ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2914/25 Справа № 933/177/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року Колегія суддів Дніпровського апеляційного суду в складі:

судді доповідача ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника обвинувачено ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Олександрівського районного суду Донецької області від 04 липня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000063 від 04.02.2025 року відносно:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Доброводи Збаразького району Тернопільської області, громадянина України, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, солдата, водія другого відділення третього взводу протитанкових ракетних комплексів першої роти протитанкових ракетних комплексів військової частини НОМЕР_1 , що має середню спеціальну освіту, одруженого, що має на утриманні чотирьох неповнолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Обставини, встановлені судом 1-ї інстанції :

Вироком Олександрівського районного суду Донецької області від 04 липня 2025 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та на підставі ст. 69 КК України призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст. 58 КК України замінено ОСОБА_8 призначене покарання у виді 2 років позбавлення волі на 2 (два) роки службового обмеження з відрахуванням із суми грошового забезпечення в дохід держави 20 (двадцяти) відсотків.

Ухвалено, що під час відбування покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.

Вирішено питання щодо початку строку відбування покарання; стягнення процесуальних витрат; скасування арешту з майна; долі речових доказів.

Судом 1-ї інстанції встановлено, що відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.09.2024 № 141, солдата ОСОБА_8 призначено на посаду водія другого відділення третього взводу протитанкових ракетних комплексів першої роти протитанкових ракетних комплексів вказаної військової частини, зараховано до списків особового складу та на всі види забезпечення.

Будучи військовослужбовцем Збройних сил України, солдат ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, був зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України, бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про дорожній рух», учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правила дорожнього руху), та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам.

Відповідно до п. 10.1 Правил дорожнього руху, перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Відповідно до п. 10.9 Правил дорожнього руху, під час руху транспортного засобу заднім ходом водій не повинен створювати небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху. Для забезпечення безпеки руху він у разі потреби повинен звернутися за допомогою до інших осіб.

Проте, солдат ОСОБА_8 , достовірно знаючи вимоги вказаного вище законодавства, яке регламентує правила дорожнього руху та маючи можливість належно їх виконувати, діючи із кримінальною протиправною недбалістю, тобто не передбачаючи можливості настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, допустив їх порушення та вчинив злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту.

Солдат ОСОБА_8 , близько 10 години 50 хвилин 04 лютого 2025 року, у світлий час доби, маючи при собі посвідчення на право керування транспортним засобом категорії «В», та будучи при цьому водієм належного йому автомобіля марки «NISSAN» моделі «D22 DOUBLE CАВ 4х4», європейський реєстраційний номер НОМЕР_2 , перебував в автомобілі, який стояв на прилеглій до магазину «Яна» території по вулиці Космонавтів, 77-Б, в селі Шостаківка Новодонецької селищної громади Краматорського району Донецької області, де чекав на пасажира ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В той самий час, позаду вказаного автомобіля, на відстані приблизно від 2 до 3 метрів від його задньої частини, на вказаній прилеглій території стояла пішохід ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка чекала автобус.

