ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/630/25 Справа № 711/9370/24 Категорія: ч. 1 ст. 289 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2025 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретарки ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу прокурора Черкаської окружної прокуратури Черкаської обл. ОСОБА_9 на вирок Придніпровського райсуду м. Черкаси від 20.06.2025 р. у кримінальному провадженні № 0003715 від 06.11.2024 р., -

В С Т А Н О В И В:

Зазначеним вироком ОСОБА_8 , який народився

ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Львів, громадянин України,

українець, який має загальну повну середню

освіту, розлучений, не працює, раніше суди-

мий:

- 13.07.2022 р. Франківським райсудом м.

Львова за ч. 1 ст. 309 КК України до

штрафу у розмірі 17 000 грн.,

- 23.09.2024 р. Шевченківським райсудом м.

Львова за ч. 1 ст. 309 КК України до штрафу

у розмірі 17 000 грн.;

- 14.03.2025 р. Сихівським райсудом м. Львова

за ч. 1 ст. 309, ч. 1, 4 ст. 70, ч. 1 ст. 71 КК

України остаточно призначено покарання у

виді обмеження волі строком на 1 рік, на підс-

таві ч. 3 ст. 72 КК України покарання у виді

штрафу виконувати самостійно,

проживає:

АДРЕСА_1 ,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Сихівського райсуду м. Львова від 14.03.2025 р., більш суворим, призначеним цим вироком, остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, з урахуванням ч. 3 ст. 72 КК України, покарання, призначене за вироком Франківського райсуду м. Львова від 13.07.2022 р. за ч. 1 ст. 309 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн., та призначене вироком Шевченківського райсуду м. Львова від 23.09.2024 р. у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн., виконувати самостійно.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у виді тримання під вартою, до набрання вироком законної сили залишений без змін.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Зараховано у строк відбутого ОСОБА_8 покарання строк попереднього ув`язнення у межах даного кримінального провадження з 6.11.2024 р. до дня набрання вироком законної сили, виходячи з положень ч. 5 ст. 72 КК України, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволений.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 12 850 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 50 000 грн.

Цивільний позов ОСОБА_10 до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування судових витрат на правничу допомогу задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування судових витрат на правничу допомогу суму в розмірі 10 000 грн.

Скасовано арешт, накладений ухвалами слідчих суддів Соснівського райсуду м. Черкаси від 8.11.2024 р. та 15.11.2024 р., а саме: кепку Nike рожевого кольору з білою вставкою та кофту Adidas чорного кольору з логотипами салатового кольору на капюшоні, на автомобіль марки ІЖ-2715, зеленого кольору, р/номер НОМЕР_1 , який на праві власності належить потерпілому ОСОБА_10 .

Стягнуто з ОСОБА_8 витрати на проведення експертиз у загальній сумі 11 938,50 грн. в дохід держави процесуальні витрати на залучення експертів.

Питання про речові докази судом вирішені відповідно до вимог КПК України.

Вироком суду встановлено, що 6.11.2024 р. приблизно о 12:01 год. ОСОБА_8 , знаходячись в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи біля житлового буд. № 17 по вул. Митницька в м. Черкаси, за раптово виниклим умислом, направленим на незаконне заволодіння транспортним засобом, підійшов до припаркованого біля вищевказаного житлового будинку автомобіля ІЖ моделі 2715, 1985 року випуску, зеленого кольору, р/номер НОМЕР_1 , вартість якого згідно висновку транспортно - товарознавчої експертизи № СЕ-19/124-24/16137-АВ від 19.11.2024 р., становить 12 850 грн., який належить ОСОБА_10 , та незаконно проник в салон вказаного автомобіля, шляхом опускання скла з водійської сторони, розмістившись на передньому сидінні водія, завів двигун, увімкнув ричаг перемикання швидкостей та розпочав рух, чим незаконно заволодів транспортним засобом. У подальшому ОСОБА_8 , керуючи цим автомобілем, здійснив наїзд на стіну будинку та пошкодив вказаний автомобіль, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_10 матеріальну шкоду.

