Провадження № 1-кс/201/3937/2025
УХВАЛА

Іменем України

12 вересня 2025 року м. Дніпро

Слідчий суддя Соборного районного суду міста Дніпра ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

підозрюваного ОСОБА_4 ,

захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання слідчого слідчого відділу 2 управління (з дислокацією у м. Маріуполь Донецької області) ГУ СБ України в Донецькій та Луганській областях ОСОБА_6 , погоджене прокурором Донецької обласної прокуратури ОСОБА_3 , у кримінальному провадженні № 0001437, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.04.2025, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Маріуполя Донецької області, громадянина України, з повною вищою освітою, є кандидатом філологічних наук, раніше не судимого, який зареєстрований та фактично мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , не одруженого, працює доцентом кафедри правових та інформаційних технологій Хмельницький інститут соціальних технологій Університету «Україна», підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий виклад клопотання.

Слідчими відділом управління ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях за процесуального керівництва прокурорів відділу нагляду за додержанням законів регіональним органом безпеки Луганської обласної прокуратури здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001437, внесеного до ЄРДР 07.04.2025 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України.

Враховуючи наявність ризиків, передбачених ч.ч. 1, 3, 4, 5 ст. 177 КПК України, слідчий просив застосувати до підозрюваного запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів без визначення розміру застави.

Позиції учасників.

Прокурор зі слідчим підтримали клопотання з підстав, зазначених у ньому, просив задовольнити.

Підозрюваний проти задоволення клопотання заперечив. Зазначив, що він вину визнає, пояснив, що залишився у лютому 2022 року у місті Маріуполі, оскільки не зміг виїхати, але на те була причина. Після захоплення міста не працювали крамниці, людям видавали пайки, але він не міг за ними ходити за станом здоров`я, однак в нього була хвора мати ОСОБА_7 (померла у березні 2025 року). Вона хворіла на рак обох нирок, тому він пішов працювати завідувачем кафедри цього інституту, бо був єдиним кандидатом наук. Працюючи, набув різні хвороби, погіршення пам`яті. Його змушували отримувати паспорт РФ, але він його так і не отримав. По українському паспорту у березні 2024 року виїхав з матір`ю на територію України, у подальшому працевлаштувався доцентом кафедри правових та інформаційних технологій Хмельницький інститут соціальних технологій Університету «Україна». Розпорів, що у вересні 2022-го до м. Маріуполя в так.зв. ФГБОУ ВО «МГУ имени А.И. Куинджи» приїхав посол РФ з питань підтримання робочого процесу. ОСОБА_4 мав підійти до нього та запропонувати, щоб ОСОБА_8 приїхав до інституту, але він так і не підійшов, хоча боявся, що його хтось викаже, але його не виказали. При цьому, він знав як карає російська влада. Просив пом`якшити запобіжний захід у зв`язку зі станом здоров`я, бо має ряд захворювань, що підтверджується медичними документами.

Захисник просив в задоволенні клопотання відмовити, посилаючись на недоведеність ризиків, або застосувати інший запобіжний захід у вигляді домашнього арешту або особистого зобов`язання, або визначити заставу.

Встановлені слідчим суддею обставини.

Вислухавши учасників судового процесу, перевіривши надані матеріали клопотання та дослідивши докази по даних матеріалах, слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Статтями 1, 2 Конституції України визначено, що Україна є суверенною і незалежною, демократичною, соціальною, правовою державою. Суверенітет України поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Статтею 73 Конституції України закріплено, що виключно всеукраїнським референдумом вирішуються питання про зміну території України.

Згідно з пунктами 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05 грудня 1994 року РФ, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтвердили Україні своє зобов`язання згідно з принципами Заключного акта Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01 серпня 1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України, зобов`язалися утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони, або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом ООН.

Всупереч вказаним нормам Президент російської федерації, а також інші представники влади російської федерації, діючи всупереч вимогам п. п. 1, 2 Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї від 05.12.1994, принципам Заключного акту Наради з безпеки та співробітництва в Європі від 01.08.1975 та вимогам ч. 4 ст. 2 Статуту ООН і Декларацій Генеральної Асамблеї ООН від 09.12.1981 № 36/103, від 16.12.1970 № 2734 (XXV), від 21.12.1965 № 2131 (ХХ), від 14.12.1974 № 3314 (ХХІХ), спланували, підготували і розв`язали агресивну війну та воєнний конфлікт проти України.

З цією метою 22.02.2022 Президент російської федерації підписав з керівниками російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей договори про дружбу, співробітництво та взаємну допомогу, які в той же день ратифіковані Державною думою та Радою Федерації Федеральних Зборів російської федерації.

В цей же день Президент російської федерації, з метою надання видимості законності дій по нападу на Україну, направив до Ради Федерації Федеральних Зборів російської федерації звернення про використання Збройних Сил російської федерації за межами російської федерації, яке було задоволено.

Керівники російських окупаційних адміністрацій на тимчасово окупованих територіях Донецької та Луганської областей 23.02.2022 звернулися до Президента російської федерації з проханням надати допомогу у відбитті надуманої ними воєнної агресії «українського режиму щодо населення» так званих «Донецької народної республіки» та «Луганської народної республіки».

Президент російської федерації 24.02.2022 оголосив про своє рішення почати військову операцію в Україні, після чого був відданий наказ на вторгнення підрозділів Збройних Сил російської федерації на територію України.