Дочекавшись пасажира ОСОБА_9 , який підійшов до вказаного автомобіля і сів на переднє пасажирське сидіння, солдат ОСОБА_8 , діючи необережно, проявляючи кримінальну протиправну недбалість, не передбачаючи можливості настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був і міг їх передбачити, не маючи перешкод технічного характеру для безпечного керування транспортним засобом, перед початком руху заднім ходом не переконався, що це буде безпечним, та не створить небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху, для забезпечення безпеки руху не звернувся за допомогою до інших осіб, та почав здійснювати рух заднім ходом, під час якого на вказаній ділянці прилеглої території, лівою задньою частиною керованого ним автомобіля скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка стояла позаду вказаного автомобіля, на відстані приблизно від 2 до 3 метрів від його задньої частини, та була звернута до вказаного автомобіля лівою стороною свого тіла, і яка після вказаного наїзду впала обличчям на дорожнє покриття.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної події пішохід ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритого перелому нижньої щелепи по рівню 1-х зубів із забійною раною та садном верхньої губи, саден та забійно-рваних ран обличчя, закритих переломів лівої ключиці, подвійного поперечного перелому груднини, переломів ребер зліва 2-7-го по середньо-ключичній лінії та 2-го ребра по лопатковій лінії, справа 1-10 ребер по середньо-пахвинній лінії, розриву капсули та забою правої легені, поперечного перелому тіла 12-го грудного хребця з ушкодженням спинного мозку та крововиливом під м`якими мозковими оболонками, розриву лівого клубо-крижового сполучення, забійно-рваних ран лівої кисті та лівої ноги з двобічним гемотораксом, які ускладнились травматичним шоком тяжкого ступеня. Смерть ОСОБА_10 настала внаслідок травматичного шоку, який розвинувся як ускладнення отриманої внаслідок вказаної ДТП вищевказаної множинної тяжкої закритої травми тіла. Виявлені при дослідженні трупа ОСОБА_10 тілесні ушкодження стосовно живих осіб мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя під час спричинення, та знаходяться в прямому причинному зв`язку із настанням смерті.

Допущені солдатом ОСОБА_8 порушення вимог п.п. 10.1 та 10.9 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної події та суспільно небезпечними наслідками у вигляді смерті потерпілої ОСОБА_10 .

Доводи апеляційних скарг:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 , діючи в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , просить вирок Олександрівського районного суду Донецької області від 04 липня 2025 року змінити. Виключити з вироку вказівку про застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Призначене покарання у виді 2 (двох) років службового обмеження з відрахуванням із суми грошового забезпечення в дохід держави 20 (двадцяти) відсотків замінити на покарання у виді 2 (двох) років службового обмеження з відрахуванням із суми грошового забезпечення в дохід держави 10 (десяти) відсотків.

В обгрунтування апеляційних вимог зазначає, що не оспорюючи вину ОСОБА_8 у скоєному злочині, вважає оскаржений вирок таким, що підлягає зміні в частині призначеного покарання через порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.

Вважає, що існують підстави для пом?якшення призначеного ОСОБА_8 покарання та зміни вироку. Звертає увагу, що передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами носить альтернативний характер. Тобто, суд не зобов`язаний його застосовувати в обо`язковому порядку.

Зазначає, що суд не врахував в повній мірі, що ОСОБА_8 є військовослужбовцем, учасником бойових дій, займає посаду водія, з 18.09.2024 р. зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , та приступив до виконання службових обов?язків на посаді водія другого відділення третього взводу протитанкових ракетних комплексів, має нагороди командування, Президента України та громадської організації, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває.

Звертає увагу, що позбавлення права керування транспортними засобами на один рік є несправедливим, оскільки застосування вказаного додаткового покарання позбавить його можливості виконувати службові обов?язки та може вплинути на виконання бойових завдань його військовим підрозділом.

Зазначає, що стан здоров?я ОСОБА_8 : втрата 25 відсотків професійної працездатності по захворюванню пов?язаному з захистом Батьківщини та захворювання пов?язані з проходженням військової служби перешкоджатиме виконанню покладених на нього інших завдань.

Судом не в повній мірі враховано, що як військовослужбовець ОСОБА_8 має високу мотивацію щодо служби в Збройних Силах України, сумлінно виконує посадові обов?язки, оскільки будучи багатодітним батьком та маючи підстави для відстрочки від від мобілації за сімейними обставинами, обвинувачений прийняв рішення захищати Батьківщину за власним бажанням.

Вважає, що призначаючи покарання у виді службового обмеження з відрахуванням із суми грошового забезпечення в дохід держави 20 відсотків на строк 2 роки, суд не врахував матеріальний стан ОСОБА_8 , який має на утриманні 4 неповнолітніх дітей.

Також не в повній мірі врахував стан здоров?я обвинуваченого, який має ряд захворювань, пов?язаних із захистом Баттьківщини, а саме: ішемічну хворобу сердця, атеросклеротичний кардіосклероз, аортосклероз, гіпертонічну хворобу другої стадії, гіпертензивне сердце, цукровий діабет 2 типу, середнього ступеня важкості та інші. Через незадовідьний стан здоров?я ОСОБА_8 потребує дороговартісного та безперервного лікування.