Дії ОСОБА_8 судом кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Черкаської окружної прокуратури Черкаської обл. ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу, в якій не заперечуючи доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення просить скасувати вирок стосовно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання, через неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 засудити за ч. 1 ст. 289 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень за цим вироком та вироком Сихівського райсуду м. Львова від 14.03.2025 р., з урахуванням ч. ч. 1, 3 ст. 72 КК України, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки 1 місяць та штрафу в розмірі 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн.

Згідно ч. 3 ст. 72 КК України, покарання у виді штрафу виконувати самостійно.

Виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку суду посилання на призначення покарання ОСОБА_8 із застосуванням вимог ст. 71 КК України.

Змінити у вступній частині вироку прізвище прокурора, який брав участь у справі з ОСОБА_12 на ОСОБА_12 . Також змінити у мотивувальній частині вироку суму завданої матеріальної шкоди з 178 820, 00 грн. на 12 850, 00 грн.

У решті вказаний вирок залишити без змін.

Апеляційні вимоги мотивує тим, що ст. 413 КПК України регламентовано, що неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є у тому числі незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 р. № 10 «Про практику призначення судами кримінального покарання» передбачено, що при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом повного або часткового складання покарань заміна покарань проводиться за правилами ст. 72 КК України. Коли за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф або позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.

Частиною 4 ст. 70 КК України передбачено, що за правилами, передбаченими в частинах 1-3 призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому злочині, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК України.

Таким чином, вказаною статтею КК України установлено правила призначення покарання у випадку вчинення обвинуваченим злочину до ухвалення попереднього вироку.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 72 КК України основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Отже, положення ч. 3 ст. 72 КК України не тільки не виключають можливості застосування положень ст. ст. 70, 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування. У той же час ч. 3 ст. 72 КК України передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань (постанови Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 243/2528/19 та від 16.10.2021 р. у справі № 461/2570/20).

Також, згідно з ч. 1 ст. 71 КК України, встановлено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Однак, суд першої інстанції зазначені вимоги кримінального та кримінального процесуального закону не врахував та ухвалив вирок із недотриманням вимог закону України про кримінальну відповідальність, а саме: із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України, яку не мали застосовувати, оскільки вказане кримінальне правопорушення вчинене 6.11.2024 р., а вирок Сихівського райсуду м. Львова відносно ОСОБА_8 ухвалений 14.03.2025 р., тобто після вчинення кримінального правопорушення, за яким обвинувачується останній.

Крім того, вироком Сихівського райсуду м. Львова від 14.03.2025 р., згідно ч. 1 ст. 71 КК України, ОСОБА_8 визначено остаточне покарання за сукупністю вироків та враховано покарання, призначене за вироком Франківського райсуду м. Львова від 13.07.2022 р. за ч. 1 ст. 309 КК України у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн., та вироком Шевченківського райсуду м. Львова від 23.09.2024 р. у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн., які вирішено виконувати самостійно.

Тим самим, судом першої інстанції не враховано правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 15.09.2022 р. у справі № 953/17087/20, згідно з якою у разі призначення реальних основних покарань різних видів, які не підлягають заміні, суд, не зважаючи на це, має застосувати вимоги ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України і визначити остаточне покарання у виді сукупності цих покарань, ухваливши рішення про їх самостійне виконання.

Тобто, суд при призначенні покарання мав застосувати положення ч. 4 ст. 70 КК України, з урахуванням положень ч. 3 ст. 72 КК України, але не застосовувати ч. 1 ст. 71 КК України.

Оскільки інкриміноване кримінальне правопорушення ОСОБА_8 вчинив до постановлення попереднього вироку суду від 14.03.2025 р., то суд першої інстанції повинен був призначити йому остаточне покарання, за правилами ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, зарахувавши покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, та не застосовувати вимоги ст. 71 КК України, яка встановлює правила призначення покарання за сукупністю вироків, в разі вчинення кримінального правопорушення після ухвалення попереднього вироку суду.

З огляду на викладене, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність при призначенні покарання ОСОБА_8 , що відповідно до ст. 409 КПК України є підставою для скасування вироку суду в частині призначеного покарання.

Крім того, у вступній частині вироку невірно зазначено прокурора, який брав участь у розгляді справи, а саме: розгляд відбувався за участі прокурора ОСОБА_12 , замість прокурора ОСОБА_12 .

