печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна в рамках запиту компетентного органу Сполучених Штатів Америки про надання правової допомоги у кримінальній справі CRM-182-99355,

В С Т А Н О В И В :

Прокурор відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням в рамках запиту компетентного органу Сполучених Штатів Америки про надання правової допомоги у кримінальній справі CRM-182-99355 про арешт майна шляхом заборони користування, відчуження та розпорядження, а саме: свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «PORSHE CAYENNE S E-HYBRID», д.н.з. НОМЕР_1 ; свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «MERCEDES BENZ S63 AMG», д.н.з. НОМЕР_2 ; ключів від автомобіля «MERCEDES BENZ» із брелком чорного кольору, які належать громадянину Республіки Казахстан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Клопотання обґрунтовано тим, що Головним слідчим управлінням Національної поліції України за дорученням Офісу Генерального прокурора організовано виконання запиту компетентного органу Сполучених Штатів Америки про надання правової допомоги у кримінальній справі CRM-182-99355.

Згідно із наявними матеріалами встановлено, що компетентні органи Сполучених Штатів Америки здійснюють розслідування несанкціонованого втручання в комп`ютерні мережі, що призвело до негативних наслідків та матеріальних збитків.

З метою виконання запиту про надання міжнародно-правової допомоги скеровано доручення до ДКІБ СБУ, з метою встановлення всі можливі місця проживання громадянина Республіки Казахстан ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отримавши відповідь на виконане доручення, відповідно до якого встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , крім того має у власності автомобіль марки «Mercedes Benz S63 AMG», 2014 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , та автомобіль марки «Audi RS Q8», 2021 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 .

Крім того, за інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану ОСОБА_5 одружений на громадянці України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка має у власності нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_3 , та володіє транспортними засобами марки «Lexus NX 200T», 2019 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 та марки «Porsche Сayenne S E-Hybrid» 2020 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , крім того встановлено, що ОСОБА_5 також користується вказаною адресою та використовує вказані автомобілі.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, а також відповіді на запит від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», квартира за адресою: АДРЕСА_2 , на праві власності належить ОСОБА_7 .

14.08.2025 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва проведено обшук квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

В ході проведення обшуку було здійснено вилучення речей та документів, які мають значення для досудового розслідування та які відповідно до КПК України вважаються тимчасово вилученим майном. Таким майном є: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «PORSHE CAYENNE S E-HYBRID», д.н.з. НОМЕР_1 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «MERCEDES BENZ S63 AMG», д.н.з. НОМЕР_2 ; ключі від автомобіля «MERCEDES BENZ» із брелком чорного кольору, які належать ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

14.08.2025 постановою слідчого вищевказане майно визнано речовим доказом в кримінальному провадженні.

Таким чином, є обґрунтована необхідність застосування на даній стадії досудового розслідування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна з метою збереження речових доказів.

Представники власника майна - адвокати ОСОБА_9 , ОСОБА_10 подали заяви про розгляд справи у відсутність власника майна та його представників, просили відмовити у задоволенні клопотання з підстав, викладених у запереченнях.

Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України фіксація за допомогою технічних засобів під час розгляду клопотання слідчим суддею не здійснювалась.

Вивчивши клопотання та дослідивши його матеріали, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Згідно з ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Положеннями ч. 2 ст. 170 КПК України визначено, арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною 10 ст. 171 КПК України визначено, що арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч. 11 ст. 171 КПК України).

Відповідно до положень ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу. При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Відповідно ч. 2 ст. 170 КПК України арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Разом з тим, в даному випадку, слідчий суддя звертає увагу, що визнання вилученого в ході обшуку майна речовим доказом в даному кримінальному провадженні не є безумовною підставою для накладення арешту на таке майно, а виходячи зі змісту постанови про визнання речовим доказом - остання не містить переліку критеріїв відповідності вилученого майна ознакам речового доказу, що зазначені в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Крім того, прокурором не обґрунтовано та не доведено, що вилучене майно відповідає положенням ст. 98 КПК України, тобто набуте кримінально протиправним шляхом, зберегло на собі сліди кримінально правопорушення або інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Також до матеріалів клопотання не долучено жодних доказів, які б давали слідчому судді достатні підстави вважати, що вилучене майно є предметом кримінально протиправних дій, а з матеріалів долученого до клопотання запиту про надання взаємної допомоги у кримінальній справі CRM-182-99355 не вбачається, що, компетентний орган просить вилучити у ОСОБА_4 майно, на яке просить накласти арешт прокурор.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ» проти Сполученого Королівства» (AGOSI v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

В той же час таке обмеження права власності не є співмірним і пропорційним завданням кримінального провадження.

Враховуючи викладене, з метою недопущення необґрунтованого втручання держави у право власності слідчий суддя вважає клопотання недостатньо обґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 309, 376, 395, 532 КПК України, слідчий суддя,

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання прокурора відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення управління протидії кримінальним правопорушенням у сфері кібербезпеки Офісу Генерального прокурора ОСОБА_3 про арешт майна в рамках запиту компетентного органу Сполучених Штатів Америки про надання правової допомоги у кримінальній справі CRM-182-99355 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1