ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 444/4125/24

провадження № 51-2565км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції захисника ОСОБА_6 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 , на ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно

ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

громадянина України,

уродженця с. Боянець

Жовківського району Львівської області,

раніше не судимого,

засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 239, ч. 2 ст. 342 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Обставини, встановлені за рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст судових рішень

Жовківський районний суд Львівської област вироком від 06 листопада 2024 року визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 239, ч. 2 ст. 342 КК, та призначив йому покарання у виді штрафа:

- за ч. 1 ст. 239 КК - в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн;

- за ч. 2 ст. 342 КК - в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 1100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 18700 грн.

Вирішив питання щодо речових доказів та скасував арешти майна у кримінальному провадженні.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, залишив без розгляду.

За обставин, детально викладених у вироку суду першої інстанції, 22 серпня 2024 року ОСОБА_7 , на території господарства АДРЕСА_1 , розмістив у салон автомобіля «Volkswagen Т4» рештки тваринного походження, які утворилися в результаті проведеного ним розбирання тварин.

Після чого, близько 13:00, діючи умисно, тобто усвідомлюючи протиправність і суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і свідомо бажаючи їх настання, в порушення ст. 33 Закону України «Про відходи», ст. 25 Закону України «Про побічні продукти тваринного походження, не призначені для споживання людиною», ст. 46 Закону України «Про охорону земель», ст. 16 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ст. 22 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення», ОСОБА_7 використовуючи зазначений вище транспортний засіб, вивіз рештки тваринного походження в лісовий масив між населеними пунктами Боянець - Великі Мости, а саме хутір «Станислівка», скинув їх у яму, тим самим забруднив земельну ділянку відходами, шкідливими для довкілля, що проявилось у накопиченні в ґрунті токсичних хімічних сполук, хвороботворних бактерій та паразитів, які можуть викликати спільні для людей і тварин захворювання.

Крім цього, 22 серпня 2024 року близько 12:50 поліцейським офіцерам громади СВГ ВП Червоноградського РВП ГУ НП у Львівській області - капітану поліції ОСОБА_8 та капітану поліції ОСОБА_9 надійшло усне повідомлення про те, що в лісовий масив між населеними пунктами Боянець -Великі Мости Червоноградського району Львівської області заїхав автомобіль «Volkswagen Т4», який ймовірно буде скидати рештки тваринного походження (копита, голови, шкіри).

Під час виконання службових обов`язків ці поліціейські прибули в указаний вище лісовий масив, де виявили автомобіль «Volkswagen Т4», за кермом якого був ОСОБА_7 , працівник поліції ОСОБА_8 відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» висунув йому вимогу пред`явити посвідчення водія та технічний паспорт, однак ОСОБА_7 маючи умисел на вчинення протиправних дій, не виконав законної вимоги працівника поліції, почав рух автомобілем, чим вчинив опір працівнику поліції ОСОБА_8 .

За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у забруднення земель відходами, шкідливими для довкілля, внаслідок порушення спеціальних правил, що створило небезпеку для довкілля, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 239 КК, та у опорі працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК.

Львівський апеляційний суд ухвалою від 10 квітня 2025 року змінив вирок місцевого суду в частині застосування спеціальної конфіскації та на підставі ч. 1 ст. 96-1, ч. 9 ст. 100 КК конфіскував у власність держави транспортний засіб марки «Volkswagen Т4».

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишив без змін.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд справи у цьому суді.

Автор скарги, обгрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що суд не переконався у справедливій рівновазі між вимогами загального інтересу і захистом фундаментального права особи, покладаючи на неї надмірний індивідуальний тягар, з огляду на ступінь тяжкості правопорушення, розмір завданих збитків, суму штрафа, вартість автомобіля (яка значно перевищує розмір завданих збитків і суму штрафу), який вирішено апеляційним судом конфіскувати, що є порушенням ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Звертає увагу, що у супереч вимог ч. 6 ст. 91 КПК, сторона обвинувачення ні у обвинувальному акті, ні у судовому засіданні не зазначала, що автомобіль був знаряддям кримінального правопорушення і підлягає спеціальній конфіскації та не заявляла такого клопотання, крім того у судових дебатах прокурор висловився щодо скасування арешту майна.

