В И Р О К

Іменем України

№ 610/36/23 № 1-кп/610/2/2025
м. Балаклія18 грудня 2025 року

Балаклійський районний суд Харківської області у складі:

судді: ОСОБА_1 ,

за участю

секретарів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурорів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

захисника: ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; уродженця м. Балаклія Харківської області; зареєстрованого і на той час проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; громадянина України; з повною загальною середньою освітою; одруженого , має на утриманні неповнолітню дитину; офіційно не працевлаштованого; рнокпп НОМЕР_1 ; раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України,

в с т а н о в и в:

24 жовтня 1945 року набув чинності Статут Організації Об`єднаних Націй, підписаний 26.06.1945, яким фактично створено Організацію Об`єднаних Націй (далі ООН).

До складу ООН входять Україна, Російська Федерація та ще 49 країн-засновниць, а також інші країни світу.

Відповідно до ч. 4 ст. 2 Статуту ООН усі Члени зазначеної організації утримуються у своїх міжнародних відносинах від загрози силою або її застосування як проти територіальної недоторканності чи політичної незалежності будь-якої держави, так і будь-яким іншим чином, несумісним із Цілями Об`єднаних Націй.

Декларацією Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 № 36/103 про неприпустимість інтервенції та втручання у внутрішні справи держав та резолюціями від 21.12.1965 № 2131 (ХХ) що містить Декларацію про неприпустимість втручання у внутрішні справи держав та про захист їх незалежності та суверенітету; від 24.10.1970 № 2625 (XXV, що містить Декларацію про принципи міжнародного права, що стосуються дружніх відносин і співробітництва між державами відповідно до Статуту ООН; від 16.12.1970 № 2734 (ХХV), що містить Декларацію про зміцнення міжнародної безпеки, та № 3314 (ХХІХ) від 14.12.1974, що містить визначення агресії, встановлено, що жодна з держав не має права здійснювати інтервенцію або втручання у будь-якій формі або з будь-якої причини у внутрішні та зовнішні справи інших держав. Цими ж міжнародними документами закріплені обов`язки держав: утримуватися від озброєної інтервенції, підривної діяльності, військової окупації, здійснення сприяння, заохочення або підтримки сепаратистської діяльності; не допускати на власній території навчання, фінансування та вербування найманців або посилання таких найманців на територію іншої держави.

Крім того, у статтях 1-5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ) серед іншого визначено, що ознаками агресії є:

застосування збройної сили державою проти суверенітету, територіальної недоторканності чи політичної незалежності іншої держави;

застосування збройної сили державою в порушення Статуту ООН.

Будь-яке з наступних діянь, незалежно від оголошення війни, кваліфікується як акт агресії:

вторгнення або напад збройних сил держави на територію іншої держави або будь-яка військова окупація, хоч би який тимчасовий характер вона не мала, що є результатом такого вторгнення або нападу, або будь-яка анексія із застосуванням сили території іншої держави або її частини;

бомбардування збройними силами держави території іншої держави або застосування будь-якої зброї державою проти території іншої держави;

блокада портів або берегів держави збройними силами іншої держави;

напад збройними силами держави на сухопутні, морські чи повітряні сили чи морські та повітряні флоти іншої держави;

застосування збройних сил однієї держави, що знаходяться на території іншої держави за угодою з державою, що приймає, порушуючи умови, передбачені в угоді, або будь-яке продовження їх перебування на такій території після припинення дії угоди;

дія держави, яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала у розпорядження іншої держави, використовувалася цією іншою державою для здійснення акту агресії проти третьої держави;

засилання державою або від імені держави збройних банд, груп, іррегулярних сил або найманців, які здійснюють акти застосування збройної сили проти іншої держави, що мають настільки серйозний характер, що це рівносильно наведеним вище актам, або її значна участь у них.

Жодні міркування будь-якого характеру чи то політичного, економічного, військового, чи іншого характеру не можуть бути виправданням агресії.

Крім того, принципи суверенної рівності, поваги прав, притаманних суверенітету, незастосування сили або загрози силою, непорушності кордонів, територіальної цілісності держав, мирного врегулювання суперечок та невтручання у внутрішні справи держав були закріплені також у Заключному акті Наради з безпеки та співробітництва від 01.08.1975, який був підписаний СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація.

Статтями 1 і 2 III Конвенції про відкриття військових дій від 18.10.1907, що вступила в дію 26.01.1910 і 07.03.1955, визнана СРСР, правонаступником якого є Російська Федерація, передбачено, що військові дії між державами не повинні починатися без попереднього та недвозначного попередження у формі або мотивованого оголошення війни або ультиматуму з умовним оголошенням війни. Про існування стану війни має бути негайно повідомлено нейтральним державам, і він матиме для них дійсну силу лише після отримання повідомлення.

У преамбулі Декларації про державний суверенітет України від 16 липня 1990 року (далі - Декларація) зазначено, що Верховна Рада Української Радянської Соціалістичної Республіки проголошує державний суверенітет України як верховенство, самостійність, повноту та неподільність влади Республіки в межах її території та незалежність і рівноправність у зовнішніх зносинах.