Після цього, 24.02.2022 на виконання вищевказаного наказу військовослужбовці Збройних Сил російської федерації шляхом збройної агресії, незаконно вторглись на територію України через лінію державного кордону України, розташовану в Автономній Республіці Крим, Донецькій, Луганській, Харківській, Херсонській, Миколаївській, Київській, Сумській, Чернігівській та інших областях та шляхом застосування зброї здійснили напад на державні органи, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, військові частини, інші об`єкти, які мають важливе народногосподарське чи оборонне значення, житлові масиви та інші цивільні об`єкти, а також здійснили окупацію частини території України, чим вчинили дії на порушення порядку, встановленого Конституцією України, що продовжується до теперішнього часу та призводить до тяжких наслідків.

Указані дії супроводжуються бойовим застосуванням авіації, артилерійськими та ракетними ударами, а також застосуванням броньованої техніки та іншого озброєння. При цьому вогневі удари здійснюються по об`єктам, які захищені нормами міжнародного гуманітарного права. Зазначені дії призвели до тяжких наслідків у вигляді загибелі людей, у тому числі дітей, отримання ними тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості та заподіяння матеріальних збитків у вигляді знищення будівель, майна та інфраструктури.

Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією 1997 року та іншими міжнародно-правовими актами, є окупацією частини території суверенної держави Україна і міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом.

24 лютого 2022 року указом Президента України № 64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан на всій території України, який було продовжено на 90 діб Указом Президента України ОСОБА_9 № 451/2023 від 26.07.2023, строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 451/2023 від 26.07.2023, а також дія воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 18 серпня 2023 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 3565-IX від 13 травня 2024 року, який діє до теперішнього часу.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України № 309 від 22.12.2022 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» у розділі II визначено, що окупованою є вся територія Маріупольського району, включаючи місто Маріуполь.

Законом України від 22.05.2022 № 2265-IX «Про заборону пропаганди російського нацистського тоталітарного режиму, збройної агресії Російської Федерації як держави-терориста проти України, символіки воєнного вторгнення російського тоталітарного режиму в Україну» російська федерація визнана державою-терористом (державою-агресором).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про освіту» заклад освіти юридична особа публічного чи приватного права, основним видом діяльності якої є освітня діяльність. Згідно зі ст. 10 цього Закону, складниками системи освіти є: дошкільна, позашкільна, повна загальна середня, спеціалізована, професійна (професійно-технічна), фахова передвища, вища освіта, освіта дорослих, у тому числі післядипломна освіта.

Окрім згаданого Закону, організацію та здійснення освітньої діяльності, залежно від рівнів освіти й типів навчальних закладів, регулюють спеціальні закони закони України «Про дошкільну освіту», «Про повну загальну середню освіту», «Про позашкільну освіту», «Про професійну (професійно-технічну) освіту», «Про фахову передвищу освіту», «Про вищу освіту», якими визначено поняття та зміст стандартів освіти за кожним рівнем і видом освіти.

Положеннями ст. 28 Закону України «Про вищу освіту» в Україні діють заклади вищої освіти, до яких відносяться: університет багатогалузевий (класичний, технічний) або галузевий (профільний, технологічний, педагогічний, фізичного виховання і спорту, гуманітарний, богословський/теологічний, медичний, економічний, юридичний, фармацевтичний, аграрний, мистецький, культурологічний тощо) заклад вищої освіти, що провадить інноваційну освітню діяльність за різними ступенями вищої освіти (у тому числі доктора філософії), проводить фундаментальні та/або прикладні наукові дослідження, є провідним науковим і методичним центром, має розвинуту інфраструктуру навчальних, наукових і науково-виробничих підрозділів, сприяє поширенню наукових знань та провадить культурно-просвітницьку діяльність.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про освіту» стандарт освіти визначає вимоги до обов`язкових компетентностей та результатів навчання здобувача освіти відповідного рівня, загальний обсяг навчального навантаження здобувачів освіти, інші складники, передбачені спеціальними законами. Стандарти освіти розробляються та затверджуються у порядку, визначеному спеціальними законами та іншими нормативно-правовими актами.

Отже, єдиними стандартами освіти в нашій державі Україна визначаються лише, ті які визначено спеціальними законами та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 10 вказаного Закону визначено, що стандарти вищої освіти, це сукупність вимог до освітніх програм вищої освіти, які є спеціальними для всіх освітніх програм у межах певного рівня вищої освіти та спеціальності.

Стандарти вищої освіти розробляються для кожного рівня вищої освіти у межах кожної спеціальності відповідно до Національної рамки кваліфікацій і використовуються для визначення та оцінювання якості вищої освіти та результатів освітньої діяльності закладів вищої освіти (наукових установ), результатів навчання за відповідними спеціальностями.

Стандарт вищої освіти визначає такі вимоги до освітньої програми:

1) обсяг кредитів ЄКТС, необхідний для здобуття відповідного ступеня вищої освіти;

2) вимоги до рівня освіти осіб, які можуть розпочати навчання за цією програмою, та результатів їх навчання;

3) перелік обов`язкових компетентностей випускника;

4) нормативний зміст підготовки здобувачів вищої освіти, сформульований у термінах результатів навчання;

5) форми атестації здобувачів вищої освіти;

6) вимоги до створення освітніх програм підготовки за галуззю знань, двома галузями знань або групою спеціальностей (у стандартах рівня молодшого бакалавра), міждисциплінарних освітньо-наукових програм (у стандартах магістра та доктора філософії);

7) вимоги професійних стандартів (за їх наявності).

