ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 683/4020/23

Провадження № 11-кп/820/121/26

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

розглянувши у відкритомусудовому засіданні в режимі відео конференції апеляційні скарги захисникаобвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 та потепілої ОСОБА_8 на вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2025 року у кримінальному провадженні №0000181, внесеному в ЄРДР 12 листопада 2023 року та №0000256, внесеному в ЄРДР 19 квітня 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Старокостянтинів Хмельницької області, громадянина України, УБД, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , що перебуває в званні солдата, який зареєстрований по АДРЕСА_1 та проживає по АДРЕСА_2 , раніше судимого: 22.05.2010 року Старокостянтинівським районним судом за ст. 186 ч. 2 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуванням покарання з іспитовим строком 2 роки; 18.01.2011 року Старокостянтинівським районним судом за ст. 185 ч. 2, 71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі; 17.10.2014 року Старокостянтинівським районним судом за ст. 296 ч. 1, 71 КК України до 2 років 1 місяця позбавлення волі. Вироком апеляційного суду Хмельницької області від 19.12.2014 року вирок Старокостянтинівського районного суду від 17.10.2014 року скасований, засуджено за ст.185 ч. 3, ст. 186 ч. 2, 70, 71 КК України до 4 років 7 місяців позбавлення волі; 08.07.2021 року Старокостянтинівським районним судом за ст. 190 ч. 2, ст. 185 ч. 2, ст. 185 ч. 3, ст. 395, ст.70 КК України до 3 років 9 місяців позбавлення волі. 16.08.2021 року звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання,

визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст.125 ч.1 та ст.122 ч.1 КК України, та засуджено до покарання:

- за ст.125 ч.1 КК України 200 годин громадських робіт;

- за ст.122 ч.1 КК України 2 роки позбавлення волі.

Відповідно до ст.70 ч.1 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді 2 років позбавлення волі,-

в с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком суду, 24.02.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 ), ОСОБА_7 на виконання Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 року, призваний для проходження військової служби за мобілізацією.

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.04.2023 року № 102, рядового ОСОБА_7 призначено на посаду старшого стрільця 4 десантно штурмового відділення 1 десантно штурмового взводу 1 десантно штурмової роти 2 десантно штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Відповідно до положень п.9 ст.1, п.4 ч.1 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу, а початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, є день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Будучи військовослужбовцем, рядовий ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Разом з тим, в порушення вимог вищевказаного законодавства, 11.11.2023 року близько 19 год. 45 хв., ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння поряд з кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 », по АДРЕСА_4 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою спричинення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_9 , із застосуванням фізичної сили повалив її на землю та умисно, протиправно наніс останній почергово щонайменше 8 ударів кулаками правої та лівої руки в ділянку обличчя та голови, чим заподіяв їй тілесні ушкодження у вигляді крововиливів в правій та лівій підочних ділянках, в лівій завушній ділянці, забійна ранка на слизовій оболонці нижньої губи зліва, множинні забої та садна обличчя, спинки носа, які згідно висновку експерта № 105 від 23.11.2023 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Крім того, 24.02.2023 року ІНФОРМАЦІЯ_2 ( АДРЕСА_3 ), на виконання Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022, призвано для проходження військової служби за мобілізацією рядового ОСОБА_7 .

Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.04.2023 року № 102, рядового ОСОБА_7 призначено на посаду старшого стрільця 4 десантно штурмового відділення 1 десантно штурмового взводу 1 десантно штурмової роти 2 десантно штурмового батальйону військової частини НОМЕР_1 , ВОС-100868Д.

Відповідно до положень п. 9 ст. 1, п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовцем є особа, яка проходить військову службу, а початком проходження військової служби для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, є день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Відтак, з моменту мобілізації для проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 рядовий ОСОБА_7 набув статусу військовослужбовця особи, яка проходить військову службу та з цього ж дня розпочав виконання військового обов`язку проходження військової служби.

Будучи військовослужбовцем, рядовий ОСОБА_7 , відповідно до вимог ст.ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст.ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний неухильно додержуватись Конституції та законів України, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.

