ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/2103/25 Справа № 202/9485/25 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

адвоката ОСОБА_7

власника майна ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпра від 23 жовтня 2025 року про арешт майна у кримінального провадження № 0000618, -

В С Т А Н О В И В:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпра від 23 жовтня 2025 року частково задоволено клопотання прокурора та накладено арешт на майно, котре було вилучено в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :09:096:0268), за місцем фактичного мешкання ОСОБА_8 , а саме, на: кросівки чорного кольору в сітку фірми «Adidas»; футбольні бутси чорного кольору фірми «Adidas».

Відмовлено в задоволенні клопотання в частині накладення арешту на: мобільний телефон «iPhone 10» з SIM НОМЕР_1 , IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 , пароль: 1111.

Мотивуючи ухвалене рішення, слідчий суддя послався на те, що постановою слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області від 4.10.2025 року вилучені кросівки чорного кольору в сітку фірми «Adidas» та футбольні бутси чорного кольору фірми «Adidas» визнані речовими доказами у кримінальному провадженні, а тому клопотання прокурора в цій частині підлягає задоволенню, оскільки вказане речі можуть містити відомості, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюватимуться під час кримінального провадження.

Зазначає, що клопотання прокурора в частині накладення арешту на мобільний телефон «iPhone 10» з SIM НОМЕР_1 , IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 , пароль: 1111, не може бути задоволено, оскільки сам по собі телефон з сім картами не є предметами можливого вчинення кримінального правопорушення і не зберегли його сліди. Проте інформація, що міститься в них може бути використана в якості доказу у цьому кримінальному провадженні, може бути отримана органом досудового розслідування для використання шляхом тимчасового доступу до вказаних речей.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання повністю.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що підставою арешту майна є те, що вказане майно є майном, щодо якого існує сукупність підстав вважати, що воно є речовим доказом.

Зазначає, що мобільний телефон «iPhone 10» з SIM НОМЕР_1 , IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 , пароль: 1111 підлягає арешту, оскільки у органу досудового розслідування є достатньо підстав вважати, що він є речовими доказами, містить інформацію, яка може бути використана під час досудового розслідування та підпадає під критерії можливої подальшої спеціальної конфіскації.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Адвокат ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Мотиви апеляційного суду.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, СУ ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000618, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК України.

Слідчим суддею частково задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на майно, котре було вилучено в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :09:096:0268), за місцем фактичного мешкання ОСОБА_8 , а саме, на: кросівки чорного кольору в сітку фірми «Adidas»; футбольні бутси чорного кольору фірми «Adidas».

Відмовлено в задоволенні клопотання в частині накладення арешту на: мобільний телефон «iPhone 10» з SIM НОМЕР_1 , IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 , пароль: 1111.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції апеляційний суд погоджується частково.

Так, при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора в частині накладення арешту на кросівки чорного кольору в сітку фірми «Adidas»; футбольні бутси чорного кольору фірми «Adidas», з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнане речовими доказами у межах кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

В свою чергу, слідчим суддею не взято до уваги те, що мобільний телефон «iPhone 10» з SIM НОМЕР_1 , IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 , пароль: 1111, також відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про те, що є достатньо підстав вважати, що у даному мобільному телефоні може міститись інформація щодо обставин вчинення злочинів, які наразі встановлюються, а тому з метою збереження речового доказу на нього також необхідно накласти арешт.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, позаяк існує необхідність збереження речових доказів в стані, придатному для використання у кримінальному провадженні та забезпечення схоронності майна для проведення судових експертиз, призначених постановою слідчого.

З огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження на даному етапі досудового розслідування, які можуть суттєво позначитися на інтересах власника майна чи інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого ч. 1 ст. 170 КПК України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням нової ухвали.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпра від 23 жовтня 2025 року скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити.

Накласти арешт на майно, котре було вилучено в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер :09:096:0268), за місцем фактичного мешкання ОСОБА_8 , а саме, на: кросівки чорного кольору в сітку фірми «Adidas»; футбольні бутси чорного кольору фірми «Adidas»; мобільний телефон «iPhone 10» з SIM НОМЕР_1 , IMEI1: НОМЕР_2 , IMEI2: НОМЕР_3 , пароль: 1111, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4