Відповідно до розділу V Декларації територія України в існуючих кордонах є недоторканною і не може бути змінена та використана без її згоди.

24 серпня 1991 року Верховною Радою Української Радянської Соціалістичної Республіки було схвалено Акт проголошення незалежності України, яким урочисто проголошено незалежність України та створення самостійної української держави України. Відповідно до зазначеного документа територія України є неподільною та недоторканною.

Незалежність України визнали держави світу, серед яких і Російська Федерація.

Відповідно до пунктів 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року Російська Федерація, Сполучене Королівство Великобританії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні свої зобов`язання згідно з принципами Заключного акта співробітництва в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність, суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою або її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що жодна їхня зброя ніколи не використовуватиметься проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Відповідно до пунктів 3, 8 Меморандуму про підтримання миру та стабільності в Співдружності Незалежних Держав від 10 лютого 1995 року, укладеного між державами СНД, серед яких є Україна та російська федерація, держави підтвердили непорушність існуючих кордонів одна одної та зобов`язалися виступати проти будь-яких дій, що підривають їх непорушність, а також вирішувати всі суперечки, що виникають з питань кордонів і територій, тільки мирними засобами. Держави також зобов`язалися не підтримувати на території інших держав-учасниць сепаратистські рухи, а також сепаратистські режими, якщо такі виникнуть; не встановлювати із ними політичних, економічних та інших зв`язків; не допускати використання ними територій і комунікацій держав-учасниць Співдружності; не надавати їм економічної, військової та іншої допомоги.

31 травня 1997 року, відповідно до положень Статуту ООН та зобов`язань згідно із Заключним актом Наради з безпеки та співробітництва в Європі, Україна та Російська Федерація уклали Договір про дружбу, співпрацю та партнерство між Україною та Російською Федерацією (ратифікований Законом України від 14 січня 1998 року 13/98-ВР та федеральним законом Російської Федерації від 02 березня 1999 року № 42 - ФЗ). Відповідно до статей 2 3 зазначеного Договору Російська Федерація зобов`язалася поважати територіальну цілісність України, підтвердила непорушність існуючих між ними кордонів і зобов`язалася будувати відносини одна з одною на основі принципів взаємної поваги, суверенної рівності, територіальної цілісності, непорушності кордонів, мирного врегулювання спорів, незастосування сили або погрози силою, включаючи економічні та інші способи тиску, права народів вільно розпоряджатися своєю долею, невтручання у внутрішні справи, додержання прав людини та основних свобод, співробітництва між державами, сумлінного виконання взятих міжнародних зобов`язань, а також інших загальновизнаних норм міжнародного права.

Відповідно до опису та карти державного кордону, які є додатками до Договору між Україною та російською федерацією про українсько-російський державний кордон від 28 січня 2003 року (ратифікований Російською Федерацією 22.04.2004), територія Автономної Республіки Крим, м. Севастополя, Донецької та Луганський областей належить до території України.

Відповідно до статей 1-3, 6 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава; Суверенітет України поширюється на всю її територію; Україна є унітарною державою; Територія України в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною; Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; Державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову; Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно зі ст. 17, 19, 65, 68 Конституції України, захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу; На території України забороняється створення і функціонування будь-яких збройних формувань, не передбачених законом; На території України не допускається розташування іноземних військових баз; Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України; Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей; Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Незважаючи на викладене, діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, в порушення зазначених вище міжнародних нормативно-правових актів, 22 лютого 2022 року Президент Російської Федерації, реалізуючи злочинний план, спрямований на насильницьку зміну меж території та кордонів України, порушення порядку, встановленого Конституцією України, направив до Ради Федерації звернення про використання збройних сил Російської Федерації за межами Російської Федерації, яке було задоволене.

24 лютого 2022 року о 05 год Президент РФ ОСОБА_9 оголосив рішення про початок військової операції в Україні.

Того ж дня, близько 05 год 10 хв, збройними силами Російської Федерації, що діяли за наказом керівництва Російської Федерації та збройних сил Російської Федерації, здійснено запуск крилатих та балістичних ракет по аеродромах, військових штабах, складах, підрозділах Збройних Сил України та інших військових формувань. Після цього війська Російської Федерації сухопутним шляхом проникли на територію суверенної держави Україна.

24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який в подальшому було неодноразово продовжено.

У результаті веденням агресивної війни з боку Російської Федерації проти України, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, але не раніше 01 березня та не пізніше 20 березня 2022 року збройними формуваннями Російської Федерації окуповано м. Балаклія, Ізюмського району, Харківської області з встановленням контролю над життєдіяльністю вказаного населеного пункту.

