Справа № 152/1706/24
Провадження №11-кп/801/995/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника

у режимі відеоконференції ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 , на ухвалу Немирівського районного суду Вінницької області від 25.08.2025, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0000533, внесеного до ЄРДР 10.07.2025, за обвинуваченням ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 25.08.2025, продовжено строк тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_9 на 60 днів, до 23.10.2025 включно.

Дане рішення суд першої інстанції мотивує тим, що ризики, які зазначені у клопотанні прокурора продовжують існувати, а тому строк дії запобіжного заходу слід продовжити.

В апеляційній скарзі обвинувачений захисник ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , просить скасувати ухвалу Немирівського районного суду Вінницької області від 25.08.2025, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ухвала суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою є незаконною та необґрунтованою, оскільки постановлена з істотним порушенням вимог ст. ст. 184, 199, 331 КПК України, без належної перевірки доводів сторони захисту.

Суд безпідставно обмежився загальними посиланнями на тяжкість інкримінованого злочину та можливість ухилення чи впливу на свідків, проте не навів жодних конкретних обставин і доказів, що підтверджують наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

Клопотання прокурора подано з порушенням установлених строків, при цьому суд не з`ясував підстав його обґрунтованості та формально погодився з доводами обвинувачення. Такий підхід суперечить вимогам національного законодавства та практиці ЄСПЛ, яка наголошує, що сама лише тяжкість злочину не може бути достатньою підставою для тримання особи під вартою.

Крім того, судом проігноровано дані про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який має постійне місце проживання, сім`ю, неповнолітніх дітей, міцні соціальні зв`язки та позитивні характеристики, що свідчить про відсутність ризиків ухилення від органів досудового розслідування та суду. Автоматична відмова у застосуванні застави та неврахування можливості використання більш м`яких запобіжних заходів порушує гарантії статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши доповідь судді, виступ захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підтримку апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Указаним вимогам ухвала Немирівського районного суду Вінницької області від 25.08.2025 відповідає.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою, а з частини третьої даної норми слідує, що звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, прокурор має викласти, зокрема обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 дотримався вимог кримінального процесуального закону.

Вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 , суд першої інстанції достатньо обґрунтував своє рішення.

Так, обвинувачений ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні низки злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України, відносяться до особливо тяжких.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою від 25.08.2025 строк тримання під вартою щодо ОСОБА_9 , обвинуваченого, зокрема, за ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, продовжено на 60 діб.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Суд першої інстанції встановив наявність і актуальність ризиків, передбачених пп. 1, 3, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, з урахуванням тяжкості інкримінованих ОСОБА_9 злочинів, а саме розбою, передбаченого ч. 4 ст. 187 КК України, та умисного вбивства з корисливих мотивів, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, суд дійшов висновку, що обвинувачений об`єктивно має підстави для ухилення від суду та уникнення кримінальної відповідальності. Санкції зазначених статей передбачають покарання у вигляді тривалого строку позбавлення волі, що само по собі створює високий ризик переховування від правосуддя.

Крім того, суд врахував, що кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду і не всі потерпілі та свідки були допитані, отже, існує реальна можливість незаконного впливу на них з боку обвинуваченого з метою зміни їхніх показань чи уникнення викриття. З огляду на характер інкримінованих діянь та їх тяжкі наслідки заподіяння смерті людині, суд також вбачає ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином, зокрема шляхом знищення чи спотворення доказів або тиску на експертів.

Окремо враховано імовірність вчинення ОСОБА_9 іншого кримінального правопорушення, оскільки тяжкість обвинувачення, спосіб та обставини інкримінованих дій свідчать про високий рівень суспільної небезпечності його поведінки та схильність до агресивних і насильницьких злочинів. Саме сукупність наведених факторів дала підстави суду зробити висновок про актуальність усіх зазначених ризиків, які не можуть бути усунені застосуванням більш м`яких запобіжних заходів.

Суд першої інстанції взяв до відома, дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_9 , зокрема врахував, що він є громадянином України, має постійне місце проживання, роботу, сім`ю, перебуває у шлюбі та утримує двох малолітніх дітей, а також раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, характеризується позитивно за місцем проживання.

Разом із тим, суд обґрунтовано дійшов висновку, що зазначені дані, хоча й свідчать про наявність у обвинуваченого соціальних зв`язків, не нівелюють встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Зокрема, наявність сім`ї та роботи не є перешкодою для ухилення від суду або здійснення незаконного впливу на свідків та потерпілих. Суд підкреслив, що за таких обставин соціальні зв`язки не гарантують належної процесуальної поведінки та не усувають ризиків, які реально існують і підтверджені матеріалами кримінального провадження

Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції законними та належно мотивованими. Суд не обмежився формальним посиланням на тяжкість інкримінованого злочину, а навів сукупність конкретних і взаємопов`язаних чинників, які у своїй сукупності свідчать про необхідність продовження запобіжного заходу.

Такий підхід повністю узгоджується з критерієм «relevant and sufficient reasons» («належні й достатні підстави»), сформульованим у практиці ЄСПЛ.