Разом з тим, в порушення вимог вищевказаного законодавства, а також в порушення вимог ст. 28 Конституції України, згідно якої кожен має право на повагу до його гідності, а також в порушення вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», 18 квітня 2024 року близько 16 год., ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, у коридорі житлової квартири АДРЕСА_5 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на умисне заподіяння тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, умисно, протиправно наніс своїй співмешканці, з якою перебуває у близьких відносинах, спільно проживають та мають спільне майно та побут, ОСОБА_8 , удар долонею правої руки в ділянку обличчя та удар кулаком правої руки по лівій задньо-пахвинній ділянці тулубу, після чого покинув приміщення вказаної квартири.

В подальшому ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на умисне заподіяння тілесних ушкоджень своїй співмешканці ОСОБА_8 , того ж дня близько 20 год. 30 хв. повернувся до квартири АДРЕСА_5 , та усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, із застосуванням фізичної сили повалив її на землю та умисно, протиправно продовжив хаотично наносити останній почергово, щонайменше 9 (дев`ять) ударів кулаками правої та лівої рук в ділянку обличчя, тулуба, лівого та правого плеча, чим заподіяв їй тілесні ушкодження у вигляді перелому 6-го ребра зліва по задньо-пахвинній лінії, з точкою прикладання - крововилив в проекції 6-го ребра зліва по задньо-пахвинній лінії, які згідно висновку експерта № 54 від 19.04.2024 відносяться до категорії середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що спричинили тривалий розлад здоров`я, а також крововиливу в лівій навколоочній ділянці, в правій навколоочній ділянці, в проекції 5-го ребра зліва по задньо-пахвинній лінії, в проекції 7-8 ребер справа по середньо-лопатковій лінії, по зовнішній поверхні правого плеча в середній третині, крововиливи по зовнішній поверхні лівого плеча на всьому протязі, по зовнішній поверхні лівого передпліччя в верхній третині, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікації вчинених кримінальних правопорушень, захисникобвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, просить скасувати вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2025 року в частині призначеного покарання. Постановити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ст.125 ч.1 КК України 200 годин громадських робіт; за ст.122 ч.1 КК України 1 рік позбавлення волі. Відповідно до ст. 70 ч. 1 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю, який суд буде вважати достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових правопорушень, із встановленням певних обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував Закон України про кримінальну відповідальність, прийшов до необгрунтованого висновку про відсутність інших пом`якшуючих відповідальність ОСОБА_7 обставин, передбачених ст. 66 КК України, у зв`язку із чим застосував до нього покарання, яке за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого.

Сторона захисту зазначає, що відповідно до змісту обвинувального акту, обставинами які пом`якшують покарання ОСОБА_7 зазначено лише щире каяття. Водночас ОСОБА_7 повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 125 ч. 1 та ст. 122 ч. 1 КК України як під час досудового розслідування так і в судовому засіданні. Щодо свого ставлення до обставин вчинення кримінальних правопорушень, то він щиро жалкував за скоєне і осудив свою неправомірну поведінку. Крім того, в діях ОСОБА_7 також активне сприяння слідству, як пом`якшуюча його покарання обставина. Вона проявляється в тому, що ОСОБА_7 , на досудовому розслідуванні за обома епізодами злочинної діяльності намагався всіляко сприяти досудовому розслідуванню, надаючи відомості про власну кримінальну діяльність. Проте, суд не врахував зазначених обставин, визнавши лише одну обставину, яка пом`якшує його відповідальність.

Зазначає і про те, що судом не було враховано тієї обставини, що обвинувачений ОСОБА_7 примирився із потерпілою ОСОБА_8 , яка в свою чергу, будучи співмешканкою обвинуваченого, просила його суворо не карати. Крім того, обоє потерпілих цивільні позови не заявляли, вимог про відшкодування матеріальної чи моральної шкоди не висували.

На думку захисника, зазначені дії свідчать про те, що ОСОБА_7 став на шлях виправлення, його суспільна небезпечність зменшилася та знизилися ризики вчинення нових кримінальних правопорушень.

У підсумку наголошує на тому, що суд призначаючи покарання ОСОБА_7 не врахував належним чином наявність пом`якшуючих відповідальність обставин, а також те, що він обвинувачується у скоєнні кримінального проступку та нетяжкого злочину, на обліках у нарколога та психіатра не перебуває, примирився з потерпілою ОСОБА_8 .