У період часу з 07.06.2022 по середину серпня 2022 року, більш точний час не встановлений, ОСОБА_8 , будучи громадянином України, з особистих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, бажаючи надати допомогу державі-агресору та її збройним формуванням з метою завдання шкоди Україні, достовірно знаючи, що за адресою: м. Балаклія Харківської області, пл. Ростовцева, 1 знаходиться Балаклійський відділ поліції Ізюмського району, керівником якого з червня 2022 року незаконно став місцевий мешканець ОСОБА_10 , а співробітники відділу виїхали та не контролюють обстановку щодо життєдіяльності вказаного населеного пункту, добровільно зайняв посаду дільничного поліцейського у новоствореному правоохоронному органі.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, у період часу з 07.06.2022 по середину серпня 2022 року, більш точний час не встановлений, ОСОБА_8 почав виконувати обов`язки дільничного поліцейського міста у новоствореному правоохоронному органі.

До його функціональних обов`язків входило розкриття кримінальних правопорушень, профілактика раніше судимих осіб, проведення обшуків в домоволодіннях та вилучення мисливської зброї у місцевих мешканців.

У цьому кримінальному провадженні здійснювалися спеціальне досудове розслідування та спеціальне судове провадження (in absentia), судовий розгляд здійснювався за відсутності обвинуваченого.

Об`єктом кримінальних правопорушень, передбачених статтею 111-1 КК України, є основи національної безпеки України.

Суб`єктивна сторона кримінальних правопорушень характеризується прямим або непрямим умислом.

У ряді складів кримінальних правопорушень за ч. 2, 5, 7 ст. 111-1 КК України важливе значення має добровільність (якщо особа здійснювала відповідні дії не добровільно, а під примусом (байдуже яким), склад правопорушення відсутній).

У частині 7 ст. 111-1 КК України передбачено відповідальність за вчинення громадянином України колабораційної діяльності в умовах окупації у вигляді співпраці з державою-агресором у її інтересах, зокрема, через незаконні правоохоронні органи, які створені на тимчасово окупованій території, у формі добровільного, тобто з власної волі та за відсутності фізичного чи психічного примусу, крайньої необхідності, зайняття в них посади, з метою спричинити шкоду державі Україна. Суспільна небезпечність таких дій полягає в тому, що особа допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади, яка є основою функціонування державного механізму загалом. Саме така форма колабораційної діяльності порівняно з іншими, передбаченими в частинах 2 та 5 цієї статті, визнається законодавцем найбільш суспільно небезпечною.

З огляду на формулювання диспозиції ч. 7 ст. 111-1 КК України, сам факт добровільного зайняття громадянином України посади в незаконному правоохоронному органі є достатнім для кваліфікації відповідних дій за цією кримінально-правовою нормою.

Об`єктом злочину, пов`язаного з колабораційною діяльністю, є лише громадянин України. Колабораційна діяльність вчиняється виключно на користь держави-агресора.

Державою-агресором за загальним визначенням є країна, яка першою застосовує збройну силу проти іншої країни, тобто тим самим вчиняє агресію. Державою-агресором може бути визнана не лише одна країна, а група країн, в т.ч. пов`язаних між собою угодами про військову допомогу.

При кваліфікації злочинів за ст. 111-1 КК України державою-агресором вважається Російська Федерація. При цьому враховується, зокрема, постанова Верховної Ради України від 27.01.2025 № 129-VIII, Указ Президента «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затверджений Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022.

Загалом, колабораційна діяльність, як і державна зрада, вчиняється на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України.

Під добровільним зайняттям посади слід розуміти зайняття громадянином України посади у відповідних незаконно створених органах влади з власної волі за відсутності фізичного чи психічного примусу, крайньої необхідності.

Добровільне зайняття посади є результатом вільного волевиявлення особи, з урахуванням супутніх обставин.

Верховний Суд звернув увагу, що у кримінальному праві добровільним вважається діяння, яке вчинено при можливості вибрати декілька варіантів поведінки, з урахуванням сукупності обставин, які за приписами статей 39, 40 КК можуть виключати кримінальну протиправність (постанова ВС ККС від 31.01.2022 у справі № 638/5446/22).

Судовим розглядом встановлено наступне.

12.11.2022 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про вчинене кримінальне правопорушення, у якому повідомлено про підозру ОСОБА_8 (т. 2 а.с. 16).

Ухвалою слідчого судді від 11.01.2023 у цьому кримінальному провадженні слідчим надано доступ до окремих документів іншого кримінального провадження (т. 2 а.с. 65-67).

Від імені обвинуваченого керівникові окупаційної адміністрації підписано заяву від 14.07.2022 наступного змісту: "Прошу Вас принять меня на должность бойца специального отделения быстрого реагирования УВД ВГА Харьковской области" (т. 2 а.с. 69).

Від імені обвинуваченого, як робітника, підписано 2 екземпляри бланків "Трудовой договор военно-гражданской администрации Харьковской области с работником администрации" про прийняття його на роботу на посаду "бойца специального отделения быстрого реагирования УВД ВГА Харьковской области" (т. 2 а.с. 70-73).

Від імені обвинуваченого підписано " ОСОБА_11 на обработку персональных данных" (т. 2 а.с. 74).

