Провадження № 1-кс/643/6797/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2025 слідчий суддя Салтівського районного суду міста Харкова ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ;

представника власника майна адвоката ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові клопотання ОСОБА_5 про скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

До Салтівського районного суду міста Харкова 02.12.2025 засобами поштового зв`язку надійшло клопотання ОСОБА_5 про скасування арешту майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , у кримінальному провадженні № 0002026 від 13.04.2018 за ч. 3 ст. 190 КК України.

Клопотання обґрунтоване тим, що у межах кримінального провадження № 0002026 від 13.04.2018 за ч. 3 ст. 190 КК України накладено арешт на його квартиру. Проте, досудове розслідування триває з 2018 року, відтак у органу досудового розслідування було достатньо часу для проведення усіх слідчих та розшукових дій, а тому потреба в арешті на цей час відпала.

У судовому засіданні представник власника майна просила задовольнити клопотання, з підстав зазначених у ньому.

Прокурор у судовому засіданні не заперечував проти задоволення клопотання. Зазначив, що згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.05.2024 у справі № 638/5724/19 відмовлено прокурору у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 щодо визнання свідоцтва та договору недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, яке набрало законної сили.

Слідчий суддя, заслухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали клопотання з додатками, а також матеріали кримінального провадження, встановив таке.

У провадженні Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області перебувають матеріли кримінального провадження № 0002026 від 13.04.2018 за ч. 3 ст. 190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 22.05.2018 у справі № 643/6300/18 накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка на час звернення до суду із клопотанням зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 15.04.2016 (реєстровий №1279), посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 , шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди, стосовно цього майна, здійснювати його відчуження.

Як встановлено п. 2 ч. 1 ст. 174 КПК України, арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню (ст. 3 КПК України).

Обов`язковою умовою, яка обґрунтовує необхідність застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна є наявність достатніх доказів, передбачених ст. 173 КПК України. При цьому обов`язок доведення існування зазначеної умови КПК України покладає на слідчого (прокурора), який звернувся з клопотанням про арешт майна, а обов`язок перевірки цих обставин на слідчого суддю, який розглядає клопотання.

Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (п. 42 рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22.09.1994, та п. 49 62 рішення «Кушоглу проти Болгарії» від 10.05.200). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», п. 69 і 73). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», п. 50).

Як встановлено слідчим суддею, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002026 здійснюється з 13.04.2018.

При цьому, з досліджених слідчим суддею матеріалів кримінального провадження слідує, що після 2021 року жодної слідчої дії не проводилось.

Тобто уповноваженими особами на здійснення досудового розслідування у рамках даного кримінального провадження більше чотирьох років не здійснено жодних дій спрямованих для встановлення та підтвердження власних тверджень щодо вчинення кримінального правопорушення.

Наразі у матеріалах справи не міститься достатньо переконливих доказів, які б достовірно свідчили, що майно, щодо якого вирішується питання має відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження.

При цьому, з часу накладення арешту та до часу звернення до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, судом не встановлено дій зі сторони власника майна спрямованих на пошкодження, псування, знищення, перетворення вказаного майна.

Більше того, санкція статті Кримінального Кодексу України, за якою кваліфіковано діяння та внесено відомості до ЄРДР не містять конфіскації майна (у тому числі спеціальної). Наразі жодній особі не пред`явлено підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, відомостей щодо наявності цивільного позову у рамках даного кримінального провадження у суду також немає.

При цьому, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.05.2024 у справі № 638/5724/19 відмовлено у задоволені позовних вимог Харківської місцевої прокуратури № 4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_5 , третя особа Служба у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про визнання свідоцтва та договору недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, яке набрало законної сили 25.06.2024. Предметом розгляду у справі № 638/5724/19 було майно, щодо якого розглядається це клопотання.

Так, згідно з ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт накладався у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт накладається у випадках, передбачених п. 3, 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 2 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

З огляду на приписи п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, згідно з якими до повноважень слідчого судді належить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, слід зазначити, що подальший арешт майна за відсутністю передбачених для цього підстав може порушити право заявника на вільне використання належного йому майна, що буде суперечити загальним засадам володіння особою майном, приписам національного законодавства та вимогам ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справи «Баландіна проти України, «Батрак проти України», «Панов проти України»).

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти російської федерації», Постанови Європейського Суду від 24.03.2005 по справі «Фрізен проти російської федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

Розумність та співмірність обмеження права власності законного власника вказаного майна суперечить завданням кримінального провадження. Зазначений захід забезпечення кримінального провадження порушує права заявника, оскільки призводить до надмірного обмеження прав.

Отже, з огляду на те, що сторона обвинувачення не заперечує проти скасування арешту з вказаного майна, а також з метою захисту прав власника на вільне володіння та користування своєю власністю, слідчий суддя вважає, що на даний час необхідність арешту відпала, отже арешт має бути скасований.

Керуючись ст. 2, 16, 22, 98, 174 КПК України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_5 про скасування арешту майна задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.05.2018 у справі № 643/6300/18 (провадження № 1-кс/643/1853/18) на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_7