Заклад вищої освіти на підставі відповідної освітньої програми розробляє навчальний план, що визначає перелік та обсяг освітніх компонентів у кредитах ЄКТС, їх логічну послідовність, форми організації освітнього процесу, види та обсяг навчальних занять, графік навчального процесу, форми поточного і підсумкового контролю, що забезпечують досягнення здобувачем відповідного ступеня вищої освіти програмних результатів навчання.

На основі навчального плану у визначеному закладом вищої освіти порядку для кожного здобувача вищої освіти розробляються та затверджуються індивідуальні навчальні плани на кожний навчальний рік. Індивідуальний навчальний план формується за результатами особистого вибору здобувачем вищої освіти дисциплін в обсязі, не меншому за встановлений цим Законом, з урахуванням вимог освітньої програми щодо вивчення її обов`язкових компонентів. Індивідуальний навчальний план є обов`язковим для виконання здобувачем вищої освіти.

Щодо стандартів освіти держави-агресора рф, вони є обов`язковими для навчальних закладів, що мають державну акредитацію рф.

Так, у липні 2022 року (точна дата та час органом досудового розслідування не встановлено) громадянин України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після тимчасової окупації військовослужбовцями збройних сил рф території м. Маріуполя Донецької області, усвідомлюючи, що в Україні введено воєнний стан, керуючись ідеологічними та корисливими мотивами, умисно погодився на співпрацю з окупаційною владою рф та добровільно працевлаштувався до ФГБОУ ВО «Мариупольский государственный университет имени А.И. Куинджи», який розташовано за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Будівельників, 129а, у якому обійняв посади пов`язані з організацією освітнього процесу та впровадженням стандартів освіти держави-агресора, а саме: «заведующего кафедры журналистики факультета филологии и массовых коммуникаций» та «доцента кафедры журналистики факультета филологии и массовых коммуникаций».

Відповідно до так званої «ДОЛНОСТНОЙ ИНСТРУКЦИИ заведующего кафедрой», затвердженої ректором ФГБОУ ВО «МГУ имени А.И. Куинджи» ОСОБА_10 10.04.2023, которая разработана и утверждена на основании трудового договора с заведующим кафедрой и в соответствии с положениями Трудового кодекса рф, федеральным законом от 29.12.2012 № 273-ФЗ «Об образовании в рф» и иных нормативных актов, визначено, що до посадових обов`язків «заведующего кафедры» відноситься наступне (мовою оригіналу):

Заведующий кафедрой исполняет следующие обязанности:

3.1.1. Осуществляет руководство кафедрой в соответствии с законодательством Российской Федерации об образовании, Уставом Университета и иными локальными нормативными актами.

3.1.2. Разрабатывает стратегию развития деятельности кафедры по направлениям подготовки, укрепляет и развивает внешние связи с работодателями и органами управления образованием.

3.1.3. Осуществляет анализ рынка образовательных услуг и рынка труда по направлениям подготовки кафедры.

3.1.4. Формирует предложения по улучшению ведения учебного процесса на кафедре.

3.1.5. Обеспечивает выполнение государственного образовательного стандарта.

Создает условия для формирования у обучающихся основных составляющих компетентности, обеспечивающей успешность будущей профессиональной деятельности выпускников.

3.1.6. Определяет педагогические методы и средства обучения в целях обеспечения высокого качества учебного процесса.

3.1.7. Контролирует выполнение всех видов учебных занятий по всем формам обучения.

3.1.8. Присутствует на учебных занятиях, а также на экзаменах и зачетах по выбору.

3.1.9. Регулярно проводит заседания кафедры по обсуждению запланированных и текущих вопросов учебной, научной, методической деятельности работников кафедры и воспитательной работы.

3.1.10. Представляет на утверждение декану факультета планы работы кафедры и индивидуальные планы работы преподавателей кафедры.

3.1.11. Контролирует качество и выполнение индивидуальных планов преподавателей кафедры и иных работников.

3.1.12. Осуществляет распределение педагогической нагрузки и функциональных обязанностей между работниками кафедры и контролирует своевременность и качество их исполнения.

3.1.13. Организует по поручению руководства факультета проведение научно-исследовательской работы на кафедре, рассматривает диссертации, представляемые к защите работниками кафедры или соискателями ученой степени.

3.1.16. Изучает, обобщает и распространяет опыт работы преподавателей кафедры, обеспечивает учебную и методическую помощь начинающим преподавателям кафедры.

3.1.17. Планирует повышение квалификации преподавателей кафедры.

3.1.18. Отчитывается о результатах деятельности кафедры перед деканом факультета, на Ученом совете факультета.

3.1.19. Обеспечивает составление и хранение всех видов документации и отчетности по итогам деятельности кафедры.

Способствует установлению гуманных, нравственно здоровых отношений среди работников и студенческой.

3.1.14. В рамках трудовой функции, указанной в п. 2.2 настоящей должностной инструкции:

3.1.20. Разрабатывает и читает курсы по дисциплинам в соответствии с установленной учебной нагрузкой.

3.1.21. Осуществляет выбор современных технических средств обучения при проведении учебных занятий и обеспечивает возможности их использования.