Зокрема, у справі «Бузаджи проти Республіки Молдова» (§§ 102104) Європейський суд з прав людини наголосив, що після певного часу національні суди зобов`язані наводити конкретні та переконливі мотиви, чому продовження тримання під вартою залишається необхідним.

Аналогічна позиція викладена у справах «Ілійков проти Болгарії» (§§ 8084) де Європейський суд з прав людини зазначив, що лише абстрактне посилання на тяжкість злочину є недостатнім і повинно доповнюватися аналізом актуальних ризиків у конкретних обставинах справи.

Відповідно до цих стандартів суд першої інстанції показав, які саме ризики продовжують існувати на момент розгляду клопотання і чому вони не можуть бути нейтралізовані застосуванням більш м`яких запобіжних заходів. При цьому було враховано й перебіг часу з моменту первинного обрання запобіжного заходу: суд обґрунтував, що сам по собі «плин часу» не усунув ризиків, адже ключові процесуальні дії ще не завершені, а обвинувачений з огляду на тяжкість обвинувачення та суворість покарання залишається зацікавленим в ухиленні від правосуддя чи у впливі на свідків і потерпілих.

Таким чином, висновки суду першої інстанції не лише відповідають вимогам національного законодавства, а й узгоджуються з підходами, закріпленими у практиці Європейський суд з прав людини, зокрема у справах «Самойлович проти України» (§ 49) та інших, де Європейський суд з прав людини підкреслював, що належне обґрунтування має містити посилання на конкретні та актуальні ризики, які не втрачають своєї сили лише з огляду на тривалість тримання особи під вартою.

Посилання захисника на нібито порушення ч. 1 ст. 199 КПК України (строки звернення) є безпідставними. Норми ст. 199 КПК України регламентують процесуальний режим переважно для стадії досудового розслідування. Натомість під час судового розгляду питання продовження дії запобіжного заходу вирішується за правилами ст. 331 КПК України у строк до спливу дії попередньої ухвали; звернення прокурора від 22.08.2025 і розгляд 25.08.2025 відбулися в межах дії попереднього строку, що відповідає закону. Порушень, які б тягли скасування ухвали (ст. 409 КПК України), колегія не встановила.

Апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 зводиться до загальної незгоди з оцінкою доказів. Проте суд першої інстанції обґрунтовано врахував: тяжкість інкримінованих насильницьких злочинів і передбаченого покарання; незавершеність дослідження доказів у суді (наявність не допитаних учасників процесу, щодо яких імовірний вплив); характер протиправних дій, що зумовлює високу спонуку до ухилення; дані про можливість перешкоджання встановленню істини.

Щодо твердження захисника про можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, суд першої інстанції вірно дійшов до висновку, що жоден більш м`який запобіжний захід не зможе у повній мірі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого, оскільки вони мають декларативний характер і не спроможні запобігти ризику тиску на свідків та потерпілих, оскільки обмежуються лише процесуальними застереженнями, але не створюють ефективного механізму їх реального виконання в умовах пред`явленого обвинувачення.

Оцінюючи можливість визначення застави як альтернативи триманню під вартою, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України суд має право не визначати розмір застави у провадженнях щодо особливо тяжких злочинів проти життя та здоров`я особи, якщо застосування застави не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

У своєму рішенні суд першої інстанції докладно вказав, що у даному випадку ОСОБА_9 інкриміновано вчинення розбою, за ч. 4 ст. 187 КК України, а також умисного вбивства з корисливих мотивів, передбаченого п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України. Це злочини, що за своєю правовою природою та суспільною небезпечністю відносяться до категорії особливо тяжких і тягнуть за собою покарання у вигляді тривалого позбавлення волі, фактично без можливості застосування більш м`якого виду відповідальності.

За таких обставин колегія суддів погоджується із рішенням суду, оскільки цілком обґрунтоване те твердження, що будь-який, навіть значний, розмір застави не здатний нівелювати наявні ризики, визначені ст. 177 КПК України. Передусім ідеться про ризик ухилення від суду, оскільки усвідомлення невідворотності суворого покарання саме по собі створює сильну мотивацію для втечі.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що запобіжний захід у вигляді застави має на меті забезпечення належної процесуальної поведінки, проте у ситуації, коли обвинувачений притягується до відповідальності за особливо тяжкі злочини проти життя, цей запобіжний захід не створює ефективних гарантій, що він не спробує переховуватися чи перешкоджати кримінальному провадженню. Ухвала першої інстанції містить достатнє мотивування, чому в умовах конкретної справи застава не є адекватним механізмом для досягнення цілей кримінального провадження.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала Немирівського районного суду Вінницької області від 25.08.2025 є законною та обґрунтованою, підстав для її скасування, про що порушується питання в апеляційній скарзі, не встановлено, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419, 422-1 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 , залишити без задоволення.

Ухвалу Немирівського районного суду Вінницької області від 25.08.2025, якою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_9 у кримінальному провадженні № 0000533, внесеного до ЄРДР 10.07.2025, за обвинуваченням ОСОБА_9 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набуває законної сили з моменту оголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4