Вважає, що суд не в повній мірі врахував, що обвинувачений:

повністю та беззастережно визнав свою вину, розкаявся, засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер, висловив жаль з приводу своєї протиправної поведінки, добровільно, в повному обсязі відшкодував заподіяну шкоду, сприяв у розкритті злочину;

після настання дорожньо-транспортної пригоди обвинуваений залишався на місці до приїзду поліції та швидкої допомоги. Під час скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_8 у стані алкогольного чи будь-якого іншого сп?яніння неперебував;

поведінку обвинуваченого після вчинених ним протиправних дій та психологічне ставлення до скоєного кримінального правопорушення, а саме: в судовому засіданні неодноразово просив вибачення у потерпілої, розкаювався у вчиненому, компенсував потерпілій моральну та матеріальну шкоду в повному обсязі. Потерпіла не має до нього жодних претензій.

Позиції сторін в суді :

Захисник ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримала свою апеляційну скаргу в повному обсязі, просила її задовольнити з підстав, наведених в ній.

Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого, просив її залишити без задоволення, а вирок суду 1-ї інстанції без змін, як законний та обгрунтований.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судове засідання не з?явився, був належним чином повідомлений про місце, день та час судового розгляду, заяв та клопотань про відкладення розгляду справим від нього на адресу суду не надходило.

З огляду на те, що категорія обвинувачення та характер апеляційної скарги захисника обвинуваченого не тягнуть за кримінальним процесуальним законом обов`язкової участі обвинуваченого в судовому засіданні, колегія суддів вважає можливим проведення розгляду апеляційної скарги захисника обвинуваченого без участі ОСОБА_8 .

Потерпіла ОСОБА_11 в судове засідання не з?явилась, надала заяву, в якій просила розгляд справи здійснити за її відсутності.

Висновки суду:

Заслухавши доповідь судді, пояснення участинік судового засідання, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати ним відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, при розгляді даного провадження суд першої інстанції цих вимог закону дотримався і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини справи і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється, у зв`язку з чим з огляду на положення ч. 1 ст. 404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Щодо призначеного судом першої інстанції ОСОБА_8 покарання, то слід зазначити наступне.

Згідно зі ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Крім того, призначене особі покарання має бути необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

При призначенні покарання, суд першої інстанції належним чином врахував усі конкретні обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке, згідно положення ст. 12 КК України, є тяжким злочином, особу обвинуваченого, який є військовослужбовцем ЗСУ, учасником бойових дій (а.с. 180-182 т. 1); має 25% втрати професійної працездатності по захворюванню пов`язаному з захистом Батьківщини та захворювання пов`язані з проходженням військової служби (а.с. 183, 206 т. 1); одружений, має на утримані 4-х неповнолітніх дітей (а.с. 189-193 т. 1); на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога КНП «Збразька Центральна Лікарні» Збразької міської ради, не перебуває (а.с. 197,199 т. 1); має нагороди командування, Президента України та громадської організації (а.с. 202-205 т. 1); раніше не судимий (а.с. 200-201 т. 1).

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Отже, зазначена стаття кримінального закону передбачає поряд з основним покаранням додаткове.

Суд першої інстанції, обираючи вид та міру, як основного так і додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , врахував конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, ступінь тяжкості вчиненого злочину, характер і ступінь його суспільної небезпеки, позицію потерпілої, сукупність всіх даних, які характеризують його особу, в тому числі й ті, на які посилається сторона захисту у поданій апеляційній скарзі, та призначив покарання необхідне та достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Судова колегія погоджується із даним висновком місцевого суду, вважаючи його достатнього обґрунтованим та вмотивованим, а доводи апеляційної скарги про необхідність змінити розмір відрахування відсотків з суми грошового забезпеення в дохід держави безпідставними.

