Справа № 444/2789/25
Провадження № 1-кп/444/329/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Жовква

Жовківський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретар судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

особи яка вчинила суспільно небезпечне

діяння, передбачене законом України

про кримінальну відповідальність ОСОБА_4

його законних представників ОСОБА_5 , ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

законного представника

неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10

представник потерпілих

ОСОБА_11 , ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_13

представника служби у справах дітей ОСОБА_14

представника ювенальної поліції ОСОБА_15

під час проведення закритого судового засідання в залі суду у м. Жовква Львівської області щодо розгляду клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001089 від 24.10.2024 року відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця, зареєстрованого та жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, учня 11 класу Жовківської ЗЗОС І-ІІІ ступенів № 3, раніше не судимого, не інвалід, не хворіє, паспорт НОМЕР_1 від 02.01.2023 року виданий органом 4628, ІПН НОМЕР_2 , УНЗР 692, -

у вчиненні суспільно небезпеченого діяння, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Неповнолітній ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 23.10.2024, приблизно о 18 год. 55 хв., керуючи незареєстрованим у встановленому порядку мотоциклом марки «Kawasaki ZR-7» ідентифікаційний номер шасі НОМЕР_3 , та рухаючись ним автодорогою по вул. Вокзальна, м. Жовква, Львівського району, Львівської області у напрямку до вул. Дорошенка, при проїзді ділянки дороги неподалік перехрестя з вул. Петлюри, порушив вимоги Правил дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001, зі змінами та доповненнями (далі - ПДР), зокрема:

-Розділу 1 п. 1.10 в частині визначення термінів «безпечний інтервал», згідно якого це відстань між боковими частинами транспортних засобів, що рухаються, або між ними та іншими об`єктами, за якої гарантована безпека дорожнього руху;

-Розділу 2 п.п. 2.1 «а», 2.1 «б» та 2.1 «ґ», згідно яких водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб, чинний страховий поліс (договір) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів; п.п. 2.3 «б», 2.3 «д», згідно яких для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

-Розділу 10 п. 10.1, згідно якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху;

-Розділу 12, а саме: п. 12.4, згідно якого у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год, та п. 12.9 б, згідно якого водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пункті 12.4 ПДР.

-Розділу 13 п. 13.1 згідно якого водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримуватися безпечного інтервалу.

Так, ОСОБА_4 , керуючи даним транспортним засобом із неповнолітнім пасажиром ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та рухаючись автодорогою по вул. Вокзальна, м. Жовква, Львівського району, Львівської області у напрямку до вул. Дорошенка, при проїзді ділянки дороги неподалік перехрестя з вул. Петлюри, під час завершення маневру обгону попутного автомобіля марки «Renault Clio» реєстраційний номер НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_16 , не врахував дорожню обстановку, проявив неуважність до її змін, рухався із швидкістю не менше 100 км/год, чим перевищив максимально дозволену швидкість на вказаній ділянці дороги, та під час зміни напрямку руху не обрав безпечний боковий інтервал і як наслідок допустив наїзд на пішохода ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка рухалася проїзною частиною дороги у зустрічному напрямку.

Унаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди та порушень ПДР

кермувальником ОСОБА_4 , неповнолітній пасажир ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав наступні тілесні ушкодження: садно у верхній третині лівого плеча, множинні садна сідниці, поперекового відділу хребта, струсу головного мозку, закритого перелому латеральної кісточки лівої стопи, які відносяться до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, а пішохід ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала тілесні ушкодження: тупа поєднана травма тіла у вигляді перелому грудного відділу хребта зі зливним масивним крововиливом у м`які тканини, множинних переломів ребр, руйнування серця, множинних розривів печінки та селезінки, крововиливів під м`які мозкові оболонки та на поверхні мозочка, від яких загинула на місці події.

Таким чином, неповнолітній ОСОБА_4 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесне ушкодження та спричинило смерть потерпілій ОСОБА_17 , тобто суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до вимог ст. 349 ч. 3 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом неповнолітнього ОСОБА_4 , так як проти такого не заперечують учасники судового провадження. Фактичні обставини справи, які стверджуються цими доказами, не оспорювались в ході судового розгляду ні сторонами, ні іншими учасниками. Судом зясовано, чи правильно сторони розуміють зміст цих обставин, чи не мають сумніві у добровільності їх позиції, а також розяснено їм, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав, просив таке задовольнити та застосувати до ОСОБА_4 , примусовий захід виховного характеру у вигляді застереження та передачі його під нагляд батьків, обмежити дозвілля, а саме встановити обмеження перебування ОСОБА_18 поза місцем проживання з 20 год. до 07 год. без присутності батьків терміном на 1 рік.

В судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_4 вину визнав повністю, підтвердив обставини, вказані у клопотанні. Додатково пояснив, що дійсно він 23.10.2024, приблизно о 18 год. 55 хв., керував мотоциклом марки «Kawasaki ZR-7». Рухався автодорогою по вул. Вокзальна, м. Жовква у напрямку до вул. Дорошенка. Перевозив пасажира ОСОБА_8 . Рухався із швидкістю біля 100 км/год. та під завершення обгону автомобіля не справився з керуванням та здійснив наїзд на пішоході. У вчиненому розкаюється, обіцяє в майбутньому не допускати правопорушень, просив клопотакння прокурора задоволити.

Законні представники неповнолітнього ОСОБА_4 - батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також захисник ОСОБА_7 клопотання прокурора підтримали, просили таке задоволити.

ПотерпілаОСОБА_19 та її представник ОСОБА_20 в судове засідання не прибули, однак представник ОСОБА_20 подав клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Потерпілі ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в судове засідання не прибули, однак їх представник - адвокат ОСОБА_13 просив в задоволені клопотання відмовити та направити неповнолітнього ОСОБА_4 до спеціальної навчально-виховної установи. Вважає, що з метою забезпечення інтересів неповнолітнього, які полягають в одержанні ним необхідного виховання, освіти, а також можливості пристосуватися до реалій навколишнього життя слід застосувати саме такий захід, оскільки передача під нагляд батьків не забезпечить належного виховання, так як дії які вчинені неповнолітнім ОСОБА_4 були вчинені за таких умов коли самі батькі дозволяли керувати мотоциклом, сам батько вчив його керувати таким, придбав для сина мотоцикл. Крім цього просив повністю задоволити цивільний позов.

Законний представник неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 - батько ОСОБА_9 та представник - адвокат ОСОБА_10 клопотання підтримали. Крім цього просили повністю задоволити цивільний позов.

Представник служби у справах дітей ОСОБА_14 та представник ювенальної поліції ОСОБА_15 в судовому засіданні не заперечили щодо задоволення клопотання про передачу неповнолітнього під нагляд батьків та вважають, що саме такий вид заходу виховного характеру є достатнім для неповнолітнього ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 501 КПК України, під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння; 2) чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння; 3) чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.

Судом встановлено, що мало місце суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України, що стверджується дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема поясненнями неповнолітнього ОСОБА_4 .

Таким чином, неповнолітній ОСОБА_4 скоїв суспільно небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесне ушкодження та спричинило смерть потерпілій ОСОБА_17 .

Згідно із ст. 498 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КК України, примусові заходи виховного характеру, передбачені ст.105 КК України, суд застосовує і до особи, яка не досягла віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 105 КК України до неповнолітнього може бути застосовано примусові заходи виховного характеру у виді передачі неповнолітнього під нагляд батьків чи осіб, які їх замінюють.

Частиною 3 статті 105 КК України передбачено, що тривалість заходів виховного характеру, передбачених пунктами 2 та 3 частини другої цієї статті, встановлюється судом, який їх призначає.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 15 травня 2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що строк нагляду, передбаченого п. 3 ч. 2 ст.105 КК України, суд встановлює з урахуванням конкретних обставин справи та мети виправлення неповнолітнього.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 15 травня 2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що відповідно до чинного законодавства примусові заходи виховного характеру можна застосовувати до особи, яка у віці від 14 до 18 років учинила злочин невеликої або середньої тяжкості, а також до особи, котра у період від 11 років до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що має ознаки дії чи бездіяльності, передбачених Особливою частиною Кримінального кодексу України.

Примусові заходи виховного характеру, зокрема, застосовують:

- у разі постановлення судом рішення про звільнення неповнолітнього від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1ст. 97 КК України;

- до особи, котра до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння (ч. 2ст. 97 КК України);

- при звільненні неповнолітнього від покарання відповідно до ч. 1ст. 105 КК України.

Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 15 травня 2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що неповнолітнього можна передати під нагляд батьків. При цьому, вони мають бути спроможні здійснювати виховний вплив на неповнолітнього, постійно й належним чином контролювати його поведінку та зобов`язані це робити.

Суд ухвалюючи судове рішення щодо неповнолітнього ОСОБА_4 керується принципом найкращих інтересів дитини, встановленого у ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, відповідно до положень глави 29 КПК та розділу ХІ КК України.

До особи, яка вчинила кримінальне правопорушення після досягнення одинадцятирічного віку, але до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, у будь-якому випадку, незважаючи на ступінь тяжкості вчинюваного діяння, згідно зі ст. 498 КПК України мають застосовуватись примусові заходи виховного характеру.

Дії неповнолітнього ОСОБА_4 мiстять ознаки суспiльно-небезпечного дiяння, пеpедбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Згідно свідоцтва про народження Серії 1-СГ Номер 176847 від 18.11.2008 р. ОСОБА_4 , народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в м. Жовква, батьками є Батько ОСОБА_5 , мати ОСОБА_6 .

Судом встановлено, що на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, згідно ст. 22 КК України ОСОБА_4 не досягнув віку, з якого передбачена кримінальна відповідальність, тобто з 16 років.

Таким чином, з врахування того, що ОСОБА_4 вчинив суспільно-небезпечне діяння вперше, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, свою вину у скоєному визнав повністю, на обліку у лікаря нарколога та у лікаря психіатра не знаходиться, позитивно характеризується за місцем навчання та проживання, а тому, враховуючи обставини провадження, суд вважає, що до неповнолітнього можуть бути застосовані примусові заходи виховного характеру, а саме застереження, передання під нагляд батьків із встановленням обмеження дозвілля та встановлення особливих вимог до поведінки.

Законні представники неповнолітнього ОСОБА_4 просили суд передати сина під їх нагляд, обіцяли забезпечити належний догляд за ним, приділяти більшу увагу його вихованню та розвитку.

Представник служби у справах дітей ОСОБА_14 та представник ювенальної поліції ОСОБА_15 в судовому засіданні не заперечили щодо задоволення клопотання про передачу неповнолітнього під нагляд батьків, вважаючи, що саме такий вид заходу виховного характеру є достатнім для неповнолітнього ОСОБА_4 .

Обираючи вид примусового заходу виховного характеру відносно неповнолітнього ОСОБА_4 , суд враховує характер та ступінь тяжкості вчиненого діяння та особу малолітнього, який характеризується позитивно, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Судом враховується, що вчиненне суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки діяння передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України згідно із ч. 4 ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжкого. При цьому необережній формі вини у ставленні особи до наслідків вчиненого нею суспільно небезпечного діяння у виді смерті потерпілого, що охоплюється ч. 2 ст. 286 КК України, кореспондує умисел винного на порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. За таких обставин слід виходити з того, що вказане діяння характеризується змішаною формою вини і хоча особа не бажає настання смерті потерпілого, проте своїми умисними діями, спрямованими на порушення Правил дорожнього руху, спричиняє такі тяжкі наслідки.

На думку суду направлення до спеціальної навчально-виховної установи, про яке клопоче представник потерпілих адвокат ОСОБА_13 , слід застосовувати до неповнолітніх, які вийшли з-під контролю батьків чи осіб, що їх заміняють, не піддаються виховному впливу та не можуть бути виправлені шляхом застосування інших заходів виховного впливу.

Враховуючи вище наведене, суд дійшов висновку, що клопотання прокурора слід задоволити та до неповнолітнього ОСОБА_4 слід застосувати примусові заходи виховного характеру у виді: застереження та передачі малолітнього під нагляд батьків із встановленням обмеження дозвілля.

Отже, клопотання прокурора є обґрунтоване належним чином доказами, які є належними та допустимими та знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, тому підлягає задоволенню.

Щодо цивільних позовів.

Так, законний представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9 звернувся з цивільним позовом до законного представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про відшкодування моральних збитків в розмірі 150 000 грн.

Крім цього, адвокат ОСОБА_13 звернувся до суду з цивільним позовом в інтересах потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 до законних представників ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відшкодування моральних збитків в розмірі 1 000 000 грн. кожному з потерпілих.