3.1.22. Осуществляет контроль и оценку освоения обучающимися учебных курсов, дисциплин (модулей) программ бакалавриата и магистратуры, в том числе в процессе промежуточной аттестации (самостоятельно и (или) в составе комиссии).

3.1.23. Участвует в научно-исследовательской работе кафедры, обеспечивает выполнение научной работы.

3.1.24. Обеспечивает составление заключений на учебники, учебные и учебно-методические пособия.

3.1.25. Принимает непосредственное участие в подготовке учебников, наглядных пособий и учебно-методических материалов кафедры.

3.1.26. Руководит подготовкой научно-педагогических кадров.

Ведет научно-исследовательскую работу на кафедре.

Обіймаючи вище вказані посади, ОСОБА_4 за напрямами підготовки кафедри забезпечував виконання нижче вказаних державних освітніх стандартів держави агресора (рос.): «Федеральный государственный образовательный стандарт высшего образования - магистратура по направлению подготовки 42.04.02 Журналистика», який затверджено «Приказом Министерства науки и высшего образования рф от 08 июня 2017 г. № 529»; «Федеральный государственный образовательный стандарт высшего образования бакалавриат по направлению подготовки 42.03.02 Журналистика», який затверджено «Приказом Министерства науки и высшего образования рф от 08 июня 2017 г. № 524».

Крім цього, впроваджуючи стандарти освіти держави-агресора ОСОБА_4 розробив та у наступному читав для студентів ФГБОУ ВО «МГУ» курси з дисциплін бакалаврату та магістратури, а саме: «Конспирологические теории в современной политике и культуре» (Журналистика, Магистр, 1 курс)»; «Современная отечественная публицистика (Журналистика, Магистр, 1 курс)»; «Массовые коммуникации в современном мире (Журналистика, Магистр, 1 курс)»; «История зарубежной журналистики (Журналистика, Бакалавр, 4 курс)»; «История отечественной журналистики (Журналистика, Бакалавр, 3 курс)»; «Методология и методы научных исследований /2022-2023»; «Теория и история социальных коммуникаций (Журналистика, Магистр, 1 курс)»; «Имиджелогия (Журналистика, Бакалавр, 4 курс)».

Продовжуючи свою злочинну діяльність з впровадження стандартів освіти держави-агресора, ОСОБА_4 розробив «РАБОЧИЕ ПРОГРАММЫ» за напрямом підготовки «ЖУРНАЛИСТИКА», а саме: «Рабочая программа призводственной практики в медиа» по напрямі «ЖУРНАЛИСТИКА» 42.03.02, яка затверджена Протоколом № 3 від 04.09.2022 та складена на основі стандартів рф та впроваджена в ФГБОУ МГУ ОСОБА_11 проректором університету ОСОБА_12 30.09.2022 та скріплені печаткою.

«Рабочая программа производственной (научно-исследовательской работы) практики» по напрямі «ЖУРНАЛИСТИКА» 42.03.02, яка затверджена Протоколом № 3 від 04.09.2022 та складена на основі стандартів рф і впроваджена в ФГБОУ МГУ ОСОБА_11 проректором університету ОСОБА_12 30.09.2022 та скріплені печаткою.

«Рабочая программа призводственной (преддипломной) практики» на напрямі «ЖУРНАЛИСТИКА» 42.03.02, яка затверджена Протоколом № 9 від 17.01.2023 та складена на основі стандартів рф і впроваджена в ФГБОУ МГУ имени А.И. Куинджи першим проректором університету ОСОБА_13 від 30.08.2023 та скріплені печаткою.

«Рабочая программа учебной практики» на напрямі «ЖУРНАЛИСТИКА» 42.03.02, яка затверджена Протоколом № 9 від 17.01.2023 та складена на основі стандартів рф і впроваджена в ФГБОУ МГУ имени А.И. Куинджи першим проректором університету ОСОБА_13 від 30.08.2023 та скріплені печаткою.

Крім цього, ОСОБА_4 складав та підписував навчальні плани по ФГБОУ ВО «Мариупольський государственный университет имени А.И. Куинджи», а саме («мовою оригіналу»): «Учебный план» за напрямом підготовки «42.03.02 Журналистика» для студентів бакалаврату заочної форми навчання, «Учебный план» за напрямом підготовки «42.04.02 Журналистика» для студентів бакалаврату заочної форми навчання, «Учебный план» за напрямом підготовки «42.03.02 Журналистика» для студентів бакалаврату очної форми навчання, «Учебный план» за напрямом підготовки «42.04.02 Журналистика» для студентів бакалаврату очної форми навчання, які були затверджені протоколом так званого «Ученого совета» ФГБОУ ВО «МГУ» від 05.08.2022 та підписані проректором ОСОБА_12 , «деканом факультета филологии и массовых коммуникаций» ОСОБА_14 та «заведующим кафедрой журналистики факультета филологии и массовых коммуникаций» ОСОБА_4 .

Також, з метою підвищення кваліфікації та впровадження стандартів освіти держави-агресора на «кафедре журналистики факультета филологии и массовых коммуникаций «Мариупольского государственного университета» на підставі наказу в.о. ректора ОСОБА_10 та відповідно наказу т.зв. «Міністерства освіти та науки «ДНР» № 767 від 25.08.2022, з 29 серпня по 7 вересня 2022 року разом з іншими 70 викладачами так званого ФГБОУ ВО «Мариупольского государственного университета имени А.И. Куинджи» очно пройшов навчання по додатковій професійній програмі підвищення кваліфікації «Актуальные вопросы преподавания в образовательных учреждениях высшего образования: нормативно - правовое, психолого - педагогическое и методическое сопровождение» у Федеральній державній бюджетній освітній установі вищої освіти «Донський державний технічний університет», який знаходиться у м. Ростов-на-Дону РФ.

