Справа № 203/7407/25
Провадження № 1-кс/0203/4560/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2025 року слідчий суддя Центрального районного суду міста Дніпра ОСОБА_1 розглянувши матеріали скарги ОСОБА_2 на постанову слідчого СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 23.04.2019 р. про закриття кримінального провадження № 0001179, відомості про яке внесено до ЄРДР 04.12.2018 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.1 ст.388 КК України,

встановив:

14 жовтня 2025 року ОСОБА_2 звернулась до Центрального районного суду міста Дніпра зі скаргою на постанову слідчого СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 23.04.2019 р. про закриття кримінального провадження № 0001179, відомості про яке внесено до ЄРДР 04.12.2018 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.1 ст.388 КК України.

Ознайомившись з поданою скаргою та доданими до неї документами, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Відповідно до ч.4 ст.304 КПК України слідчий суддя відмовляє у відкритті провадження лише у разі, якщо скарга подана на рішення, дію чи бездіяльність слідчого, прокурора, що не підлягає оскарженню.

Згідно ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк; рішення слідчого, прокурора про зупинення досудового розслідування; рішення слідчого про закриття кримінального провадження; рішення прокурора про закриття кримінального провадження; рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим; рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора про застосуванні заходів безпеки; рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій; рішення слідчого, прокурора про зміну порядку досудового розслідування та продовження його згідно з правилами, передбаченими главою 39 цього Кодексу.

Судом встановлено, що вимоги скарги ОСОБА_2 полягають у скасуванні постанови слідчого СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 23 квітня 2019 року про закриття кримінального провадження № 0001179.

Також встановлено, що ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2021 року (справа № 932/3978/21, провадження № 1-кс/932/2068/21), задоволено скаргу адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , на постанову від 23.04.2019 р. про закриття кримінального провадження № 0001179 від 04.12.2018 та скасовано постанову слідчого СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 23.04.2019 ОСОБА_5 про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за № 0001179.

Відповідно до ст.129 Конституції України та ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, які набрали законної сили є обов`язковими до виконання.

Кримінальним процесуальним кодексом України не врегульовано, які рішення має приймати слідчий суддя у разі, якщо питання, які підіймає заявник у своїй скарзі на дії слідчого або прокурора вже є предметом розгляду в суді та/або за якими вже було прийнято відповідне процесуальне рішення, що набрало законної сили.

Натомість, відповідно до п.14 ч.1 ст.7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відноситься обов`язковість судових рішень.

Згідно ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Частинами 4 та 5 ст.9 КПК України передбачено, що у разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Слід зауважити, що практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року, «Креуз проти Польщі» від 19.06.2001 року, «Мельник проти України» від 28.03.2006 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Крім того, обов`язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося недіючим, на шкоду одній зі сторін.

Так, у рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Савіцький проти України» від 26.07.2012 та у справі «Глоба проти України» від 05.07.2012 вказано, що право на суд, захищене пунктом 1 статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін.

Відповідно до ч.6 ст.9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що вимоги (доводи), викладені у скарзі ОСОБА_2 вже були предметом судового дослідження та за результатом її розгляду постановлено ухвалу суду, якою скасовано постанову слідчого від 23.04.2019 р. про закриття кримінального провадження № 0001179, доходжу висновку про наявність підстав для відмови у відкритті провадження за даною скаргою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.7-9, 303, 304, 369-372 КПК України, слідчий суддя

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_2 на постанову слідчого СВ ДВП ГУНП в Дніпропетровській області від 23.04.2019 р. про закриття кримінального провадження № 0001179, відомості про яке внесено до ЄРДР 04.12.2018 р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.366, ч.1 ст.388 КК України.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження та може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня отримання її копії.

Слідчий суддя ОСОБА_1