Від імені обвинуваченого підписано "Подписка о неразглашении информации" (т. 2 а.с. 74).

Вищевказані документи були вилучені під час проведеного 30.11.2022 обшуку приміщення Куп`янської окружної прокуратури у м. Куп`янськ Харківської області, де зберігалася документація незаконного правоохоронного органу, який діяв на тимчасово окупованих територіях Харківської області (т. 2 а.с. 81-86, т. 3 а.с. 76).

Від імені обвинуваченого підписано "Платёжная ведомость № 4 от 22 августа 2022 года" про отримання ним 55000 рублів грошової винагороди за розрахунковий період 01.07.2022-31.07.2022 (т. 2 а.с. 77-78).

Від імені обвинуваченого підписано "Платёжная ведомость № 14 от 24 августа 2022 года" про отримання ним 42150 рублів грошової винагороди за розрахунковий період 01.06.2022-30.06.2022 (т. 2 а.с. 79-80).

Наказом від 05.07.2022 за підписом "начальника управления внутренних дел временной гражданской администрации Харьковской области ОСОБА_12 " наказано " назначить по управлению внутренних дел временной гражданской администрации Харьковской области до особого распоряжения ОСОБА_13 исполняющим обязанности бойца специального отделения быстрого реагирования управления внутренних дел временной гражданской администрации Харьковской области" (т. 3 а.с. 152).

Свідок обвинувачення ОСОБА_14 в суді пояснив, що під час тимчасової окупації м. Балаклія, 21 або 22.06.2022 року, приблизно о 09.15 до нього додому автомобілем ВАЗ 2107 приїхав раніше знайомий по попередній спільній роботі обвинувачений. Він сказав, що проводить розслідування зникнення бика, оскільки на свідка заявив сусід про те, що він з`їв його бика. Обвинувачений оглянув двір, шукав сліди на городі, на межі з сусідом. Обвинувачений вимагав від нього повернути бика, пригрозивши: "не найдешь, поедешь на яму". Викликав його до окупаційної поліції, куди свідок приходив і бачився з обвинуваченим 2 рази. Обвинувачений довав йому документи з текстом, які підписав не читаючи. Обвинувачений був у звичайному одязі, не пам`ятає чи представлявся він поліцейським, посвідчення не пред`являв.

Свідок обвинувачення ОСОБА_15 в суді пояснив, що під час тимчасової окупації м. Балаклія, наприкінці літа 2022 рок, у післяобідній час до нього автомобілем приїхали троє чоловіків. Вони представилися працівниками поліції. Двоє з них пред`явили посвідчення його дружині, це були ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , а третього не знає. Вони цікавилися наявністю у нього дозволу на зброю, чи є рушниця, бажали її вилучити. Одерій з ОСОБА_17 увійшли до будинку, відкрив їм сейф і вони вилучили його рушницю. ОСОБА_17 склав акт про вилучення рушниці.

Під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідок ОСОБА_15 впізнав обвинуваченого (т. 2 а.с. 53).

Свідок обвинувачення ОСОБА_18 в суді пояснила, що під час тимчасової окупації м. Балаклія, з кінця липня до 06 серпня 2022 року їх не було вдома. Коли повернулися додому, то сусіди повідомили, що приїздила поліція за зброєю. Після обіду до них приїхали троє чоловіків. Двоє з них пред`явили посвідчення, то були ОСОБА_16 і ОСОБА_17 . Вони зайшли до будинку, вилучили мисливську рушницю чоловіка, склали акт про вилучення зброї. Пізніше з нею проводили впізнання, вона впізнала ОСОБА_16 і ОСОБА_17 .

Під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідок ОСОБА_18 впізнала обвинуваченого (т. 2 а.с. 55).

Свідок обвинувачення ОСОБА_19 в суді пояснив, що під час тимчасової окупації м. Балаклія, на початку літа 2022 року до нього додому прийшли 3-є чоловіків, сказали, що вони з поліції, потрібно провести обшук, посвідчення не пред`являли. Один з них залишився у дворі, другий пішов у будинок з дружиною, третій ходив з ним по приміщеннях. Після підписали складений документ про обшук. Не може категорично стверджувати що при проведенні впізнання впізнав того самого чоловіка.

Під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками свідок ОСОБА_19 впізнав обвинуваченого (т. 2 а.с. 55).

Свідок обвинувачення ОСОБА_20 в суді пояснила, що під час тимчасової окупації м. Балаклія знаходилась вдома. Обвинувачений проживав в кінці їхньої вулиці. Наприкінці літа 2022 року, десь за два тижні до деокупації, до неї прийшов обвинувачений, представився ї' новим дільничним поліцейським. Сказав, щоби покосили траву за двором, щоби прибралися і був порядок. Був звичайно вдягнутий, посвідчення не пред`являв.

Свідок обвинувачення ОСОБА_21 в суді пояснила, що обвинувачений є її племінником. Після тимчасової окупації м. Балаклія до 17.03.2022 вона залишалася вдома, а потім виїхала на неокуповану територію. До того часу спілкувалася з обвинуваченим, який залишився у місті разом з батьками. Чим він займався їй не відомо. Повернулася 14.10.2022. Місцезнаходження обвинуваченого їй не відомо, проте вдома його немає. Раніше обвинувачений працював на будівництві.

