КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/7424/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
Категорія: ст. ст. 170-173 КПК України
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою, з доповненнями представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2025 року, -

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2025 року задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту та накладено арешт на майно, яке було вилучено 21.07.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження № 0000774 від 02.07.2025, заборонивши відчужувати, розпоряджатися та користуватися ним у будь-який спосіб, а саме: мобільний телефон марки Apple iPhone 8 Plus imei: НОМЕР_1 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 ; мобільний телефон марки XUAWEI imei1: НОМЕР_3 , imei2: НОМЕР_4 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_5 ; мобільний телефон марки XUAWEI imei1: НОМЕР_6 , ішеі2: НОМЕР_7 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_8 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, з доповненнями, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, яке було вилучено 21.07.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження № 0000774 від 02.07.2025, заборонивши відчужувати, розпоряджатися та користуватися ним у будь-який спосіб майном, а саме: мобільний телефон марки Apple iPhone 8 Plus imei: НОМЕР_1 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 ; мобільний телефон марки XUAWEI imei1: НОМЕР_3 , imei2: НОМЕР_4 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_5 ; мобільний телефон марки XUAWEI imei1: НОМЕР_6 , ішеі2: НОМЕР_7 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_8 .

На обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт вважає, що оскаржувана ухвала є такою, що не відповідає вимогам ст. 370 КПК України щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості, винесеною з істотним порушенням вимог кримінально-процесуального законодавства України, а отже такою, що підлягає скасуванню.

Апелянт вказує, що обшук 21.07.2025 за адресою: АДРЕСА_1 проведено в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, однак сторона обвинувачення не надала доказів звернення до слідчого судді з клопотанням про його легалізацію у встановлений законом строк. Матеріали судового провадження не містять ухвали слідчого судді про дозвіл на такий обшук або про його подальше підтвердження.

На думку захисника, відсутність ухвали про легалізацію обшуку виключає можливість подальшого арешту вилученого майна. Захисник підкреслює, що невиконання вимоги про невідкладне звернення до суду із клопотанням про обшук позбавляє слідчого суддю можливості оцінити наявність підстав для проникнення до житла, що автоматично робить вилучене майно недопустимим доказом та позбавляє правового підґрунтя для арешту.

З доводів апеляційної скарги вбачається, що прокурор не довів відповідність вилучених у ОСОБА_6 мобільних телефонів критеріям речових доказів, визначених ст. 98 КПК України.

Апелянт наголошує, що ОСОБА_6 не є працівником правоохоронних органів та не згадується у будь-яких доказах, на які посилається сторона обвинувачення. У клопотанні прокурора не наведено жодного фактичного зв`язку між власницею телефонів та особами, які фігурують у провадженні. У матеріалах інших процесуальних рішень у цьому ж кримінальному провадженні (стосовно ОСОБА_9 ) протоколи обшуку від 21.07.2025 та огляду телефонів ОСОБА_6 не фігурують, що, за доводами захисту, підтверджує відсутність їх доказового значення.

Захисник також посилається на те, що орган досудового розслідування не призначав експертних досліджень щодо вилучених телефонів і не навів жодного аргументу щодо необхідності їх збереження шляхом арешту, а тому вважає, що орган досудового розслідування не довів необхідності арешту з огляду на відсутність ризиків, визначених ст. 170 КПК України.

Апелянт вказує, що ОСОБА_6 добровільно надала паролі та доступ до вилучених мобільних телефонів, що виключало необхідність їх фізичного вилучення з метою подолання захисту чи проведення експертизи.

Згідно з доводами захисту, неможливість скопіювання інформації чи потреба у спеціальному технічному дослідженні слідчим не встановлена. Тому підстави, передбачені ч. 2 ст. 168 КПК України для вилучення електронних інформаційних систем, були відсутні.

У доводах апеляції зазначено, що прокурором не доведено жодного факту, який би свідчив про можливу причетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, або до іншого правопорушення, яке розслідується у даному провадженні. Сторона обвинувачення не вказує, ким є ОСОБА_6 у межах кримінального провадження. Захист підкреслює, що прокурор не довів жодної обставини, яка б виправдовувала втручання у право власності.