Касатор стверджує, що відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України автомобіль, про конфіскацію якого йде мова, належить на праві спільної сумісної власності дружині засудженого, оскільки шлюб між ними укладено 08 серпня 2013 року, зареєстровано автомобіль 06 литоспада 2014 року, а відповідно ст. 183 Цивільного кодексу України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення, тож до цього автомобіля не може бути застосована конфіскація.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції усупереч клопотанню прокурора, підтриманого захисником, про відкладення розгляду справи, у зв`язку із неявкою засудженого, розглянув справу за його відсутності й помилково вказав про те, що ОСОБА_7 не повідомив причин неявки у судове засідання, залишивши поза увагою те, що захисник повідомив про причини його неявки, у зв`язку із хворобою.

Уважає ухвалу апеляційного суду незаконною та необгрунтованою, оскільки судом не надано оцінки позиції сторони захисту.

Позиції учасників судового провадження

Захисник підтримав касаційну скаргу.

Прокурор заперечував щодо задоволення касаційної скарги.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження й доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК.

Згідно із ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновків суду про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом, а також правильності кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 239, ч. 2 ст. 342 КК та справедливості призначеного покарання Верховний Суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судових рішень в цій частині ніхто не оскаржує.

Доводи захисника, які зводяться до оспорювання правомірності застосування інституту спеціальної конфіскації, Суд уважає частково слушними з огляду на таке.

Як видно з матеріалів справи, у цьому провадженні під час судового розгляду засуджений визнав свою винуватість, добровільно погодився зі скороченою процедурою розгляду й не заперечував фактичних обставин кримінального провадження. Тому на підставі ч. 3 ст. 349 КПК за згодою всіх учасників судового провадження, докази щодо фактичних обставин судом не досліджувалися. При цьому прокурор не ставив перед судом питання про спеціальну конфіскацію майна засудженого і, як убачається із дослідженого технічного запису судового засідання, у судових дебатах висловився щодо скасування арешту автомобіля і повернення його ОСОБА_7 . Тож, за результатом розгляду кримінального провадження суд першої інстанції не застосував спеціальної конфіскації автомобіля. Прийняте місцевим судом рішення ні засуджений, ні його захисник не оскаржували.

Однак суд апеляційної інстанції за результатами перегляду рішення місцевого суду за скаргою прокурора, в частині вирішення долі речового доказу (автомобіля), вказав про його спеціальну конфіскацію у власність держави.

Проте, із такими висновками суду апеляційної інстанції касаційний суд погодитися не може з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 96-1 КК спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 96-2 КК спеціальна конфіскація застосовується, зокрема, у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Аналогічні положення наведено й у п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК, де зазначено, щогроші, цінності та інше майно, які, зокрема, використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та/або зберегли на собі його сліди, конфіскуються, крім випадків, коли власник (законний володілець) не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Із наведених вище положень закону випливає, що спеціальна конфіскація є способом захисту суспільства та має на меті не покарання, а вилучення з обігу майна, пов`язаного зі злочином.

Водночас, Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції з прав людини і основоположних свобод, кожна фізична чи юридична особа має право на повагу до своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною 1 ст. 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 19 цього Закону, якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.

Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до положень частин 1, 5 ст. 3 КК законодавство України про кримінальну відповідальність становить Кримінальний кодекс України, який ґрунтується на Конституції України та загальновизнаних принципах і нормах міжнародного права. Закони України про кримінальну відповідальність повинні відповідати положенням, що містяться в чинних міжнародних договорах, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

У ст. 8 КПК зазначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики ЄСПЛ.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини застосування конфіскації майна в конкретному випадку буде відповідати вимогам ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції не просто за умови, якщо така конфіскація формально ґрунтується на вимогах закону, але й за умови, що така законна конфіскація у даній конкретній ситуації не порушує «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб».