Фізичний чи психічний примус і крайня необхідність є обставинами, які за певних умов виключають кримінальну протиправність діянь, відповідно до статей 39 і 40 КК України, а саме внаслідок:

а) фізичного примусу, внаслідок якого особа не могла керувати своїми вчинками (йдеться про катування - в розумінні ст. 127 КК України, тобто спричинення сильного фізичного болю, побоїв, мучення тощо з певною метою);

б) фізичного примусу, внаслідок якого вона могла керувати своїми діями, а також психічного примусу, за сукупності таких умов:

1) такі дії цієї особи були необхідними для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожувала їй чи охоронюваним законом правам її або інших осіб, або суспільним інтересам чи інтересам держави,

2) цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності,

3) при цьому не було спричинено більш значної шкоди, ніж відвернена шкода (або, хоча шкода була і більш значною, але внаслідок сильного душевного хвилювання, викликаного небезпекою, особа не могла оцінити відповідність заподіяної шкоди цій небезпеці). Шкала видів шкоди відсутня, але є один виняток шкода життю людини завжди є більш значною, ніж шкода, не пов`язана з посяганням на життя людини; при цьому життя однієї людини не може цінуватися вище, ніж життя іншої.

Під час судового розгляду не встановлено, щоби обвинувачений співпрацював з російськими окупантами через фізичний, психічний примус чи крайню необхідність. Не надано жодного доказу застосування до обвинуваченого фізичного насильства, репресій, впливу на психіку, постійного перебування під примусом тощо з метою змусити його всупереч власній волі вчинити протиправні дії у виді зайняття посади у незаконному правоохоронному органі, жоден з допитаних свідків цього також не підтвердив, обвинуваченим їм про це не скаржився на вимушеність його співпраці з окупантами через будь-який вид примусу.

Не доведено неможливості обвинуваченого відмовитися від посади в окупаційній владі, як це робили інші. Обвинувачений не намагався виїхати з окупованого міста, щоби не співпрацювати з окупаційною владою, наприклад, на той час лише через тимчасово окуповані території, РФ, Європу або Білорусь, хоча мав документи, які посвідчують його особу (вони не були відібрані окупантами), не намагався звільнитися з цієї роботи, працював аж до самої деокупації і своєї втечі.

Навпаки, обвинувачений діяв активно, поводив себе невимушено, звичайно, не був заляканим або пригніченим,

Не доведено щоби обвинувачений намагався чинити супротив у вигляді непогодження на співпрацю, через що зазнав репресій, як це могли робити інші люди в окупації, навіть при застосуванні до них катувань, що він не мав інших варіантів поведінки ніж співпраця з окупантами. В окупації було важно, проте не всі йшли співпрацювати з російською окупаційною владою, у т.ч. під примусом.

Обвинувачений регулярно виходив на роботу, виконував покладені на нього окупаційною владою обов`язки.

Зазначене є свідченням невимушеності його поведінки, відсутності будь-якого примусу щодо нього, а відтак, і цілковитої добровільності його дій.

Оскільки тимчасова окупація м. Балаклія та створення окупаційних органів влади всупереч законодавству України були очевидними та незаконними, обвинувачений, як громадянин України, маючи достатній рівень освіти та життєвого досвіду звісно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно-небезпечні наслідки і бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом, а не в стані крайньої необхідності, займану посаду використовував у своїх цілях.

До теперішнього часу відсутні відомості щоби обвинувачений подавав до правоохоронних органів заяву про вчинене кримінальне правопорушення російськими окупантами щодо його примусу працювати на них.

Факт створення і тимчасового функціонування незаконного правоохоронного органу на території тимчасово окупованого державою агресором м. Балаклія навіть за відсутності офіційних документів про створення підтверджується сукупністю вищенаведених доказів.

Відсутність окремих кадрових документів щодо працевлаштування обвинуваченого до окупаційного незаконного правоохоронного органу, належним чином оформленого (завершеного) трудового договору не спростовує пред`явленого обвинувачення оскільки воно підтверджується великою сукупністю доказів, як письмових у виді документів з підписами від імені обвинуваченого, так і показаннями свідків про його фактичне місце роботи та виконання обов`язків поліцейського.

Оскільки на той час м. Балаклія було тимчасово окупованим, були створені окупаційні органи влади всупереч законодавству України, внаслідок чого порядок прийняття на роботу, видання відповідних документів, вже є незаконними.

Встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що обвинувачений виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, і це кримінальне правопорушення було закінченим з моменту зайняття ним посади, факт якого доведено як дослідженими доказами, так і тим, що обвинувачений фактично взявся за виконання трудових обов`язків поліцейського, а зміст виконаної ним роботи в цьому конкретному випадку не впливає на кваліфікацію його дій.