У скарзі зазначено, що суд першої інстанції розглянув клопотання без належного повідомлення ОСОБА_6 як власника майна. На думку апелянта, це є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке призвело до необґрунтованого обмеження її права на власність та позбавило можливості надати суду пояснення, що могло вплинути на результат розгляду клопотання.

Також, як стверджує апелянт, слідчий суддя не навів встановлених обставин та не оцінив надані докази відповідно до ст. 94 КПК України, обмежився наведенням загальних положень КПК та цитуванням доводів прокурора, не проаналізував правових підстав для арешту та не встановив наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 170 КПК України, припустився механічного дублювання фрагментів із шаблонних ухвал, що свідчить про неналежне дослідження матеріалів.

Захист вказує, що прокурор не обґрунтував, які саме слідчі дії неможливо провести без арешту майна, а також що вилучені телефони не згадуються серед доказів, на яких ґрунтується підозра іншим особам у цьому кримінальному провадженні.

Заслухавши доповідь судді, доводи представника власника майна, яка підтримала подану апеляційну скаргу, з доповненнями, з наведених у ній підстав, думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, з доповненнями, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга, з доповненнямипредставника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається із наданих до суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, що СУ ГУ СБ України у м. Києві та Київській області розслідується кримінальне провадження №0000774 від 02.07.2025, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що невстановлені особи з числа громадян України вчиняють Державну зраду, тобто діяння, умисно вчинене на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, в умовах воєнного стану, що виразилось у допомозі проведення підривної діяльності проти України.

Встановлено, що керівник відділу одного з правоохоронних органів ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також його заступник ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мають безпосереднє відношення до приховування інформації про наявність російського громадянства у їхніх співробітників. Так, відповідно до посадових обов`язків, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 прямо відповідають за додержання режиму секретності. В той же час, ні ОСОБА_10 , ні ОСОБА_11 не вжили достатніх заходів, спрямованих на недопущення витоку інформації з обмеженим доступом, не зважаючи на отримання компрометуючих даних, під час перевірки інформації наданої співробітниками для оформлення відповідних допусків до державної таємниці.

Зокрема ряд співробітників, які мають близьких родичів - громадян рф, свідомо не вказали ці факти у відповідях п. 24 «Переліку питань, на які пропонується надати відповідь для оформлення допуску до державної таємниці».

В ході досудового розслідування встановлено, що відповідно до відповіді від оперативного підрозділу ГУ «Д» ДЗНД СБ України, працівники правоохоронного органу, що свідомо внесли недостовірні відомості до відповідних анкет при оформленні допусків до Державної таємниці щодо близьких родичів, маючи відповідні повноваження, використовуючи отриману в ході здійснення службової діяльності інформацію, імовірно вчиняють її збір та передачу представникам держави агресора, що призводить до завдання шкоди обороноздатності, державній, економічній чи інформаційній безпеці України, в умовах воєнного стану.

Таким чином учасниками протиправної діяльності є:

- ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , уродженець м. Луганськ, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

- ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_10 , уродженець м. Луганськ, Фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказані вище особи у своїй протиправній діяльності, з метою приховування від правоохоронних органів використовують месенджери (WhatsApp, Viber, Signal, Telegramта інші) електронну пошту, комп`ютерну техніку, мобільні телефони, магнітні носії інформації та інші технічні засоби, проводять особисті зустрічі між собою, при цьому, у зазначених засобах зв`язку, приналежних фігурантам кримінальної справи, може міститися підтверджуюча інформація щодо вчинення інкримінованого їм злочину.

Крім того, встановлено, що до вчинення злочину причетні співробітники Національного антикорупційного бюро України, котрі підтримують стійкі взаємовідносини з близькими родичами проживаючими на території держави агресора та тимчасово окупованій території України, про що останні не зазначають в офіційних документах.

Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_12 .

21 липня 2025 року на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України проведено невідкладний обшук, з метою врятування майна, за адресою: АДРЕСА_1 , де фактично проживає ОСОБА_13 , в ході якого було виявлено та вилучено: мобільний телефон марки Apple iPhone8 Plus imei: НОМЕР_1 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 ; мобільний телефон карки XUAWEIimei1: НОМЕР_3 , іmеі2: НОМЕР_4 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_5 ; мобільний телефон карки XUAWEI imei1: НОМЕР_6 , imei2: НОМЕР_7 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_8 .

