"18" листопада 2025 р. Справа № 363/4436/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2025 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілої ОСОБА_4

особи, щодо якої подано клопотання ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Вишгород клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_5 у кримінальному проваджені №0000202, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.03.2025 про вчинення ним суспільно небезпечного діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

01.08.2025 до Вишгородського районного суду Київської області надійшло вказане клопотання, яке ухвалою суду призначено у підготовче засідання.

Під час підготовчого судового засідання прокурор висловив думку, за можливо призначити судовий розгляд на підставі клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру.

Потерпіла не заперечувала щодо призначення клопотання до розгляду.

Захисник погодився з прокурором та просив призначити судовий розгляд.

Особа, до якої подано клопотання про застосування примусового заходу медичного характеру, підтримав позицію захисника.

Заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши клопотання про застосування заходів медичного характеру та реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, у відповідності до положень статті 314 КПК України, яка регламентує порядок та межі підготовчого судового засідання, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до частини другої статті 292 КПК України, клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру має відповідати вимогам статті 291 КПК України (тобто відповідати вимогам, які ставляться до обвинувального акта), а також містити інформацію про примусовий захід медичного характеру, який пропонується застосувати, та позицію щодо можливості забезпечення участі особи під час судового провадження за станом здоров`я.

Також, за змістом пункту 5 частини другої статті 291 та пункту 1 частини першої статті 505 КПК України таке клопотання повинно містити виклад фактичних обставин суспільно небезпечного діяння, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію вчиненого суспільно небезпечного діяння з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» № 7 від 03.06.2005, розглядаючи справи про застосування примусових заходів медичного характеру, суди повинні враховувати, що такі заходи, як надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку, госпіталізація до психіатричного закладу зі звичайним, посиленим або суворим наглядом, передбачені статтею 94 КК України, можуть застосовуватися до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння (злочини) в стані неосудності (обмеженої осудності) або вчинили злочини в стані осудності чи обмеженої осудності, але до постановлення вироку або під час відбування покарання захворіли на психічну хворобу, що позбавляє їх можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними.

Відповідно до статті 11 КК України, кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Частиною першою статті 18 КК України визначено, що суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до цього Кодексу може наставати кримінальна відповідальність.

Згідно із статтею 19 КК України, осудною визнається особа, яка під час вчинення кримінального правопорушення могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними.

Таким чином, згідно до вимог статей 18, 19 КК України, осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта злочину, що характеризується таким психічним станом особи, при якому вона під час вчинення злочину здатна усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Здатність особи під час вчинення злочину усвідомлювати свої дії (бездіяльність) означає правильне розуміння фактичних об`єктивних ознак злочину об`єкта посягання, суті діяння, обстановки, час) і місця, способу його вчинення, його спільно небезпечних наслідків тощо. Така здатність повинна бути пов`язана з можливістю контролювати, керувати своїми вчинками. Тут свідомість і воля взаємозалежні й лише в сукупності виступають передумовою визнання особи винною.

Натомість неосудною визнається така особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого Кримінальним кодексом, не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки.

Особу може бути визнано неосудною тільки тоді, коли встановлена одна з ознак юридичного критерію на підставі хоча б однієї з ознак медичного критерію.

Згідно з вимогами частини першої статті 503 КПК України кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється за наявності достатніх підстав вважати, що:

1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності;

2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Частиною другою статті 513 КПК України передбачено, що, визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_5 у кримінальному проваджені №0000202 від 14.03.2025 про вчинення ним суспільно небезпечного діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України, обґрунтоване посиланням на висновок судово-психіатричної експерта №171 від 12.06.2025, згідно якого, ОСОБА_7 , під час скоєння інкримінованих йому дій, страждав на органічний розлад особистості внаслідок органічного ураження головного мозку (наслідки після видалення поза мозкової пухлини в ділянці лівого мосто-мозочкового кута) з когнітивними порушеннями, МКХ-10 (F 07.84). ОСОБА_7 під час скоєння інкримінованих йому дій не був здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. Також, ОСОБА_7 під час скоєння інкримінованих йому дій будь-якого хворобливого тимчасового розладу психічної діяльності не виявляв, його поведінка була обумовлена його психічним захворюванням. ОСОБА_7 на даний час страждає на органічний розлад особистості внаслідок органічного ураження головного мозку (наслідки після видалення поза мозкової пухлини в ділянці лівого мосто-мозочкового кута) з когнітивними порушеннями, МКХ -10 (F07.84). ОСОБА_7 за своїм психічним станом на даний час не здатний повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_7 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку. Наявність зазначеного психічного захворювання є підставою застосувати до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. За станом здоров?я ОСОБА_5 можливе забезпечення участі останнього під час судового провадження.

