Справа № 148/1121/25
Провадження №11-кп/801/1139/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді : ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Вінниці в режимі відеоконференції апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 11.09.2025 року у кримінальному провадженні, відомості по якому внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000103 від 08.04.2025 по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Ободівка, Тростянецького району Вінницької область, українця, громадянина України, не працюючого, з середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

28.08.2002 Тростянецьким районним судом Вінницької області за ч.ч. 2, 3 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком три роки;

17.04.2003 Тростянецьким районним судом Вінницької області за ч.ч. 2, 3 ст. 185, 71 КК України до шести років позбавлення волі;

18.04.2011 Тростянецьким районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 185 КК України до трьох місяців арешту;

25.04.2012 Тростянецьким районним судом Вінницької області за ч. 2 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі;

22.08.2012 Чечельницьким районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185, 70 ч. 4 КК України до трьох роки шести місяців позбавлення волі;

17.09.2014 на підставі ухвали Вінницького районного суду Вінницької області ОСОБА_7 умовно -достроково звільнений від відбування покарання за вироком Чечельницького районного суду Вінницької області від 22.08.2012, невідбутий строк 11 місяці 23 дні;

14 червня 2016 року Тульчинський районний суд Вінницької області за ч.ч. 2, 3 ст.185, ч.2 ст.186 та ч.2 ст.190, 70, 71 КК України до п`яти років шести місяців позбавлення волі;

29.10.2018 на підставі ухвали Вінницького районного суду Вінницької області ОСОБА_7 умовно -достроково звільнений від відбування покарання за вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 14.06.2016, невідбутий строк 1 рік 7 місяців 23 дні;

01.02.2022 Іллінецьким районним судом Вінницької області за ч. 3 ст. 185 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

28.08.2024 звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України

за участю сторін кримінального провадження

прокурора: ОСОБА_8

захисника: ОСОБА_6

обвинуваченого: ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

Захисник ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просив змінити вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 11.09.2025 року в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 та призначити йому за ч.4 ст. 185 КК України покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді двох років позбавлення волі.

Обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, просив змінити вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 11.09.2025 року в частині призначення покарання та призначити йому покарання із застосування ст. 69 КК України.

Вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2025 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, призначено йому покарання у вигляді шести років позбавлення волі.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 рахувати з часу набрання вироком законної сили, зарахувавши в строк відбування покарання відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, строк перебування під вартою попереднього ув`язнення з 29.04.2025 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1696,32 грн. за проведення судової товарознавчої експертизи № 831/25-21 від 11.04.2025 року;

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Тульчинського районного суду Вінницької області від 10.04.2025 року в справі 148/860/25 скасовано.

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_7 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення майнових злочинів, останній раз вироком Іллінецького районного суду Вінницької області від 01.02.2022 за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений 28.08.2024 з місць позбавлення волі та маючи не зняту і непогашену в установленому порядку судимість на шлях виправлення не став та повторно вчинив новий умисний корисливий злочин за наступних обставин.

У період дії воєнного стану в Україні, запровадженого Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 (з подальшим продовженням), ОСОБА_7 , 07.03.2025 в обідню пору доби, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, зайшов в приміщення будинку АДРЕСА_3 , де проживає потерпілий ОСОБА_9 і з дозволу останнього, спільно із ним та власником будинку ОСОБА_10 розпочав вживати алкогольні напої.

В подальшому перебуваючи в приміщенні вказаного будинку ОСОБА_7 на столі у кімнаті виявив мобільний телефон марки «ОРРО» моделі «А58» чорного кольору, та у цей момент у нього виник злочинний умисел на вчинення крадіжки вказаного майна.

Далі, ОСОБА_7 реалізовуючи свій злочинний умисел, з метою незаконного збагачення, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, розуміючи, що вчиняє злочин у період дії воєнного стану в Україні, підібравши зручний момент і переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає викрав зазначений мобільний телефон марки «ОРРО» моделі «А58 (СРН2577)» чорного кольору, об`ємом пам`яті 8/128 ГБ, вартістю згідно висновку експерта 4692,00 гривні, який належить потерпілому ОСОБА_9 .

Після вчинених дій, ОСОБА_7 залишив місце злочину, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, а саме замінивши SIM-карту використовував викрадений телефон для власних потреб.

Отже, своїми незаконними діями, ОСОБА_7 завдав майнової шкоди потерпілому на загальну суму 4692,00 гривні.

