними листами 8 управління ДВКР СБ України та відповідями на запити слідчого, в яких прямо зазначено, що на час листування ОСОБА_7 проходить військову службу в складі ЗС рф, бере участь в організації та проведенні випробувань новітніх зразків озброєння і військової техніки в інтересах збройних сил російської федерації.

У свою чергу дані Державної прикордонної служби України про відсутність перетинів державного кордону та ліній розмежування ОСОБА_7 підтверджують, що з часу окупації півострова і до моменту розгляду справи він на материкову частину України не повертався та органу досудового розслідування і суду не з`являвся, що суд першої інстанції обґрунтовано оцінив як ухилення від слідства і суду.

Усі ці обставини в їх сукупності, як правильно зазначено судом першої інстанції, свідчать про те, що дії ОСОБА_7 мали активний, усвідомлений і добровільний характер: від умисного невиконання наказу про передислокацію і залишення на окупованій території до подання рапорту з виявленням бажання проходити службу в ЗС рф, прийняття військової присяги на вірність державі-агресору та фактичного несення служби у складі її збройних сил.

Жодних доказів, які б вказували на наявність непереборного примусу, фізичного насильства, справжньої відсутності можливості виїхати з окупованої території чи інших обставин, що виключали б добровільний характер його поведінки, ні під час досудового розслідування, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції стороною захисту не наведено.

Натомість суд першої інстанції ґрунтовно проаналізував показання свідків ОСОБА_19 та ОСОБА_22 , які підтвердили, що переважна більшість військовослужбовців частини, у тому числі офіцери, наказ про передислокацію виконали, у встановлений строк виїхали на материкову територію України і продовжили службу у складі ЗСУ, що свідчить про реальну можливість такого виїзду і для ОСОБА_7 , якого серед цих військовослужбовців не було.

За таких обставин посилання захисника на недоведеність добровільності дій ОСОБА_7 та відсутність доказів його вини поза розумним сумнівом є безпідставними, суперечать встановленим судом першої інстанції фактам і зводяться до вибіркового, вирваного з контексту аналізу окремих фрагментів показань свідків без урахування їх змісту у повному обсязі та зв`язку з іншими доказами.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, саме сукупність усіх досліджених доказів, а не кожен із них окремо, дозволяє дійти переконливого висновку про вчинення ОСОБА_7 державної зради (ч. 1 ст. 111 КК України) та дезертирства (ч. 1 ст. 408 КК України).

Не знаходять свого підтвердження й посилання захисника на порушення судом вимог ст. 370, 377 КПК України.

З аналізу вироку вбачається, що суд першої інстанції у повній відповідності зі ст. 370 КПК України ухвалив законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення: у вироку наведено фактичні обставини, які суд визнав установленими, зазначено докази, на яких ґрунтуються висновки суду, а також мотиви, з яких суд відкинув доводи сторони захисту, зокрема твердження про недопустимість доказів та відсутність складу злочинів у діях обвинуваченого.

При цьому суд детально виклав обставини проведення спеціального досудового розслідування та спеціального судового провадження, відображаючи заходи, вжиті стороною обвинувачення для забезпечення прав обвинуваченого на захист і доступ до правосуддя, публікацію повісток і повідомлень у «Урядовому кур`єрі» та на офіційних веб-ресурсах, вручення підозри захиснику та повідомлення про завершення досудового розслідування, що виключає висновок про істотні порушення норм КПК України, які б тягли скасування вироку.

Отже, доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 не спростовують наведених у вироку суду першої інстанції висновків, не містять будь-яких нових обставин чи доказів, які б ставили під сумнів правильність правової оцінки дій ОСОБА_7 та кваліфікації їх за ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 408 КК України, а зводяться до намагання переоцінити досліджені судом першої інстанції докази на користь обвинуваченого.

Колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі захисника не наведено переконливого обґрунтування на спростування висновків суду, викладених у вироку, а тому вказана скарга задоволенню не підлягає.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть зміну чи скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу захисника залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419, КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 квітня 2025 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 4 ст. 408 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4