Також, у мотивувальній частині вироку вказано, що злочинними діями обвинуваченого було заподіяно матеріальну шкоду на суму 178 820, 00 грн. (9 арк., 3 абз.), проте це не відповідає обставинам справи, оскільки згідно резолютивної частини матеріальна шкода заподіяна потерпілому на суму 12 850 грн. Зазначене порушення може не вірно трактуватись сторонами по справі, оскільки вказано різні суми матеріальної шкоди.

За обставин, викладених вище, прокурор вважає, що вирок стосовно ОСОБА_8 підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Потерпілий ОСОБА_10 в судове засідання Черкаського апеляційного суду, призначене на 01.10.2025 р. не з`явився, належним чином був повідомлений про день, час та місце судового засідання про, що свідчать довідка про доставку SMS-повідомлення у додаток Viber (т. 2, а. пр. 29) та рекомендоване повідомлення про вручення поштових відправлень на адресу ОСОБА_10 (т. 2, а. пр. 35). Заяви про відкладення розгляду не надав. Справу було розглянуто без його участі тому, що відповідно до вимог ст. 405 КПК України його участь не є обов`язковою.

Заслухавши доповідь судді, прокурора ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_13 та просила задовольнити її із вказаних у ній мотивів, вважала, що питання стосовно прізвища прокурора розміру матеріальної шкоди доцільно вирішити суду першої інстанції в порядку ст. 379 КПК України, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які частково заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Так, відповідно до змісту вироку, обвинувачений ОСОБА_8 під час розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції повністю визнав свою вину і розкаявся у вчиненому. З огляду на це, кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 розглянуто судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України без дослідження доказів щодо тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорювалися.

З урахуванням того, що суд першої інстанції розглянув кримінальне провадження у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, окрім того прокурор в апеляційній скарзі не оскаржує обставини вчинення кримінального правопорушення, доведеність вини, кваліфікацію діяння, а інші учасники кримінального провадження апеляційних скарг не подавали, тому вказані обставини судом апеляційної інстанції не перевіряються.

У зв`язку з цим апеляційним судом вказаний вирок перевіряється лише в частині неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, крім іншого, є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Доводи апеляційної скарги прокурора ОСОБА_9 про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, на переконання суду апеляційної інстанції, є обґрунтованими, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, визнавши ОСОБА_8 винним за ч. 1 ст. 289 КК України, суд першої інстанції призначив йому покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Згідно ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах 1-3 призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 КК України.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 р. № 10 «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом повного або часткового складання покарань заміна покарань проводиться за правилами ст. 72 КК України. Коли за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф або позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.

Згідно ч. 3 ст. 72 КК України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю кримінальних правопорушень і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.

Отже, вимоги ч. 3 ст. 72 КК України не тільки не виключають можливості застосування положень ст. ст. 70 та 71 КК України щодо призначення покарання за сукупністю злочинів та за сукупністю вироків, але й прямо вказують на необхідність такого застосування.

У той же час ч. 3 ст. 72 КК України передбачає не самостійне виконання вироків, якщо одним чи кількома з них призначено покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, а лише неможливість складення цих покарань з іншими видами покарань при призначенні їх за сукупністю злочинів або за сукупністю вироків і необхідність самостійного (окремого) виконання цих покарань (постанови Верховного Суду від 26.05.2020 р. у справі № 243/2528/19 та від 16.10.2021 р. у справі № 461/2570/20).

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 за оскаржуваним вироком вчинив кримінальне правопорушення 6.11.2024 р., тобто до постановлення стосовно нього вироку Сихівського райсуду м. Львова за ч. 1 ст. 309 КК України, який був постановлений 14.03.2025 р.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги прокурора про обв`язковість призначення покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України є слушними та підлягають до задоволення, як і доводи в частині неправильного застосування ст. 71 КК України.

Проте, суд першої інстанції зазначені вимоги кримінального закону не врахував та ухвалив вирок із недотриманням вимог закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосував ч. 1 ст. 71 КК України, яку не мав підстав застосовувати, оскільки вказане кримінальне правопорушення вчинене 6.11.2024 р., а вирок Сихівського райсуду м. Львова .В. ухвалений 14.03.2025 р., тобто після вчинення кримінального правопорушення, за яким обвинувачується засуджується у цьому кримінальному провадженні.