Відповідно до п. 6 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України» окупаційна адміністрація Російської Федерації це сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.

Діями обвинуваченого заподіяно шкоду основам національної безпеки України, і сам факт вчинення таких дій свідчить про ступінь суспільної небезпечності діяння, притаманний злочинам.

Верховний Суд у своїй постанові від 08.02.2024 у справі № 161/12980/22 звернув увагу на те, що суспільна небезпека кримінального правопорушення за ст. 111-1 КК України полягає у тому, що особа (колаборант), з використанням воєнного стану, співпрацює з окупаційною владою на шкоду власній державі, тим самим свідомо допомагає агресору створити вертикаль незаконних органів влади.

Норми міжнародного гуманітарного права, через призму того, що незаконний правоохоронний орган окупаційної влади функціонував для забезпечення життя мирних людей, не можуть бути застосовані до обвинуваченого, оскільки відсутні докази того, що обвинувачений займався, наприклад, ліквідацією аварій на об`єктах комунального господарства, наслідків надзвичайних ситуацій і т.п.

Обвинувачений має право захищатися шляхом на невизнання вини і обставин кримінального правопорушення.

Суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку визнає їх достатніми для ухвалення обвинувального вироку.

На переконання суду винуватість обвинуваченого доведена поза розумним сумнівом. Можливо дійти висновку про те, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого за:

ч. 7 ст. 111-1 КК України -

добровільне зайняття громадянином України посади в незаконних правоохоронних органах, створених на тимчасово окупованій території.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ст. 65 КК України при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Тобто, суд, мотивуючи вид та розмір призначеного ним покарання (основного та додаткового), повинен врахувати всі обставини, які мають значення для його призначення.

Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов'язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Обвинувачений: громадянин України; повною загальною середньою освітою; одружений, має на утриманні неповнолітню дитину 2015 р.н.; не був офіційно працевлаштованим; раніше не судимий; не перебуває на обліках у нарколога, психіатра, органі з питань пробації; за місцем проживання характеризувався позитивно, за недоведеністю протилежного (т. 2 а.с. 56-64).

Відсутні обставини, що пом`якшують покарання.

Обставиною, що обтяжує покарання, є вчинення злочину з використанням умов воєнного або надзвичайного стану.

Щирим каяттям є відверта негативна оцінка винною особою своєї кримінально караної поведінки, визнання тих обставин, які їй ставляться в провину, а отже, характеризує її поведінку після вчинення злочину з позицій психологічної переорієнтації, коли вона справді засуджує свій вчинок та визнає його антисуспільний характер, про що мають свідчити відповідні об`єктивні дані.

Саме по собі визнання своєї провини ще не означає, що особа стала на шлях виправлення і що її зізнання свідчить про рішучість стати на такий шлях, самоосуд свого вчинку. Щире каяття слід відрізняти від визнання винуватості з метою створити формальні підстави для пом'якшення покарання.

Разом із тим, не заперечення і визнання обвинуваченим об`єктивного розвитку подій автоматично не свідчить про його щире каяття, про відвертий осуд своєї поведінки і відповідне суб`єктивне ставлення до вчиненого.

За відсутності ж щирого каяття, визнання вини є формальним твердженням, яке підтверджує факт лише сам вчинення інкримінованих дій, і його покладення в обґрунтування висновку про можливість виправлення без відбування покарання є необґрунтованим.

Визнання обвинуваченим власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення.

Проте відсутні відомості про визнання обвинуваченим винуватості, осудження своєї поведінки, розкаяння, тому, суд не убачає в діях обвинуваченого щирого каяття, активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення

Передбачене ч. 7 ст. 111-1 КК України кримінальне правопорушення карається позбавленням волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

За правилом ч. 1 ст. 59 КК України покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого.

Визначаючи вид та розмір покарання суд також виходить з того, що в умовах воєнного стану, внаслідок повномасштабної збройної агресії РФ проти України та українського народу в цілому, численних злочинів держави-терориста, тотального насильства, масових вбивств та руйнувань, які засуджував і засуджує увесь цивілізований світ, не проявляючи жодних сентиментів, емпатії та співчуття через масову загибель як військовослужбовців, що стали на захист своєї Батьківщини, так і мирного населення, у тяжкий для держави та людей час, під час тимчасової окупації міста, обвинувачений діяв умисно, свідомо і добровільно, досягнув бажаного, фактично перейшов на бік ворога, діючи на шкоду Україні в інтересах держави-терориста РФ, проти основ національної безпеки України, допомагав здійсненню збройної агресії РФ, метою якої є намагання знищити Україну як державу та підкорити її населення, допомагав у встановленні та укріпленні окупаційної влади, стимулюючи інших осіб на підтримку і співпрацю з окупантами та заохочуючи подальшу збройну агресію РФ, вчинив особливо тяжкий злочин, завдавши шкоди об`єкту посягання - національній безпеці України.

