Номер провадження: 11-сс/813/1966/25
Справа № 523/4220/25 1-кс/523/5359/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя - ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 02.09.2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001370 від 14.03.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 425 КК України,

установив

Зміст оскаржуваного судового рішення

Ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання прокурора Одеської Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону ОСОБА_9 про арешт майна у кримінальному провадженні №0001370 від 14.03.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 425 КК України та накладено арешт на майно, яке вилучене за місцем мешкання командира в/ч НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_8 за адресою АДРЕСА_1 -є, а саме: мобільний телефон останнього iPhone 16 pro, IMEI НОМЕР_2 , який поміщено у сейф-пакет.

Зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою, посилаючись на наступне.

- вилучений мобільний телефон не може бути речовим доказом у справі у розумінні вимог ст.98 КПК України;

- під час обшуку ОСОБА_8 добровільно надав слідчому доступ до мобільного телефону та пароль від всіх месенджерів під час огляду жодних належних та допустимих доказів слідчим не було виявлено, лише після дзвінка слідчому від невідомої особи слідчий вилучив телефон без його згоди;

- в рамках досудового розслідування даного кримінального провадження ОСОБА_8 не є підозрюваним, обвинуваченим;

- суд при винесенні вказаної ухвали не зазначив, який ступінь обтяження слід застосувати до вказаного майна, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 170, ст. 370 КПК України.

На підставі цього просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна.

Позиції учасників апеляційного провадження

В судовому засіданні апеляційного суду представник власника майна - адвокат ОСОБА_7 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, перевіривши доводи викладені в апеляційній скарзі та дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 132 КПК України - застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 170 КПК України - арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи. Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК країни речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно матеріалів кримінального провадження, ТУ ДБР, розташованим у м. Миколєві здійснюється досудове розслідування кримінальному провадженні №0001370 від 14.03.2025 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 425 КК України.

За версією органу досудового розслідування, ОСОБА_10 , перебуваючи на посаді директора ТОВ «Фудгранд», діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, з метою забезпечення допуску очолюваного нею підприємства до участі у тендерній процедурі та подальшого укладання договору про постачання продукції для Національної гвардії України, достовірно знаючи про відсутність в ТОВ «Фудгранд» відповідного товару у відповідній кількості, а також повного переліку документів, визначених умовами в Оголошенні про проведення спрощеної закупівлі UA-2024-10-16-014826-a масла вершкового, починаючи з 20:31 хв. по 20:33 хв. 25 жовтня 2024 року, з невстановленого досудовим розслідуванням місця та комп`ютерного обладнання, завантажила на офіційний інтернет-ресурс «Рrozorro» (https://prozorro.gov.ua) ряд документів, внаслідок чого, 31.10.2024 року ТОВ «Фудгранд» визнано переможцем тендерної процедури, та 08.11.2024 року між військовою частиною НОМЕР_1 Національної гвардії України, в особі командира військової частини ОСОБА_8 (далі - Замовник) та ТОВ «Фудгранд», в особі директора ОСОБА_10 (далі Постачальник) укладено Договір № 320/ВОЗ-2024 (далі Договір) на закупівлю масла вершкового.

Після цього, ОСОБА_10 , відповідно до заявки військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України від 14.11.2024 № 78/1/10-5047, з метою подальшої реалізації злочинного умислу, направленого на забезпечення виконання умов договору від 08.11.2024 № 320/ВОЗ-2024 попри відсутність у очолюваного нею підприємства продукції відповідної якості та необхідного переліку документації, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, із залученням невстановлених досудовим розслідуванням осіб, передала представнику ТОВ «Фудгранд» ОСОБА_11 продукцію невідповідної якості, а також завідомо підроблені гарантійні листи виробника ТОВ «Агромолтранс» внаслідок чого ОСОБА_11 25.11.2024 року було поставлено до в/ч НОМЕР_3 та 29.11.2024 року до в/ч НОМЕР_4 , фальсифіковану продукцію під найменуванням «Масло солодковершкове селянське 73% жиру», яка за сукупністю виявлених характеристик не є маслом вершковим та не відповідає критеріям, встановленим стандартом ДСТУ 4399:2005, у кількості 10 000 кілограмів (по 5000 кілограмів до кожної військової частини), а також надано представникам військових частин вищевказані завідомо підроблені документи.