Вказані предмети та речі належать на праві власності третім особам.

В ході проведення обшуку предмети оглянуто, й враховуючи, що протиправна діяльність вказаних осіб вчиняється приховано, є підстави вважати, що на вказаному пристрої містяться видалені та або приховані файли, у зв`язку з чим виникла необхідність в проведенні експертного дослідження щодо останнього.

Постановою старшого слідчого в ОВС слідчого управління ГУ СБ України у м. Києві та Київській області ОСОБА_14 від 21.07.2025 вилучені предмети визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

22.07.2025 через Укрпошту /а.с. 128/ прокурор відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 в межах даного кримінального провадження направив на адресу Печерського районного суду м. Києва клопотання про накладення арешту на майно, яке було вилучено 21.07.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження № 0000774 від 02.07.2025, заборонивши відчужувати, розпоряджатися та користуватися ним у будь-який спосіб майном, а саме: мобільний телефон марки Apple iPhone 8 Plus imei: НОМЕР_1 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 ; мобільний телефон марки XUAWEI imei1: НОМЕР_3 , imei2: НОМЕР_4 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_5 ; мобільний телефон марки XUAWEI imei1: НОМЕР_6 , ішеі2: НОМЕР_7 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_8 .

Дане клопотання надійшло до Печерського районного суду м. Києва 28.07.2025 /т.1 а.с. 1/.

29.07.2025 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва задоволено вказане клопотання прокурора та накладено арешт на майно, яке було вилучено 21.07.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження № 0000774 від 02.07.2025, заборонивши відчужувати, розпоряджатися та користуватися ним у будь-який спосіб майном, а саме: мобільний телефон марки Apple iPhone 8 Plus imei: НОМЕР_1 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 ; мобільний телефон марки XUAWEI imei1: НОМЕР_3 , imei2: НОМЕР_4 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_5 ; мобільний телефон марки XUAWEI imei1: НОМЕР_6 , ішеі2: НОМЕР_7 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_8 .

Задовольняючи дане клопотання, внесене в межах кримінального провадження за №0000774 від 02.07.2025, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України та накладаючи арешт на вказані мобільні телефони, слідчий суддя дослідивши надані матеріали, враховуючи відповідно до вимог ст. 173 КПК України наявність даних про достатність доказів, що вказують на наявність ознак кримінального порушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, наявність даних про належність майна, на яке прокурор просив накласти арешт, з метою забезпечення збереження речових доказів, вважав необхідним задовольнити вказане клопотання, накласти арешт на майно, оскільки вважав наявні передбачені ст. 170 КПК України підстави для його накладення та заборони розпоряджатися та використовувати зазначене майно.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

У рішеннях ЄСПЛ у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції», «Малама проти Греції», «Україна-Тюмень проти України», «Спорронг та Льонрот проти Швеції» констатовано, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення першого пункту дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном через введення в дію «законів». Крім того, верховенство права, один із фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей Конвенції. Також суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти через вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

Крім того, ЄСПЛ неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь.

ЄСПЛ вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК Україниповинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК Україниарештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК Україниречовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

Процедура вирішення питання про накладення арешту на майно визначена ст. 171 КПК.

Кримінальний процесуальний закон передбачає обов`язкові вимоги, яким має відповідати клопотання арешт майна і перевірку відповідності клопотання вказаним вимогам покладено на слідчого суддю.

Серед таких вимог згідно п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України зокрема є те, що у клопотанні про арешт майна має бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання, тобто правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Колегія суддів звертає увагу, що кожне кримінальне провадження має здійснюватись із суворим дотриманням норм кримінального процесуального законодавства, та до кожного учасника кримінального провадження має бути застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Згідно ч. 3 ст. 233 КПК слідчий, дізнавач, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення. У такому разі прокурор, слідчий, дізнавач за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку.

На переконання колегії суддів, вказаних вимог слідчим при зверненні із клопотанням про арешт майна та слідчим суддею при постановленні оскаржуваної ухвали, не дотримано.