За результатами такого навчання ОСОБА_4 отримав відповідне Свідоцтво про підвищення кваліфікації.

11.09.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 111-1 КК України, а саме у здійсненні громадянином України дій, спрямованих на впровадження стандартів освіти держави-агресора у закладах освіти.

10.09.2025 о 10 год. 52 хв. ОСОБА_4 затримано в порядку ст. ст. 208, 615 КПК України.

Щодо обґрунтованої підозри.

Згідно зі ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Оскільки чинне законодавство не розкриває поняття обґрунтованої підозри, враховуючи ст. 8, 9 КПК України, слід керуватися позиціями Європейського суду з прав людини. З точки зору практики ЄСПЛ обґрунтованість підозри - це певний стандарт доказування, який означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі "Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства" від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182). При чому факти, які викликали підозру, не обов`язково мають бути одного рівня з тими, які необхідні для того, щоб не лише обґрунтувати засудження, а й пред`явити обвинувачення, що є наступною стадією в процесі розслідування кримінальної справи (рішення у справі "Murray v.United Kingdom", 14310/88, 28.10.94, п. 55).

Уявлення про "обґрунтовану підозру" має ґрунтуватися поміж інших факторів, на двох ключових критеріях: суб`єктивному та об`єктивному.

Перший критерій означає, що підозра має бути добросовісною, тобто особа, яка оголосила про підозру, має щиро підозрювати особу у вчиненні такого кримінального правопорушення, другий - що об`єктивно існують дані про скоєне кримінальне правопорушення і причетність особи до вчинення правопорушення. Такими даними можуть бути дії самого підозрюваного, наявні документи, речові докази, показання очевидців тощо.

Наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_4 інкримінованого злочину підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме:

протоколом допиту свідка ОСОБА_15 від 17.02.2025;

протоколом допиту свідка ОСОБА_16 від 17.02.2025;

протоколом пред`явлення для впізнання за фотознімками від 20.05.2025;

протоколом пред`явлення для впізнання за фотознімками від 20.05.2025;

протоколом огляду мережі інтернет від 08.09.2025;

протоколом обшуку від 10.09.2025 з фототаблицею;

іншими матеріалами кримінального провадження.

Вищевказані докази, зібрані під час досудового розслідування, свідчать про те, що підозрюваним ОСОБА_4 могло бути вчинене інкриміноване кримінальне правопорушення, тобто підозра стосовно останнього є обґрунтованою.

При цьому, обставини здійснення підозрюваним конкретних дій та доведеність його вини, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Так, для вирішення питання щодо обґрунтованості повідомленої підозри, оцінка наданих слідчому судді доказів здійснюється не в контексті оцінки доказів з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності, доведення чи не доведення винуватості особи, що здійснюється судом при ухваленні вироку, а з метою визначити вірогідність та достатність підстав причетності тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення, а також чи є підозра обґрунтованою, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

Згідно ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Зокрема, у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року зазначено, що «обґрунтована підозра» означає існування фактів або інформації, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, крім того, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно пов`язують підозрюваного з певним злочином, вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення обвинувачення.

У пункті 175 рішення Європейського суду з прав людини від 21.04.2011 у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначено, що «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Факти, що підтверджують обґрунтовану підозру, не повинні бути такого ж рівня, що й факти, на яких має ґрунтуватися обвинувальний вирок.

Діючий Кримінальний процесуальний Кодекс України встановлює обов`язок розглядати обґрунтованість підозри, що за визначенням ЄСПЛ «є необхідною умовою законності тримання під вартою» («Нечипорук і Йонкало проти України», no. 42310/04, §219, 21 квітня 2011 року).

Відповідно до практики ЄСПЛ «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватися арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 §1(с) Конвенції». За визначенням ЄСПЛ «обґрунтована підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у статті 5 §1(с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» («K.-F. проти Німеччини», 27 листопада 1997, §57).

Згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Більш того, у п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» № 35615/06 від 13.11.07 року Європейський Суд з прав людини зазначив «Суд повторює, що для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок слідчого судді про необхідність обрання на даній стадії досудового розслідування, підозрюваній запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів може виявитися не достатнім для забезпечення існуючих ризиків, що узгоджується з вимогами вказаних вище норм закону і правовими позиціями ЄСПЛ.

Крім того, слідчий суддя враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні за скаргою «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Більш того, слідчий суддя звертає увагу, що з урахуванням результатів досудового розслідування будуть перевірені доводи сторони захисту щодо існування у захисту сумнівів щодо обґрунтованості підозри.

Слідчий суддя констатує, що у відповідності до положень ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі доказі в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК України.

Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті. При цьому підстав для визнання доказів недопустимими, які передбачені в ч. 2 ст. 87 КПК України, стороною захисту слідчому судді не наведено.

З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, в якому ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні злочину та практики ЄСПЛ, слідчий суддя вважає, що надані органом досудового розслідування до клопотання про застосування запобіжного заходу докази, в своїй сукупності, на даній стадії досудового розслідування, вказують на обґрунтованість висунутої ОСОБА_4 підозри у вчиненні інкримінованого йому діяння.