З системного аналізу норм КПК України вбачається, що законодавцем не передбачено можливості пред`явлення цивільного позову та, відповідно, відшкодування шкоди, завданої суспільно небезпечним діянням, вчиненим неповнолітніми у віці від 11 років до віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність (14 або 16 років). и суспільно-небезпечного діяння, у справі про застосування примусових заходів виховного характеру суд не вирішує (він має бути розглянутий у порядку цивільного судочинства).

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 15 травня 2006 року «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» передбачено, що цивільний позов про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину чи суспільно-небезпечного діяння, у справі про застосування примусових заходів виховного характеру суд не вирішує (він має бути розглянутий у порядку цивільного судочинства).

За змістом ч. 2 ст. 128 КПК України, цивільний позов може бути пред`явлено до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Отже, з норм КПК України наразі вбачається, що цивільний позов може бути пред`явлений у кримінальних провадженнях щодо застосування примусових заходів виховного характеру лише стосовно осіб, які вже досягли віку, з якого настає кримінальна відповідальність, оскільки такі особи (віком від 14 до 16 років) можуть бути підозрюваними/обвинуваченими у певній категорії справ (є суб`єктами злочину). Натомість, можливість пред`явлення цивільного позову у кримінальних провадженнях щодо застосування заходів виховного характеру стосовно малолітніх осіб, які не досягли віку, з якого настає кримінальна відповідальність (від 11 років до 14/16 років), взагалі не передбачена законодавцем.

Ст. 1178, 1179 ЦК України встановлено, що шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла 14 років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами), опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи; закладом охорони здоров`я, іншим закладом або особою, що зобов`язані здійснювати нагляд за малолітньою особою або які за законом здійснюють щодо малолітньої особи функції опікуна. Неповнолітня особа (у віці від 14 до 18 років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується у частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду.

Тобто, незважаючи на те, що кримінальним процесуальним законом передбачено застосування до неповнолітніх осіб від 11 років примусових заходів виховного характеру, законодавець не передбачив можливості пред`явлення цивільного позову в кримінальному провадженні до осіб, що несуть цивільну відповідальність за діяння неповнолітніх.

З огляду на це, доцільно залишити цивільні позови без розгляду та повідомити, що особа має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Питання, щодо майна на яке накладено арешт слід вирішити у відповідності до ст. 174 КПК України.

Питання про документи та речові докази слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Керуючись ст.ст. 22, 105 КК України, ст.ст. 100, 369-372, 376, 392-395, 498, 500, 501 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Клопотання задовольнити.

Застосувати до неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Жовква, Львівського району, Львівської області, українця, громадянина України, учня 11 класуЖовківської ЗЗСО І-ІІІ ступенів № 3, раніше не судимого, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , примусові заходи виховного характеру, у вигляді:

- застереження;

- передачі неповнолітнього ОСОБА_4 , під нагляд батьків мати ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , які проживають спільно із сином за адресою: АДРЕСА_1 ;

- обмеження дозвілля та встановлення особливих вимог до поведінки неповнолітнього, а саме: встановити обмеження перебування неповнолітнього ОСОБА_4 поза місцем проживання з 20 год до 07 год без присутності батьків.

Строк застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених п. 3 ч. 2 ст. 105 КК України відносно неповнолітнього ОСОБА_4 встановити терміном на 1 рік.

Цивільний позов законного представника ОСОБА_8 - ОСОБА_9 до законного представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про відшкодування моральних збитків в розмірі 150 000 грн. - залишити без розгляду. Роз`яснити, що особа має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов адвоката ОСОБА_13 в інтересах потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_11 до законних представників ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про відшкодування моральних збитків в розмірі 1 000 000 грн. кожному з потерпілих - залишити без розгляду. Роз`яснити, що особа має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства.

Речовий доказ - мотоцикл марки «Kawasaki ZR-7» ідентифікаційний номер шасі НОМЕР_3 , який знаходиться на зберіганні спецмайданчика ГУНП у Л/о (м. Львів, вул. Авіаційна, 7), на підставі п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК УКраїни - передати у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Скасувати арешт на майно, накладений ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 24.10.2024 р., після вступу вироку в законну силу.

Копію даної ухвали надіслати всім учасникам справи- для відома.

Ухвала може бути оскаржено до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом 7 днів з дня її проголошення апеляційної скарги.

Суддя: ОСОБА_1