У поданій апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_8 також просить скасувати вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2025 року в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, а саме призначити покарання за ст..122 ч.1 КК України у вигляді одного року позбавлення волі. Відповідно до ст..70 ч.1 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим покаранням, остаточно визначити ОСОБА_7 покарання у виді одного року позбавлення волі. На підставі ст..75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

Зазначає, що після спричинення їй тілесних ушкоджень, ще на стадії досудового розслідування, вона примирилася з обвинуваченим та продовжувала проживати з ним однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Наголошує на тому, що вона не бажала притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_7 та просила суд призначити йому покарання без позбавлення волі. Проте, судом дані обставини не було взято до уваги.

Узагальнені доводи учасників апеляційного перегляду провадження.

Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали апеляційні вимоги, що викладені у апеляційній скарзі сторони захисту. Потерпілі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 були повідомлені належним чином про час та місце апеляційного перегляду провадження, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Прокурор ОСОБА_5 , заперечувала проти задоволення апеляційних вимог захисту та потерпілої.

Вислухавши доповідача, учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_8 задоволенню не підлягають за наступними підставами.

Мотиви, з яких виходив суд при винесенні ухвали з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Апеляційний перегляд оскаржуваного вироку здійснюється у відповідності до вимог ст. 404 ч.1 КПК України, в межах вимог апеляційної скарги захисту.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку та правильність кваліфікації його дій за ст. 122 ч.1 та ст.125 ч.1 КК України, в поданих апеляційних скаргах не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ст. 404 ч.1 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Вирішуючи питання, порушені в апеляційних скаргах як захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 так і потерпілої ОСОБА_8 щодо призначеного обвинуваченому покарання, то колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частиницього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

2.) Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з рекомендацій, викладених в п.2,3 Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.03 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Визначаючи ступінь тяжкості вчиненного злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено группою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту про пом`якшення покарання колегія суддів також виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола протии Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов протии Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізенпроти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов протии Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Наведені правові тези суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. п. 2, 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальній стан тощо.

Згідно з положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Колегія суддів вважає, що призначаючи ОСОБА_7 покарання в межах санкцій, передбачених ст. 125 ч.1 КК України та ст.122 ч.1 КК України, із застосуванням положень ст.70 КК України, суд дотримався вимог ст. 50,65 КК України та обґрунтовано врахував, що обвинувачений ОСОБА_7 зважаючи на положення ст. 12 КК України вчинив кримінальний проступок та нетяжкий злочин.

Відповідно до ст. 66 КК України обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого судом є щире каяття. Обставинами, що обтяжують покарання, виходячи з положень ст. 67 КК України, судом визнано рецидив злочинів, вчинення правопорушення в стані алкогольного сп`яніння та вчинення відносно особи, з якою винний перебуває у близьких відносинах.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту та потерпілої, колегія суддів вважає, що при призначенні покарання згідно вимог ст. 65 КК України, суд повною мірою зважив і на відомості що характеризують особу обвинуваченого, який за місцем несення військової служби зарекомендував себе з негативного боку, відмовлявся виконувати завдання в бойових умовах, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності, наполегливість в роботі не проявляв (а.с.52 т.1). За місцем проживання скарг з боку сусідів в Старокостянтинівську ЖЕК не надходило, будь-якими компрометуючими даними підприємство не володіє (а.с.133 т.1). Окрім того, згідно інформації наданої КНП «Старокостянтинівська БПЛ» Старокостянтинівської МР, ОСОБА_7 на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває (а.с.48 т.2).

Колегія суддів також виходить з того, що обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово судимий за вчинення умисних кримінальних правопорушень,востаннє 08.07.2021 року Старокостянтинівським районним судом за ст. 190 ч.2, ст.185 ч.2, ст.185 ч.3, ст.395, ст.70 КК України до 3 років 9 місяців позбавлення волі, звільнився 16.08.2021 року звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання, вчинив нові умисні кримінальні правопорушення протягом не знятої та не погашеної судимості. Наведені обставини, на думку суду, свідчать про небажання обвинуваченого ставати на шлях виправлення.