Надалі, ОСОБА_10 , відповідно до заявки в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України від 29.11.2024 № 78/1/10-5371, з метою подальшої реалізації злочинного умислу, направленого на забезпечення виконання умов договору від 08.11.2024 № 320/ВОЗ-2024 попри відсутність у очолюваного нею підприємства продукції відповідної якості та необхідного переліку документації, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, із залученням невстановлених досудовим розслідуванням осіб, передала представнику ТОВ «Фудгранд» ОСОБА_12 продукцію невідповідної якості, а також завідомо підроблені гарантійні листи виробника ТОВ «Агромолтранс», внаслідок чого ОСОБА_12 06.12.2024 було поставлено до в/ч НОМЕР_3 Національної гвардії України, та 11.12.2024 року до в/ч НОМЕР_4 , фальсифіковану продукцію під найменуванням «Масло солодковершкове селянське 73% жиру», яка за сукупністю виявлених характеристик не є маслом вершковим та не відповідає критеріям, встановленим стандартом ДСТУ 4399:2005, у кількості 10 000 кілограмів (по 5000 кілограмів до кожної військової частини), а також надано представникам військових частин вищевказані завідомо підроблені документи.

За вказаними фактами, 21.08.2025 року ОСОБА_10 повідомлено про підозру у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190 КК України - шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах та ч. 4 ст. 358 - використання завідомо підробленого документа.

Так, на підставі ухвали Пересипського районного суду м. Одеси від 18.08.2025 у справі № 523/4220/25, провадження № 1-кс/523/5214/25, 21.08.2025 проведено обшук за місцем мешкання командира в/ч НОМЕР_1 НГУ, ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_1 -є, за результатом якого виявлено та вилучено мобільний телефон останнього iPhone 16 pro, IMEI НОМЕР_2 , який поміщено до сейф пакету S 000996.

22.08.2025 року вищевказане майно постановою слідчого було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд вважає правильним висновок слідчого судді про те, що наразі існує необхідність у збереженні вилученого майна, яке є речовими доказами у даному кримінальному провадженні, оскільки накладення арешту на вилучений мобільний телефон потрібно для проведення його детального огляду з метою належної фіксації інформації, яка має доказове значення у кримінальному проваджені, та проведення відповідних судових експертиз.

Вилучений мобільний телефон, може містити відомості про обставини вчинення кримінальних правопорушень, у тому числі зв`язки (листування) ОСОБА_8 з підозрюваною ОСОБА_10 .

Колегія суддів наголошує, що накладення арешту необхідне для проведення огляду мобільного телефону з метою, зокрема, встановлення наявності електронних доказів, що можуть мати суттєве значення для кримінального провадження.

При цьому, твердження ОСОБА_8 про те, що слідчим суддею не враховано, що він добровільно надав слідчому для огляду телефон, будь-які докази, що мають значення для кримінального провадження, в ньому відсутні, враховуються колегією суддів, проте під час проведення обшуку, огляд телефону був проведений поверхнево, однак, в подальшому, відносно нього можуть бути призначені експертизи з метою встановлення інформації, яка має значення для кримінального провадження, в тому числі, яка, можливо, видалена.

Також, доводи ОСОБА_8 про те, що до клопотання стороною обвинувачення не надано жодного доказу того, що вилучене в ході обшуку майно має значення для кримінального провадження, апеляційний суд відхиляє, оскільки зв`язок вилученого майна із предметом доказування у кримінальному провадженні підлягає перевірці з боку органу досудового розслідування.

Апеляційний суд звертає увагу, що обставини кримінального провадження, доведеність факту події та обставин кримінальних правопорушень, з наявністю всіх їх складових елементів, чи їх не доведення, має бути перевірена в ході досудового розслідування, з урахуванням всіх доказів в їх сукупності.

Колегія суддів звертає увагу, що на даній стадії кримінального провадження ні слідчим суддею, ні судом апеляційної інстанції, не надається оцінка допустимості та належності доказів, а лише вирішується питання про правомірність накладення арешту на вищевказане майно.