Тому, неможливо досягти мети покарання у виді кари, виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень без ізоляції його від суспільства, оскільки кримінальне правопорушення і сам обвинувачений за наведених обставин становлять підвищену суспільну небезпеку.

Наведені позитивні відомості про особу обвинуваченого та обставини на його користь, не свідчать про істотне зниження ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, небезпечності вчинених дій, суспільної небезпеки самого обвинуваченого, натомість вони враховані при призначенні йому покарання.

На основі засад законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання його необхідно призначити перевищуючому мінімальний розмірі санкції з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю вже на максимальний строк та з конфіскацією майна, оскільки обвинувачений безумовно мав і корисливий мотив, спрямований на отримання матеріальної винагороди (грошової чи натуральної) за роботу.

Таке покарання буде необхідним і достатнім в якості кари за скоєне, для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, співмірним характеру вчиненого діяння та його наслідкам, внаслідок чого буде ефективним.

Ефективність покарання визначається тим, наскільки воно є законним, обґрунтованим і справедливим. Правильне призначення покарання є не тільки важливим засобом боротьби зі злочинністю, а й запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими та іншими особами.

На переконання суду викладені обставини у сукупності та наведені мотиви свідчать про те, що призначення інших більш м`яких видів або розмірів покарання або із застосуванням положень ст. 69, 75 КК України буде явно м'яким і не буде сприяти виправленню та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Оскільки у такому разі неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність призведе до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, воно буде неефективним.

З урахуванням фактичних обставин справи, покарання, що призначається, а також для забезпечення виконання цього вироку, для запобігання спробам переховуватися від суду, необхідно застосувати запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, до набрання вироком законної сили, необхідно продовжити строк тримання під вартою, без визначення розміру застави, за правилом ч. 6 ст. 176, п. 5 ч. 4 ст. 183 КПК України.

Питання про долю речових доказів суд вирішує відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України.

За приписом ч. 5 ст. 374 КПК України у разі ухвалення вироку за наслідками кримінального провадження, у якому здійснювалося спеціальне досудове розслідування або спеціальне судове провадження (in absentia), суд окремо обґрунтовує, чи були здійснені стороною обвинувачення всі можливі передбачені законом заходи щодо дотримання прав підозрюваного чи обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження.

Відповідно до рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи важливою умовою застосування спеціального досудового розслідування та спеціального судового розгляду є те, щоб було забезпечено процесуальні права та гарантії осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, зокрема, право обвинуваченого бути поінформованим належним чином про дату слухання справи та про своє право на законне та інше представництво в суді.

Частиною 2 статті 297-1 КПК передбачено, що спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого, зокрема, ст. 111-1 КК, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук.

За приписами ч. 3 ст. 323 КПК судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтею 111-1 КК, може здійснюватися за відсутності обвинуваченого (in absentia), крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності (спеціальне судове провадження) та/або оголошений в міжнародний розшук.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України № 1207-VII від 15 квітня 2014 року (зі змінами) «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - порядок вручення повістки про виклик особи, стосовно якої існують достатні підстави вважати, що така особа виїхала та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, а також правові наслідки ухилення від явки на виклик слідчого, прокурора чи судовий виклик слідчого судді, суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази) підозрюваним, обвинуваченим, який виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, визначені КПК.

Повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого у разі здійснення спеціального судового провадження надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування. Інформація про такі документи та повістки про виклик підозрюваного, обвинуваченого обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження згідно з положеннями статті 297-5 КПК та на офіційних веб-сайтах органів, що здійснюють досудове розслідування, або суду. З моменту опублікування повістки про виклик у вказаний спосіб підозрюваний, обвинувачений вважається належним чином ознайомленим з її змістом (ч. 1 ст. 297-5, ч. 3 ст. 323 КПК).

Приймаючи рішення щодо проведення спеціального досудового розслідування та проведення розгляду за процедурою in absentia, суд виходив із того, що інкримінований обвинуваченому злочин та його поведінка підпадали під вимоги, зазначені у ч. 2 ст. 297-1 КПК України.

Про підозру у вчиненні кримінального правопорушення ОСОБА_8 повідомлено 10.02.2023, повідомлення вручено призначеному захисникові ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 61-70).

Ухвалою слідчого судді від 02.05.2023 надано дозвіл на здійснення спеціального досудового розслідування (т. 1 а.с. 115).

31.05.2023 повідомлено про завершення спеціального досудового розслідування та надано доступ до матеріалів досудового розслідування, з якими призначений захисник ОСОБА_7 ознайомилася 07.06.2023 (т. 1 а.с. 124, 135).

До суду обвинувальний акт надійшов 07.06.2023 (т. 1 а.с. 1).

На офіційному веб-сайті Офісу Генерального прокурора розміщуються повістки про виклик та відомості про здійснення спеціального досудового розслідування. Там же розміщені повідомлення ОСОБА_8 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, повістки про його виклик на 20, 21, 22 лютого 2023 року, ухвала слідчого судді про здійснення спеціального досудового розслідування щодо ОСОБА_8 , повідомлення про завершення спеціального досудового розслідування щодо нього, повістки про виклик ОСОБА_8 на 05, 06, 07 червня 2023 року.

В газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур'єр» розміщені оголошення про повідомлення ОСОБА_8 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, повістки про його виклик на 20, 21, 22 лютого 2023 року (номер за 14.02.2023), повідомлення про завершення спеціального досудового розслідування щодо ОСОБА_8 , повістки про його виклик на 05, 06, 07 червня 2023 року для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, вручення обвинувального акту, реєстру матеріалів досудового розслідування (номер за 01.06.2023).

13.06.2023 на офіційному веб-сайті Балаклійського районного суду Харківської області розміщено повістку виклик ОСОБА_8 як обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, на 09.30 годину 18 липня 2023 року для участі у підготовчому судовому засіданні.

Повістку продубльовано в газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур'єр» (номер за 11.07.2023).

Повістка поштою направлялася ОСОБА_8 за його крайнім відомим місцем проживання у м. Балаклія, де йому вручена не була, до суду він сам не з'явився.

Ухвалою суду від 18.07.2023 за участю захисника постановлено здійснювати спеціальне судове провадження (т. 1 а.с. 158-161). Копія ухвали направлена захисникові, розміщено повідомлення про ухвалене рішення.

Ухвалою суду від 08.02.2024 підтверджено рішення здійснювати спеціальне судове провадження та призначено справу до розгляду (т. 1 а.с. 244-245).

Суд вживав заходи щодо дотримання прав обвинуваченого на захист та доступ до правосуддя з урахуванням встановлених законом особливостей такого провадження, на кожне судове засідання викликався шляхом надсилання повісток за останнім відомим місцем його проживання в м. Балаклія, публікації їх в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур'єр» і на офіційному веб-сайті Балаклійського районного суду Харківської області (т. 1 а.с. 31-33, 142, 150, 155-156, 165-166, 168-169, 178-179, 188-189, 191, 205-206, 212-213, 215-216, 223-224, 231-234, 236, 238, т. 2 а.с. 3-4, 13, т. 3 а.с. 163-164, 168-169, 179-180, 186-187, 189, 199-200, 206-207, 213-214, 220-221, 223, 230-231, 237-238, 241, т. 4 а.с. 5-6, 15-16, 22, 31, 33, 35-36, 42, 49, 53, 55-56, 57, 59, 68-69, 77, 81, 83, 89, 94), надсилання процесуальних документів його захисникові.

Проте ОСОБА_8 протягом досудового розслідування і судового розгляду жодного разу повістки про виклик не отримав, жодного разу до слідчого, прокурора, в судове засідання не прибув, про неможливість прибуття за викликом не повідомив, жодних документів до не надіслав.

Тобто, ОСОБА_8 з 2022 року, а це протягом 3-х років, у встановленому порядку, офіційно, загальнодоступним способом повідомлявся про здійснення щодо нього кримінального провадження, мав об'єктивну можливість ознайомитися з цією інформацією, за бажанням, особисто прийняти участь у кримінальному провадженні. Головне, що це право йому було забезпечено.

Крім того, захист здійснювала професійний адвокат, чим було забезпечено виконання п. 8 ч. 2 ст. 52, ч. 3 ст. 323 КПК та реалізовано визначені статтями 20, 22 цього Кодексу засади змагальності кримінального процесу та забезпечення права на захист.

Захисник здійснювала активні дії, спрямовані на захист обвинуваченої: приймала участь у допиті свідків та дослідженні доказів, звертала увагу суду на роль обвинуваченого у кримінальному правопорушенні, виступала у судових дебатах та посилалася на те, що з обвинуваченим не зустрічалася та їй невідома його правова позиція.

На підставі викладеного, керуючись ст. 100, 369-378 КПК України,

у х в а л и в:

1)ОСОБА_8 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 111-1 КК України, призначити йому покарання 13 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади (окрім виборних) в органах державної влади, державного управління, місцевого самоврядування, правоохоронних органах, судах, юридичних особах публічного права, органах, що надають публічні послуги на строк 15 років та з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

2)Застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, без визначення розміру застави, до набрання цим вироком законної сили.

3)Початок строку відбування покарання обчислювати з дня взяття ОСОБА_8 під варту за цим вироком.

4)Речові докази зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги, через Балаклійський районний суд Харківської області, протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинувачений має право подати клопотання про помилування, доставку в судове засідання суду апеляційної інстанції, ознайомитися з журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Відповідно до ч. 3 ст. 400 КПК України, якщо апеляційну скаргу подану обвинуваченим, щодо якого ухвалено вирок за результатами спеціального судового провадження, суд поновлює строк за умови надання обвинуваченим підтвердження наявності поважних причин, передбачених статтею 138 КПК України.

Повідомлення про зміст цього вироку опублікувати в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження - газеті Кабінету Міністрів України «Урядовий кур'єр» і на офіційному веб-сайті Балаклійського районного суду Харківської області.

Суддя ОСОБА_1