Будучи допитаним в якості обвинуваченого ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України не визнав, пояснив, що 07.03.2025 приїхав у с. Мазурівку до товариша, якого не виявилося дома та в обідню пору доби йшовши по вулиці, зайшов до будинку АДРЕСА_3 де знаходився потерпілий ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , з якими познайомився пізніше. Потерпілий вживав алкогольні напої за столом, а обвинувачений сів поруч та попросив у нього телефон, який лежав на столі, щоб зайти в «ТІК ТОК» на що останній погодився.

В подальшому з дозволу потерпілого взяв мобільний телефон марки «ОРРО» моделі «А58» чорного кольору зі столу та пішов в магазин за покупками, але біля магазину зустрів товариша з яким поспілкувався та пішов на автовокзал в м. Тульчин звідки поїхав додому, після чого замінив SIM-карту в телефоні та використовував викрадений телефон для власних потреб. Через місяць до нього підійшли працівники поліції з приводу викрадення телефону на що обвинувачений видав працівникам поліції телефон викрадений у потерпілого ОСОБА_9 . Також зазначив, що не визнає вартість телефону, яка зазначена в експертизі, вважає, що він коштує дешевше.

Вимоги апеляційної скарги захисника мотивовано тим, що є підстави для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України, оскільки обвинувачений розкаявся у скоєному, свою вину визнав, щиро жалкує, сприяв у розкритті даного правопорушення, за місцем проживання характеризується з посередньої сторони, потерпілий претензій не має, що свідчить про відсутність цивільного позову, вартість викраденого телефону не набагато більша від нижньої межі встановленої законом для дрібної крадіжки, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Таким чином, в даному випадку має місце явна невідповідність призначеного покарання обвинуваченому ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, що є підставою згідно ч.2 ст. 409 КПК України для зміни судового рішення.

Вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 мотивовано тим, що обвинувачений щиро розкаявся, визнає вину у повному обсязі, відшкодував шкоду потерпілому, має двох синів ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які проходять службу у ЗСУ, звертає увагу на покази свідків, які правдиво все пояснили та висновок експерта №831125-21 від11.04.2025 року, згідно якого зобовязується все відшкодувати, тому просить застосувати ст. 69 КК України.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_8 , який просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг захисника, обвинуваченого, захисника ОСОБА_6 , який просив апеляційну скаргу задоволити, обвинуваченого ОСОБА_7 , який просив задоволити апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що в задоволенні апеляційних скарг захисника, обвинуваченого слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч.4 ст. 185 КК України в апеляційних скаргах захисника, обвинуваченого не оспорюється.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7від 24.10.2003року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є тяжким злочином, особу винного, який раніше неодноразово судимий, вину у вчиненому визнав, за місцем проживання характеризується посередньо, відсутність обставин, які згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання, обставини, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку та вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніннята визначив покарання, передбачене санкцією ч.4 ст. ст.185 КК України у виді позбавлення волі.

Проаналізувавши обставини, які мають значення при призначенні покарання, перевіривши дотримання судом першої інстанції вимог ст. 50, ст. 65 КК України, суд апеляційної інстанції з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення вважає, що визначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому суд апеляційної інстанції керується правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Доводи захисника, обвинуваченого щодо застосування ст.69 КК України є безпідставними.

Статтею 69 КК України передбачено призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначає, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

В апеляційній скарзі захисник, обвинувачений викладаючи свої доводи, посилаються на обставини, які були належним чином досліджені та враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення відносно обвинуваченого ОСОБА_7 .

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд першої інстанції належним чином умотивував свої висновки щодо відсутності підстав для застосування ст. 69 КК України.

Суд першої інстанції проаналізував питання щодо можливості призначення покарання обвинуваченому із застосуванням ст.69 КК України, в сукупності з іншими доказами та дійшов вірного висновку, що сукупність всіх обставин кримінального провадження разом з особою обвинуваченого не вказують на можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_12 без реального відбування покарання, а тому підстави для застосування ст.69 КК України відсутні.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для пом`якшення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , як на цьому наполягає сторона захисту, оскільки при призначенні покарання суд першої інстанції достатньо врахував низку обставин, які мають значення для визначення виду і розміру покарання.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг захисника, обвинуваченого.

Вирок суду відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Підстави, визначені ст. 409 КПК України для зміни судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 404,405,407,409, 414,419 КПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити в задоволенні апеляційних скарг.

Вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 11.09.2025 року щодо ОСОБА_7 за ч.4 ст. 185 КК України залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення копії судового рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4