Слідчий суддя наголошує, що на стадії досудового розслідування для вирішення питання, зокрема, щодо обґрунтованості підозри не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини особи/осіб у вчиненні кримінального правопорушення чи її відсутності, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи/осіб до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування відносно такої особи запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.

Згідно з доводами, викладеними у клопотанні, долученими доказами, обґрунтованість підозри щодо вчинення інкримінованого кримінального правопорушення є підтвердженою.

При цьому, стороною захисту не зазначено обставин та не надано доказів на підтвердження існування таких обставин, які б очевидно та беззаперечно свідчили про непричетність підозрюваного до кримінального правопорушення, у вчиненні якого йому повідомлено про підозру, або вказували на необґрунтованість повідомленої підозри.

Щодо існування ризиків.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (частина 1 статті 177 КПК України).

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною 1 статті 177 КПК (частина 2 статті 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 статті 177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Слідчий вказує на існуванняризиків, передбачених п.п. 1, 3, 4, 5 частини 1 статті 177 КПК України (переховування від органів досудового розслідування та суду; незаконний вплив на свідків; перешкоджати проведенню досудового розслідування; вчинення іншого кримінального правопорушення).

Ризик переховування.

Наведені у клопотанні обставини, на думку слідчого судді, не доводять існування ризику переховування від органів досудового розслідування та суду.

Так, в обґрунтування ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду слідчий посилається на вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення та спосіб вчинення злочину.

На думку слідчого, ОСОБА_4 може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, зокрема на тимчасово окупований території або в РФ.

Разом з цим слідчий суддя констатує, що крім позбавлення волі на строк до 3 років, санкція інкримінованої статті передбачає також і виправні роботи на строк до двох років або арешт на строк до шести місяців.

У своєму рішенні по справі «Ілійков проти Болгарії» Європейський суд з прав людини вказав, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. Серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що підозрюваний може втекти. Водночас, ризик втечі має оцінюватися судом у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддасться кримінальному переслідування (справа «Бессієв проти Молдови»).

Аргументи сторони обвинувачення про можливість підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування та суду не повинні прийматися абстрактно, а повинні бути підкріплені фактичними доказами.

Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»).

Сам по собі факт тяжкості злочину, який інкримінується особі, не може бути підставою для застосування запобіжного заходу, оскільки це суперечило б презумпції невинуватості тим паче що інкримінований злочин не відноситься до категорії тяжких злочинів.

У цьому ключі послідовною і логічною є позиція Європейського суду, яка зводиться до наступного: небезпека можливості переховуватися від правосуддя не може вимірюватися виключно на підставі суворості можливого вироку. Наявність сильної підозри в тому, що особа вчинила тяжкий злочин, є таким чинником, що відноситься до суті питання, однак сама по собі така підозра не може бути виправданням довготривалому утриманню під вартою. Небезпека переховування особи від правосуддя повинна оцінюватись не лише у світлі тяжкості покарання, але й виходячи з усіх інших обставин, які можуть або підтвердити наявність такої небезпеки, або звести її до такого мінімуму, що попереднє ув`язнення виявиться невиправданим.

Тобто існування ризику переховування повинно підтверджуватися сукупністю обставин, однією з яких є тяжкість можливого покарання.

Доказами на обґрунтування зазначеного ризику можуть бути зокрема: фактичне переховування від органів досудового розслідування та/або суду; показання свідків про намір особи переховуватись, придбання квитків, зміна місця проживання підтверджені документально, відомості про відсутність постійного місця проживання, тощо.

Жодних подібних доказів стороною обвинувачення на підтвердження наявних ризиків не надано.

Наявність у підозрюваного паспорту для виїзду за кордон жодним чином не може свідчити про наявність ризику переховуватися від органу досудового розслідування, оскільки ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності, а не припущення сторони обвинувачення.

Звичайним обмеженням для унеможливлення підозрюваної особи виїхати за кордон, є достатнім встановленої слідчим суддею в ухвалі суду обов`язку здати до державного органу паспорту для виїзду за кордон, а не позбавлення підозрюваного свободи. Саме для цього законодавець і передбачив такий захід примусу як покладення на особу процесуальних обов`язків, що повністю нівелює цей ризик

Підозрюваний ОСОБА_4 самостійно у березні 2024 року виїхав з тимчасово окупованої території, працевлаштувався до українського ВИШу, працював, не переховувався від правоохоронних органів, активно співпрацює з органом досудового розслідування щодо розкриття злочину. На переконання слідчого судді, якщо б підозрюваний мав наміри та бажання переховуватися від органу досудового розслідування, то у нього було вже достатньо часу, щоб виїхати за межі країни. Однак підозрюваний не вчинив жодних дій, з яких можна було зробити б висновок про бажання останнього виїхати за межі країни.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 з 12.08.2025 по 18.08.2025 перебував на стаціонарному лікуванні у КП «Хмельницька міська лікарня» Хмельницької міської ради (діагноз не розголошується), що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 05113 від 18.08.2025.

Також має ряд інших захворювань, щ підтверджено медичними документами - довідкою КП «Хмельницький міський лікувально-діагностичний центр Хмельницької міської ради» від 30.05.2025, довідкою КП «ХМЛДЦ» Хмельницької міської ради поліклініка номер 2 від 05.06.2024.