Предметом апеляційного оскарження є ухвала слідчого судді, яка переглядається, виходячи з тих обставин кримінального провадження, які існували на день її постановлення.

Як убачається із даних протоколу обшуку від 21.07.2025 /т. 1 а.с. 121-125/, було проведено невідкладний обшук, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України, за відсутності ухвали слідчого судді про надання дозволу на обшук, у зв`язку із необхідністю врятування майна.

При цьому, станом на день розгляду слідчим суддею клопотання про арешт майна, матеріали клопотання не містили даних про виконання прокурором або слідчим вимог ч. 3 ст. 233 КПК України після проведення невідкладного обшуку у приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 , та постановлення слідчим суддею в порядку ч. 3 ст. 233 КПК Українивідповідної ухвали про надання дозволу на проведення обшуку за вказаною адресою.

Згідно даних наданих прокурором під час апеляційного розгляду 15.12.2025 копії ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 28.07.2025, вказаною ухвалою, постановленою в порядку ч. 3 ст. 233 КПК, надано дозвіл на проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , у кримінальному провадженні №0000774 від 02.07.2025.

Як убачається зі змісту вказаної ухвали, із відповідним клопотанням у порядку ч. 3 ст. 233 КПК про надання дозволу на обшук у кримінальному провадженні №0000774, слідчий звернувся 28.07.2025.

З наведеного убачається, що органом досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000774 не виконано вимоги ч. 3 ст. 233 КПК щодо невідкладного звернення після проведення обшуку, яке мало місце 21.07.2025, до слідчого судді із клопотанням про проведення обшуку, натомість ініційовано питання про накладення арешту на вилучене майно до вирішення питання про легалізацію проведеного обшуку. Матеріали клопотання, які обґрунтовують його вимоги не містять вказаної ухвали про обшук, яка була надана прокурор лише під час апеляційного розгляду.

Колегія суддів звертає увагу, що кожне кримінальне провадження має здійснюватись із суворим дотриманням норм кримінального процесуального законодавства, та до кожного учасника кримінального провадження має бути застосована належна правова процедура.

Однак вказані обставини залишились поза увагою слідчого судді. У ході розгляду клопотання про арешт майна, слідчим суддею не було досліджено питання дотримання органом досудового розслідування визначеної законом належної правової процедури та порядку вилучення майна при проведенні обшуку.

Крім того, як встановлено колегією суддів, слідчим суддею у порушення вимог п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт вилученого майна, належним чином не перевірено правову підставу для такого арешту та можливість використання даного майна як доказу у кримінальному провадженні, та не встановлено достатність доказів на підтвердження підстав для накладення арешту з метою забезпечення збереження речових доказів.

Так, як убачається зі змісту клопотання слідчого про арешт майна, в обґрунтування доводів про відповідність вилученого у ОСОБА_6 майна ознакам речових доказів у кримінальному провадженні, слідчий зазначив, що таке майно могло зберегти на собі сліди злочину.

Разом з тим, доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали клопотання не містять. Також не містять відомостей про причетність ОСОБА_6 до обставин, які встановлюються у кримінальному провадженні №0000774 від 02.07.2025, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Як клопотання прокурора, так і постанова про визнання майна речовим доказом містять лише посилання на те, що вилучене майно містить сліди кримінального правопорушення, без зазначення відомостей про те, які саме відомості про імовірне кримінальне правопорушення містять вилучені мобільні телефони, задля збереження яких доцільне накладення арешту. Долучений до клопотання протокол огляду вилученого майна від 21.07.2025 також не містить даних про те, які сліди або відомості містить на собі таке майно.

Крім того, у клопотанні не вказано, у який спосіб та для з`ясування яких обставин, що мають значення у даному кримінальному провадженні, можливе використання вилученого майна.

Вказані обставини також залишились поза увагою слідчого судді, який, наклавши арешт на майно з метою збереження речового доказу, не обгрунтував його відношення до обставин кримінального правопорушення, та не перевірив, чи відповідає таке майно ознакам речових доказів у кримінальному провадженні.