Отже, при застосуванні конфіскації майна в кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».

У цьому кримінальному провадженні вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено, крім іншого, за забруднення земель відходами, шкідливими для довкілля, внаслідок порушення спеціальних правил, що створило небезпеку для довкілля, що згідно з копією претензії Державної екологічної інспекції у Львівській області про відшкодування шкоди, завданої державі порушенням вимог природоохоронного законодавства, наданої захисником до заперечень на апеляційну скаргу прокурора, заподіяло шкоду у розмірі 493,55 грн. За зазначене вище місцевий суд призначив ОСОБА_7 покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн.

Як убачається з матеріалів справи засуджений сплатив суму шкоди завдану державі порушенням вимог природоохоронного законодавства до ухвалення вироку (11 жовтня 2024 року), а відразу після ухвалення вироку місцевим судом сплатив і суму штрафу.

Крім того, з матеріалів справи видно, що сторона захисту у запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, як і в касаційній скарзі зазначала про використання автомобіля сім`єю засудженого.

Також захисником на стадії апеляційного розгляду до заперечень було додано роздруківку орієнтовної, середньої ринкової вартості автомобіля, аналогічного тому, про конфіскацію якого йде мова, і вона становить 306 742, 43 грн.

Водночас, вирішуючи долю речового доказу у кримінальному провадженні - автомобіля, апеляційний суд у повній мірі не врахував викладених вище положень національного права та практики тлумачення й застосування положень міжнародного законодавства, належним чином не врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК є нетяжким злочином, конкретні обставини кримінального провадження, а також доводи сторони захисту, вартість транспортного засобу, яка значно перевищує розмір завданих матеріальних збитків та суми штрафу, тобто є неспівмірною.

З огляду на викладене, колегія суддів касаційного суду вважає, що рішення апеляційного суду про спеціальну конфіскацію автомобіля марки «Volkswagen Т4» (Фольксваген Т4), є неправильним, оскільки застосування конфіскації в цьому випадку становитиме непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном, гарантованого ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Отже, очевидним є те, що апеляційний суд істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону в частині вирішення питання про долю речового доказу та застосування спеціальної конфіскації, а тому рішення цього суду в цій частині є необґрунтованим і підлягає зміні, а вимоги касаційної скарги захисника - частковому задоволенню.

Стосовно розгляду апеляційним судом справи за відсутності ОСОБА_7 .

З матеріаллів кримінального провадження та технічного запису судового засідання в суді апеляційної інстанції видно, що цей суд не визнавав обов`язковою участь засудженого у судовому засіданні, ОСОБА_7 не подавав клопотання про розгляд апеляційної скарги за його участю і був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи.

У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про відкладення розгляду справи для дотримання права засудженого, яке було підтримане захисником, при цьому адвокат пояснив, що його підзахисний бажає приймати участь у розгляді апеляційної скарги прокурора, проте через хворобу не зміг прибути до суду.

Однак суд апеляційної інстанції не зважив належним чином на заявлені клопотання та пояснення захисника засудженого з приводу поважності причин неприбуття його підзахисного та його бажання приймати участь у розгляді скарги і розглянув справу за відсутності ОСОБА_7 .

Разом з тим, зважаючи, що Верховний Суд дійшов висновку про необгрунтваність застосування спеціальної конфіскації у цьому провадженні, тобто відновив порушене право засудженого у цій частині, скасування рішення апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд в суд апеляційної інстанції, через розгляд цим судом питання застосування спеціальної конфіскації за відсутності засудженого позбавлений сенсу і з урахуванням наведеного це a priori не може призвести до ухвалення судом попередньої інстанції іншого рішення.

Керуючись статтями 433, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Львівського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року в кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 - змінити.

Виключити з вказаного вище судового рішення посилання на застосування спеціальної конфіскації у власність держави автомобіля «Volkswagen Т4» (Фольксваген Т4), державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований на ОСОБА_7 .

У решті рішення суду залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3