ОСОБА_4 постійно проживає у місті Хмельницькому Хмельницької області.

В ході судового засідання не встановлено фактів будь-якої недобросовісної поведінки ОСОБА_4 .

У підозрюваного відсутні судимості, до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувався.

Раніше до підозрюваного не застосовувалися будь-які запобіжні заходи.

Відсутні будь-які повідомлення про підозру у вчиненні інших кримінальних правопорушень.

Належними і допустимими доказами підтверджено, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання, у нього наявні хронічні і поточні проблеми зі здоров`ям, які за своїм характером та перебігом потребують систематичного медичного контролю, спостереження у профільних спеціалістів, своєчасних профілактичних заходів, лікування та реабілітації, до кримінальної відповідальності раніше не притягувався.

Отже доказів того, що з дня внесення відомостей до ЄРДР, а також з дня повідомлення йому про підозру підозрюваний намагався переховуватися від органів досудового розслідування або планує переховуватися, не встановлено.

Ризик незаконного впливу на свідків.

Ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України.

Тобто, ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

В обґрунтування цього ризику сторона обвинувачення посилається на те, що підозрюваний може впливати на свідків ОСОБА_15 , та ОСОБА_16 , яких підозрюваний особисто знає.

На переконання слідчого судді існує ризик незаконного впливу підозрюваного на свідків, оскільки підозрюваний дійсно знає свідків, може спілкуватися із ними, впливати на їх покази.

Ризик перешкоджати проведенню досудового розслідування.

В обґрунтування цього ризику сторона обвинувачення посилається на те, що ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може вчиняти дії, спрямовані на ускладнення або затягування розслідування. Зокрема, з урахуванням раніше займаних посад у структурі, створеній окупаційною адміністрацією, має змогу координувати свої дії з іншими особами, які також можуть бути причетними до протиправної діяльності.

Слідчий суддя вважає, що стороною обвинувачення не доведений ризик перешкоджати проведенню досудового розслідування, оскільки від моменту затримання підозрюваний активно співпрацює з органом досудового розслідування щодо розкриття злочину, надає покази.

Ризик продовження кримінального правопорушення, у якому він підозрюється або ризик вчинення іншого кримінального правопорушення.

В обґрунтування цього ризику сторона обвинувачення посилається на те, що підозрюваний ОСОБА_4 в умовах воєнного стану, може виїхати до окупованого міста Маріуполь, де у нього є житло, та повернутися до своєї протиправної діяльності, а саме: повернутися до т. зв. ФГБОУ ВО «МГУ имени А.И. Куинджи», та зайняти посади пов`язані з впровадженням стандартів освіти держави-агресора у закладах освіти.

Разом з цим вказані твердження спростовані наступним.

У березні 2024 року ОСОБА_4 самостійно із хворою матір`ю, по українському паспорту виїхав на підконтрольну Україні територію, працевлаштувався за професією, не переховувався та не переховується від органів досудового розслідування.

Отже ризик продовження вчинення кримінального правопорушення, у якому підозрюється, не знайшов своє підтвердження.

Висновки.

Слідчим суддею встановлена обґрунтованість підозри. Крім того, слідчим суддею встановлений ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України запобіжним заходом є тримання під вартою.

Оскільки інкриміноване ОСОБА_4 кримінальне правопорушення входить до вищевказаного переліку, то з огляду на обґрунтованість підозри та наявності навіть одного ризику, клопотання підлягає задоволенню.

При застосуванні запобіжного заходу слідчий суддя враховує, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні нетяжкого злочину, беручи до уваги той факт, що підозрюваний в умовах воєнного стану здійснював дії, спрямовані на впровадження стандартів освіти держави-агресора у закладах освіти, існує ризик впливу на свідків, що можливо нівелювати виключно шляхом тримання підозрюваного під вартою.

Щодо строку дії запобіжного заходу.

У відповідності до ст. 219 КПК України досудове розслідування може бути закінчено протягом двох місяців з дня повідомлення особі про підозру у вчиненні злочину.

В подальшому згідно з ч. 3 ст. 197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Згідно з ч. 3 ст. 115 КПК України при обчисленні строку днями строк закінчується о двадцять четвертій годині останнього дня строку. Відповідно до ч. 5 ст. 115 КПК України, при обчисленні строків днями та місяцями не береться до уваги той день, від якого починається строк, за винятком строків тримання під вартою.

Тому, оскільки ОСОБА_4 повідомлено про підозру 11.09.2025, то досудове розслідування має бути закінченим до 11.11.2025, а тому саме до цього строку слідчий суддя може застосувати запобіжний захід.

Щодо застави.

Відповідно до ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно із ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається у таких межах: 1) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні нетяжкого злочину, - від одного до двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, - від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Частиною 4 статті 183 КПК України передбачений вичерпний перелік, коли суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні.