З матеріалів судового провадження вбачається, що накладення арешту на майно ОСОБА_6 за викладених у клопотанні обставин не виправдовує такий ступінь втручання у її права і свободи потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на вилучене майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

З урахуванням вищевикладеного у сукупності, на думку колегії суддів, прокурор в розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя належним чином не оцінив ці докази, з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

Наведене дає колегії суддів підстави вважати, що застосування заходів забезпечення кримінального провадження у виді обмеження права власності станом на день постановлення слідчим суддею оскаржуваної ухвали здійснено в порушення вимог закону, а отже втручання в право на володіння майном ОСОБА_6 здійснено без законних на те підстав, про що обгрунтовано зазначив апелянт в апеляційній скарзі.

Крім того, колегією суддів встановлено і інші істотні порушення слідчим суддею вимог кримінального процесуального закону.

Так, у відповідності ч. 1, 2 ст. 172 КПК України, клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Необхідність розгляду клопотання про арешт майна у відсутності власника майна завжди має бути об`єктивно обґрунтована з метою недопущення порушення права на захист особи та забезпечення змагальності, всебічності судового розгляду.

Відповідна необхідність може обумовлюватися наявністю обґрунтованої підозри, що власник майна, в разі повідомлення про наміри накласти арешт на його майно, може сховати, знищити, пошкодити, відчужити майно.

У будь-якому випадку слідчий повинен мотивувати необхідність розгляду клопотання без повідомлення власників майна, а слідчий суддя переконатися, що таке мотивування є обґрунтованим.

Однак, як убачається з оскаржуваної ухвали, слідчий суддя розглянув клопотання слідчого про арешт майна без повідомлення власника такого майна або його представника, жодним чином не мотивувавши своє рішення наявністю об`єктивних для цього підстав.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини звертав увагу, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві» ( рішення від 4 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції»(Bellet v. France), Series A № 333-B, crop. 42, пункт 36).

У справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 вересня 2017 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що національне законодавство України містить спеціальні норми щодо забезпечення інформування сторін процесу про ключові процесуальні дії і дотримання таким чином принципу рівності сторін та зберігання відповідної інформації, оскільки загальна концепція справедливого судового розгляду охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу.

Також зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що слідчим суддею під час розгляду клопотання про арешт майна допущено неповноту і необ`єктивність судового розгляду, яка полягає у тому, що слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі зазначає, що 21 липня 2025 року на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України проведено невідкладний обшук, з метою врятування майна, за адресою: АДРЕСА_4 , в ході якого було виявлено та вилучено: iPhone16 Pro Max, s/n: MQ9Q92944Y; ноутбук ASUS X55 VD разом із зарядним пристроєм. Проте накладено арешт на майно, яке було вилучено 21.07.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження № 0000774 від 02.07.2025, а саме: мобільний телефон марки Apple iPhone 8 Plus imei: НОМЕР_1 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 ; мобільний телефон марки XUAWEI imei1: НОМЕР_3 , imei2: НОМЕР_4 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_5 ; мобільний телефон марки XUAWEI imei1: НОМЕР_6 , ішеі2: НОМЕР_7 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_8 .

При цьому зі змісту оскаржуваної ухвали, а саме мотивувальної її частини не вбачається, що слідчим суддею досліджувалось питання, щодо накладення арешту на майно, яке було вилучено 21.07.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження № 0000774 від 02.07.2025.

Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, які свідчать про неповноту і необ`єктивність судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу, з доповненнями представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 29 липня 2025 року, якою задоволено клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту та накладено арешт на майно, яке було вилучено 21.07.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження № 0000774 від 02.07.2025, заборонивши відчужувати, розпоряджатися та користуватися ним у будь-який спосіб, а саме: мобільним телефоном марки Apple iPhone 8 Plus imei: НОМЕР_1 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 ; мобільним телефоном марки XUAWEI imei1: НОМЕР_3 , imei2: НОМЕР_4 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_5 ; мобільним телефоном марки XUAWEI imei1: НОМЕР_6 , ішеі2: НОМЕР_7 , з карткою мобільного оператора НОМЕР_8 , - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора у кримінальному провадженні - прокурора відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, яке було вилучено 21.07.2025 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , в рамках кримінального провадження № 0000774 від 02.07.2025, - відмовити.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4