Отже, Висновком судово-психіатричної експертизи, на який посилається прокурор у своєму клопотанні, встановлено, що ОСОБА_7 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, але не в повній мірі. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Тобто, ОСОБА_7 нездатний повною мірою усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що свідчить про його обмежену осудність, що є підставою для застосування судом статті 20 КК України.

Обмежено осудна особа підлягає кримінальній відповідальності та покаранню, до неї за наявності підстав можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Відповідно до статті 20 КК України підлягає кримінальній відповідальності особа, визнана судом обмежено осудною, тобто така, яка під час вчинення кримінального правопорушення, через наявний у неї психічний розлад, не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними. Визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

З аналізу зазначених норм вбачається, що обмежена осудність пов`язана з наявністю у суб`єкта певного психічного розладу, психічної аномалії; внаслідок зазначеного психічного стану особа усвідомлює, але не повною мірою, фактичні ознаки і суспільну небезпечність вчиненого діяння та (або) не повною мірою може керувати ними. Тобто на відміну від неосудної особи, здатність усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними у обмежено осудної особи не виключається; обмежена осудність не виключає осудності як обов`язкової ознаки суб`єкта, отже, не виключає кримінальну відповідальність і покарання за вчинене.

Значення обмеженої осудності полягає в тому, що вона може враховуватись судом при призначенні покарання і відповідно до частини 2 статті 94 КК України є підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (частина 2 статті 19 КК України) чи обмежено осудною (частиною 1 статті 20 КК України) належить виключно до компетенції суду.

Окрім того, суд звертає увагу й на те, що у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 03.06.2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», роз`яснено, що, враховуючи те, що згідно зі ст. 20 КК України особа, визнана обмежено осудною, підлягає кримінальній відповідальності, слід визнати, що справу щодо такої особи необхідно направляти до суду з обвинувальним висновком, в якому мають міститися дані про психічне захворювання цієї особи. Визнати правильною практику тих судів, які, отримавши на розгляд кримінальну справу з обвинувальним висновком та визнавши під час судового розгляду, що злочин вчинено в стані обмеженої осудності особою, яка внаслідок загострення наявного у неї психічного розладу потребує застосування примусових заходів медичного характеру, постановляють обвинувальний вирок і при призначенні засудженому покарання враховують його психічний стан як пом`якшуючу покарання обставину з одночасним застосуванням примусового заходу медичного характеру у виді амбулаторної психіатричної допомоги за місцем відбування покарання.

При цьому, у клопотанні прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру, стороною обвинувачення невірно надана юридична оцінка дій

ОСОБА_5 , який на час вчинення інкримінованого протиправного діяння, не перебував в стані неосудності та юридична оцінка суспільно небезпечному діянню, у такому випадку, повинна надаватись, виходячи з фактичних обставин скоєного та наслідків, що настали.

Як було зазначено вище по тексту, з урахуванням висновку експертизи, ОСОБА_7 на момент вчинення інкримінованого діяння знаходився у стані обмеженої осудності і відповідальність за скоєне у такому стані настає на загальних підставах з урахуванням положень частини 2 статті 20 КК України, а кримінальне провадження повинно здійснюватися у загальному порядку з усіма гарантіями, які закон надає стороні захисту.

Крім цього, з урахуванням положень частини четвертої статті 503 КПК України, у клопотанні прокурора про застосування до ОСОБА_5 примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку, відсутні посилання на те, що особа є суспільно небезпечною, а також на ступінь небезпечності цієї особи для себе або інших осіб, що має значення при прийнятті рішення судом про застосування такого виду примусових заходів медичного характеру.

Також, відповідно до статті 512 КПК судовий розгляд кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється за участю прокурора, законного представника, захисника згідно із загальними правилами КПК України. Разом з тим, дослідженням змісту клопотання та додатків до нього судом встановлено, що у клопотанні прокурора відсутні відомості про законного представника особи, щодо якої подано клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру, законний представник під час досудового розслідування не залучався, а також законному представнику не вручено під розписку копію клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру та копію реєстру матеріалів досудового розслідування.

Зважаючи на те, що клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру у щодо ОСОБА_5 не відповідає вимогам КПК України, то його необхідно повернути прокурору.

Повернення клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру прокурору буде відповідати вимогам статті 2 КПК України, за якою завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Керуючись ст. 314, 315, 376, 512-513 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_5 у кримінальному проваджені №0000202, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 14.03.2025 про вчинення ним суспільно небезпечного діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого статтею 126-1 КК України, - повернути прокурору.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд Київської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали проголошено 24.11.2025 о 09:30 .

Суддя ОСОБА_1