Так, згідно ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Однак, суд звертає увагу на те, що вищевказаною статтею законодавець надає право суду при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи його продовження не визначати розмір застави, однак дана стаття не є нормою прямої дії, тобто не містись обов`язкового характеру, а тому з огляду на те, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні нетяжкого злочину, а також через те, що застосування застави є правом, а не обов`язком суду, суд, то з урахуванням встановленого одного ризику, вважає за доцільне визначити йому заставу у межах, встановлених у п. 1 ч. 5 ст. 182 КПК України.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Мангурас проти Іспанії», ухваленому Великою Палатою від 28 вересня 2010 року за №12050/04, сума застави за звільнення з-під варти заявника не була надмірною. У рішенні, у справі «Мангурас проти Іспанії», Європейський суд з прав людини постановив, що не було порушено ч. 3 ст. 5 (право на свободу та особисту недоторканість) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за наступних підстав: «Відповідно до ч. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод внесення застави може вимагатися лише за наявності законних підстав для затримання особи. Органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність подальшого тримання обвинуваченого під вартою. Більш того, якщо навіть сума застави визначається виходячи із характеристики особи обвинуваченого та його матеріального становища, за певних обставин є обґрунтованим врахування також і суми збитків, у заподіянні яких ця особа обвинувачується».

Отже, розмір застави повинен, головним чином, визначатися виходячи з особи підозрюваного/обвинуваченого, його майнового стану і його відносин з особами, які надають забезпечення, іншими словами, враховуючи той факт, чи буде втрата забезпечення чи дії проти поручителів у випадку неявки підозрюваного/обвинуваченого до слідчого або до суду суд достатнім стримуючим фактором для нього, щоб не здійснити втечу.

При цьому Європейський суд з прав людини також наголошує, що якщо на карту поставлене право на свободу, гарантоване статтею 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, влада повинна приділяти питанню встановлення відповідного розміру застави таку ж увагу, якби це стосувалося обґрунтування необхідності тримання особи під вартою.

Визначаючи відповідно до вимог ч. 4 ст. 182 КПК України розмір застави, а також виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави у випадку ухилення від слідства та суду, буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, якесь бажання сховатися, враховуючи матеріальний стан підозрюваного, тяжкість злочину, у вчиненні якого він підозрюється, дані, що характеризують його способу і наявність вищезазначених ризиків, суд вважає, що застава у зазначених розмірах цілком здатна забезпечити виконання належної процесуальної поведінки підозрюваним та може гарантувати виконання ним покладених на нього обов`язків і зазначений розмір застави буде належною гарантією того, що, у разі сплати його, підозрюваний вирішить не зникати через побоювання втратити цю заставу, тому у співставленні з існуючими ризиками призначає заставу.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене та особу підозрюваного, а також обґрунтованість підозри і встановлений один ризик, слідчий суддя вважає за необхідне визначити заставу у 20 розмірах прожиткового мінімуму для працездатних осіб, яку підозрюваний чи інша особа має право у будь-який момент внести на спеціальний рахунок у порядку, визначеному КМУ, після чого може бути звільнений з-під варти, при цьому у випадку внесення застави суд покладає на нього певні обов`язки.

Інші питання

Шодо клопотання сторони захисту про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, особистого зобов`язання, слідчий суддя доходить висновку, що й його задоволенні слід відмовити.

Так, застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, не усуне ризик впливу на свідків у кримінальному провадженні. Застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, навіть цілодобового, також не забезпечить усунення існуючих ризиків, оскільки підозрюваний і надалі матиме можливість контактувати зі свідками. У свою чергу, слідчий суддя сприймає доводи сторони захисту про наявність у підозрюваного ряду захворювань, що потребують постійного лікування, постійного місця проживання та роботи, позитивної характеристики, однак не вважає наведене достатніми підставами для застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою із визначенням альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177,178, 183, 331 КПК України, суддя слідчий

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання задовольнити частково.

Застосувати до ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 59 днів, тобто до 07 листопада 2025 року.

Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали щодо тримання підозрюваного ОСОБА_4 під вартою є 07 листопада 2025 року включно.

У задоволенні іншої частини клопотання відмовити.

ОСОБА_4 визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 60560,00 грн, за умови внесення якої на призначений для цього депозитний рахунок територіального управління Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області, його слід негайно звільнити з-під варти.

Сума застави у національній грошовій одиниці може бути внесена як самим підозрюваним, так і іншою фізичною або юридичною особою-заставодавцем на депозитний рахунок № UA0017442 в ГУДКСУ в м. Київ, одержувач платежу ТУ ДСА України в Дніпропетровській області, , МФО 820172.

У разі внесення вказаної застави покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки:

- не відлучатися зі свого місця мешкання без дозволу слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження;

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора або суду, залежно від стадії кримінального провадження;

- повідомляти слідчого, прокурора або суд про зміну місця свого проживання та роботи, залежно від стадії кримінального провадження;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- утримуватись від спілкування зі свідками і експертами у цьому кримінальному провадженні.

Вказані обов`язки, в разі внесення застави, покладаються на ОСОБА_4 строком на 2 місяці, який починається з моменту звільнення з-під варти після внесення застави.

У разі невиконання вище перелічених обов`язків, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовуються у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору. У разі звернення застави в дохід держави слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування запобіжного заходу у вигляді застави у більшому розмірі або іншого запобіжного заходу з урахуванням положень ч. 7 ст. 194 КПК України (застава, домашній арешт, тримання під вартою) та може бути накладено грошове стягнення.

Роз`яснити, що за умисне невиконання ухвали суду передбачена відповідальність за ст. 382 КК України.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора ОСОБА_3 .

У задоволенні клопотання сторони захисту про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, особистого зобов`язання - відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення, але може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а підозрюваним, який перебуває під вартою - в той же строк з моменту вручення копії ухвали.

Повний текст ухвали оголошений 16 вересня 2025 року о 19 год. 10 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1