Враховуючи обставини скоєння злочинів, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначений ОСОБА_7 вид покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірним з вчиненим ним злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого та буде ефективним в аспекті превенції вчинення ним чи іншими особами аналогічних злочинів, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченого.

З урахуванням наведених обставин судом обґрунтовано призначено покарання обвинуваченому ОСОБА_7 у виді позбавлення волі в межах санкцій ст.122 ч.1 та ст. 125 ч.1 КК України із застосуванням положень ст. 70 ч.1 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, з чим погоджується апеляційний суд.

Відповідно до ст. 66 КК України, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення є самостійними пом`якшуючими обставинами, однак їх наявність підлягає встановленню судом не формально, а з урахуванням фактичної поведінки особи після вчинення злочину та правової оцінки цієї поведінки.

З матеріалів кримінального провадження дійсно вбачається, що ОСОБА_7 під час слідства та в суді визнавав свою провину, давав органу досудового розслідування показання, що викривали його у вчиненні інкримінованих діянь. Як убачається з матеріалів кримінального провадження та змісту вироку, суд першої інстанції визнав наявність у діях ОСОБА_7 щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання. При цьому посилання сторони захисту на повне визнання вини та надання показань не свідчить про наявність ще однієї окремої пом`якшуючої обставини у вигляді активного сприяння розкриттю злочину. Колегія суддів вважає, що само по собі визнання обвинуваченим вини та підтвердження фактичних обставин, які вже були встановлені органом досудового розслідування, є процесуальною реалізацією права обвинуваченого на захист і охоплюється змістом щирого каяття, а не утворює додаткову пом`якшуючу обставину.

Отже, твердження апеляційної скарги захисту про те, що суд не врахував інші пом`якшуючі обставини, є безпідставним, а призначене покарання здійснене з дотриманням принципів індивідуалізації та справедливості.

Апеляційний суд також вважає неспроможними доводи апеляційних скарг сторони захисту та потерпілої ОСОБА_8 щодо неврахування при призначенні покарання думки потерпілої, яка є співмешканкою обвинуваченого та з якою він примирився.

З огляду на те, що вчинені ОСОБА_7 кримінальні правопорушення відносяться до суспільно небезпечних злочинів проти здоров`я особи та посягають на інтереси держави у сфері гарантованих нею прав на захист життя і здоров`я громадян від протиправних посягань, думка потерпілої при вирішенні судом питання про призначення покарання обвинуваченому у цьому кримінальному провадженні має значення, однак не є визначальною.

Крім того, з матеріалів провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_9 просила призначити ОСОБА_7 суворе покарання.

Колегія суддів виходить з того, що покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за ст. 122 ч.1 КК України було призначено судом у середніх межах санкції ст. 122 ч.1 КК України, при визначенні остаточного покарання за сукупністю кримінальних правопорушень було застосовано найменш обтяжливий спосіб шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, тому колегія суддів вважає, що суд при вирішенні питання про міру покарання обвинуваченому ОСОБА_7 врахував думку потерпілої ОСОБА_8 .

При цьому положення ст. 75 КК України можуть бути застосовані та особа може бути звільнена від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та інші обставини справи, дійде висновку про можливість його виправлення без відбування покарання.

Колегія суддів вважає, що стороною захисту та потерпілою не наведено переконливих доводів на обґрунтування того, що саме застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, передбаченого ст. 75 КК України, забезпечить його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим підстав для зміни вироку в частині призначеного покарання колегія суддів не вбачає.

Інших підстав для зміни або скасування вироку суду, апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 та потерпілої ОСОБА_8 не містить та колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17 09 2009 року).

Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16 10 2008 року).

У підсумку колегія суддів вважає, що підстав для застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не вбачається, судом першої інстанції ухвалено законне, вмотивоване та обґрунтоване рішення, кримінальний закон застосований правильно, порушень вимог кримінального процесуального закону які б перешкодили ухваленню законного та обґрунтованого судового рішення не встановлено, підстав для зміни вироку суду колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404,405,407 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційні скарги захисникаобвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_6 та потепілої ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 27 жовтня 2025 року щодо ОСОБА_7 - залишити без зміни.

Ухвала суду набирає законної сили негайно та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а особою, що тримається під вартою протягом цього строку з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3