Доводи власника майна ОСОБА_8 про безпідставність накладеного арешту на майно не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки спростовуються матеріалами провадження, в зв`язку з чим апеляційний суд вважає їх необґрунтованими.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що на час звернення з клопотання та його розгляду слідчим суддею існували реальні підстави для накладення арешту на зазначене майно, які виправдовують таке втручання у право власності та є співрозмірним із завданнями кримінального провадження, а тому доводи в цій частині є безпідставними.

При цьому, апеляційний суд вважає, що вилучене майно може бути використано як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що вилучене майно не відповідає ознакам речових доказів, у відповідності до вимог ст.98 КПК України.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу апелянта, що арешт може бути накладений не лише на майно підозрюваного, але і у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої ст. 170 КПК України, на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, слідчим суддею на підставі долучених до клопотання матеріалів встановлено, що вилучені під час огляду речі відповідають критеріям ч. 1 ст. 98 КПК України, оскільки можливо зберегли у собі сліди вчинення кримінальних правопорушень, а також можуть містити в собі відомості щодо обставин їх вчинення.

У зв`язку з викладеним, апеляційний суд приходить до переконання про наявність правових підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, з метою збереження речових доказів, які можуть мати суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 170 КПК України, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Як вбачається з підстав та мети застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна, вилучене майно може бути речовими доказами в рамках кримінального провадження та містити у собі відомості щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.

Всупереч доводам апеляційної скарги про те, що вилучене майно формально визнано слідчим речовими доказами в рамках кримінального провадження, апеляційний суд вважає, що продовжує існувати ризик його можливої зміни або знищення, в цілях подальшого ймовірного уникнення передбаченої законом відповідальності за ймовірно вчинені дії у випадку підтвердження їх факту у встановленому законом порядку.

Окрім того, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд при постановленні ухвали не зазначив, який ступінь обтяження слід застосувати до вказаного майна, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 170, ст. 370 КПК України, оскільки в резолютивній частині слідчий суддя зазначив, що на підставі пункту 1 ч.2 ст.167 та ч.1 та ч.3 ст.170 КПК України, з метою збереження знарядь кримінального правопорушення, а також предметів, які зберегли на собі його сліди, слід накласти арешт із забороною розпорядження, відчуження та користування на майно, яке вилучено за місцем мешкання командира в/ч НОМЕР_1 НГУ, ОСОБА_8 .

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АГОСІ" проти Сполученого Королівства" (AGOSI v. TheUnitedKingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Апеляційним судом встановлено, що за обставинами даного кримінального провадження втручання у право власності зацікавленої особи пов`язано із здійсненням кримінального провадження, необхідністю забезпечити збереження речових доказів, а отже, обмеження не є свавільним та відповідає вимогам законності. При цьому дотримано справедливий баланс між вимогами загального суспільного інтересу (у вигляді досягнення завдань кримінального провадження) та вимогами захисту права власності особи, адже досягнення мети збереження речового доказу неможливо досягти в інший спосіб, ніж арешт майна.

При цьому, апеляційний суд акцентує увагу, що у випадку, якщо в рамках даного кримінального провадження буде спростовано відповідність зазначеного майна категорії речових доказів, зацікавлена особа в порядку ст. 174 КПК України має процесуальне право на звернення до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна.

Отже, під час апеляційного розгляду встановлено, що на час розгляду клопотання слідчим суддею існували об`єктивні підстави вважати, що вилучені речі, на які слідчим суддею накладено арешт, підлягають дослідженню, оскільки вони можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні, тому колегія суддів вважає, що довід апеляційної скарги про те, що вилучене майно, не відповідає критеріям, передбаченим ч. 1 ст. 98 КПК України, не відповідає дійсності, до того ж, є передчасним.

Приписами ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право: залишити ухвалу без змін; скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга власника майна ОСОБА_8 не підлягає задоволенню з мотивів, наведених в мотивувальній частині ухвали, а судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 7, 9, 171-174, 370, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Пересипського районного суду м. Одеси від 02.09.2025 року про арешт майна у кримінальному провадженні № 0001370 від 14.03.2025 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 425 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4