Так, колегія суддів враховує, що загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування розміру відрахування відсотків з суми забезпечення в дохід держави в межах, встановлених законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 58 КК України із суми грошового забезпечення засудженого до службового обмеження провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків.

Під час апедяційного розгляду стороною захисту не було надано переконливих доказів та не було встановлено під час судового розгляду обставин, які б свідчили про необхідність застосування до ОСОБА_8 при призначенні йому службового обмеження відрахування в доход держави у мінімальному розмірі, встановленому нормою КК України.

Апеляційна скарга сторони захисту, у більшості своїх доводів, зводиться до неврахування судом позитивної характеристики особи обвинуваченого, думки потерпілої щодо покарання, відсутності обтяжуючих та наявності декількох пом`якшуючих покарання обставин.

Колегія суддів не ставить під сумнів існування вказаних обставин справи, однак зазначає, що вони були належним чином враховані судом 1-ї інстанції при застосуванні правил ст.69 КК України та обранні більш м`якого виду покарання, ніж передбаченого санкцією ч.2ст.286 КК України, та не можуть бути безумовною підставою для застосування при службовому обмеженні відрахування в доход держави у мінімальному розмірі, передбаченому ст. 58 КК України.

Так, у поданій апеляційній скарзі не обґрунтовано, яким чином беззастережне визнання своєї вини, розкаяння, засудження свого вчинку, визнання його антигромадського характеру, висловлення жалю з приводу своєї протиправної поведінки, добровільне в повному обсязі відшкодування заподіяної шкоди, сприяння у розкритті злочину свідчить про можливість його виправлення без достатнього покарання, яке ОСОБА_8 було визначено із застосуванням положень ст. 69 КК України. Наявність сім`ї та неповнолітніх дітей в останнього та позитивна характеристика, нагороди та перебуванням на військовій службі існували і до події, яка останньому ставиться в вину.

Стосовно необережності вчинення злочину, то вказану обставину потрібно враховувати із тяжкістю вчиненого діяння, яке, відповідно до ст.12 КК України, належить до тяжких та наслідків, які настали, а саме смерті потерпілої ОСОБА_10 .

При цьому, тяжкі наслідки у виді смерті людини є непоправними і не можуть бути компенсовані відшкодуванням шкоди у матеріальному виразі.

Сама по собі позитивна характеристика обвинуваченого носить формальний характер та жодним чином не зменшує суспільної небезпечності як його самого, так і правопорушення, вчиненого останнім, який нехтував елементарними (базовими) правилами безпеки під час керування транспортним засобом, як об`єктом підвищеної небезпеки.

Є непереконливою і позиція сторони захисту про неврахування при призначенні обвинуваченому покарання його стану здоров?я, оскільки такий був врахований судом при обрані виду та міри покарання.

Посилання сторони захисту на те, що застосування до ОСОБА_8 додаткового покарання та позбавлення його права керувати транспортними засобами позбавить останнього виконувати службові обов?язки та може вплинути на виконання бойових завдань його військовим підрозділом, суд апеляційної інтанції не вважає слушними. Апеляційний суд звертає увагу, що додаткове покарання ОСОБА_8 судом визначено у мінімальному його розмірі. Разом з тим, наслідки, що настали внаслідок вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, є саме смерть людини, життя якої не може бути відновлене через незворотність смерті. Така позиція не суперечить висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року (справа № 439/397/17, провадження № 13-66 кс 18). Саме не виконання елементарних правил дорожнього руху, які ОСОБА_8 , як водій транспортного засобу, повинен знати та виконувати, потягли тяжкі наслідки у виді смерті людини. Тому, колегія суддів вважає, що застосування до обвинуваченого судом 1-ї інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами є цілком обгрунтоване та справедливим.

Таким чином, підстав для зміни вироку суду щодо ОСОБА_8 за тяжкістю призначеного покарання колегія суддів не встановила.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, в ході апеляційного розгляду провадження не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404-419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Олександрівського районного суду Донецької області від 04 липня 2025 року, яким ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4