Крім того, вироком Сихівського райсуду м. Львова від 14.03.2025 р. ОСОБА_8 визначено остаточне покарання, згідно ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків та враховано покарання, призначене за вироком Франківського райсуду м. Львова від 13.07.2022 р. за ч. 1 ст. 309 КК України у виді штрафу, та вироком Шевченківського райсуду м. Львова від 23.09.2024 р. у виді штрафу, які суд вирішив виконувати самостійно.

Тим самим, суд першої інстанції, не дотримався вимог закону, згідно яких у разі призначення реальних основних покарань різних видів, які не підлягають заміні, суд, не зважаючи на це, має застосувати вимоги ч. ч. 1, 4 ст. 70 КК України і визначити остаточне покарання у виді сукупності цих покарань, ухваливши рішення про їх самостійне виконання.

Також, апеляційний суд, дослідивши відомості та матеріали, які характеризують особу обвинуваченого (т. 1, а. пр. 188-197, 205-214), з яких вбачається, що обвинувачений раніше неодноразово судимий, притягувався до адміністративної відповідальності, офіційно не працював, на утриманні малолітніх, неповнолітніх дітей чи інших осіб не має, не є особою з інвалідністю, перебуває на обліку у лікаря нарколога, амбулаторну психіатричну допомогу у лікаря психіатра не отримує, завдані потерпілому збитки не відшкодовані, щиро розкаявся у вчиненому. Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, згідно ст. 67 КК України, суд визнає вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 289 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів.

Крім того, суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_14 , будучи особою раніше неодноразово судимою за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 309 КК України, не зробив для себе належних висновків та продовжив злочинну діяльність, що вказує на підвищену суспільну небезпеку цієї особи та недосягнення виховної мети покарання, призначеного за попередніми вироками.

Враховуючи вимоги ст. ст. 50 та 65 КК України, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно виду та розміру покарання обвинуваченому, а саме у виді позбавлення волі, яке буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень. Підстав для застосування вимог ст. ст. 69 та 75 КК України не встановлено.

Крім того, при призначенні покарання за ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, апеляційний суд вважає необхідним застосувати принцип часткового складання покарань, тому що саме такий принцип в повній мірі буде відповідати вимогам ст. 65 КК України.

Що стосується доводів апеляції прокурора про неправильне визначення прізвища прокурора у вступній частині вироку та невірно вказану суму матеріальної шкоди у розмірі 178 820, 00 грн. у мотивувальній частині вироку, то апеляційний суд, з урахуванням позиції прокурора ОСОБА_6 під час апеляційного перегляду, яка вважала, що ці недоліки не впливають на суть вироку, то апеляційний суд також вважає, що ці технічні помилки необхідно усунути в порядку ст. 379 КПК України шляхом виправлення описки. А апеляція прокурора з цих підстав підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, п. 3 ч. 1 ст. 407, 409, 413 та 420 КПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20.06.2025 р. стосовно ОСОБА_8 скасувати в частині призначеного покарання.

ОСОБА_8 вважати засудженим за ч. 1 ст. 289 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань, за цим вироком та вироком Сихівського райсуду м. Львова від 14.03.2025 р., з урахуванням вимог ч. ч. 1, 3 ст. 72 КК України, призначити ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 1 (один) місяць та штрафу в розмірі 2 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн.

Згідно ч. 3 ст. 72 КК України, покарання у виді штрафу виконувати самостійно.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з дня набрання цим вироком законної сили.

Зарахувати у строк відбутого ОСОБА_8 покарання строк попереднього ув`язнення у межах даного кримінального провадження з 6.11.2024 р. до дня набрання вироком законної сили, виходячи з положень ч. 5 ст. 72 КК України, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Виключити з резолютивної частини вироку суду посилання на призначення покарання ОСОБА_8 із застосуванням положень ст. 71 КК України.

В решті вирок залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора Черкаської окружної прокуратури Черкаської обл. ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок суду може бути оскаржений в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який утримується під вартою в той самий строк з моменту вручення йому копії вироку суду.

Головуючий

Судді