Справа № 305/1243/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13.01.2026 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/528/22 за апеляційною скаргою прокурора Тячівської окружної прокуратури ОСОБА_6 на вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 16.08.2022.

Цим вироком:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, одружений, непрацюючий, несудимий, визнаний невинуватим в пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, у зв`язку з недоведеністю, що вчинено дане кримінальне правопорушення і виправдано та визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад даного кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується в тому, що він 09.05.2018 близько 01 год, перебуваючи в с. Богдан по вул. Шевченка, Рахівського району Закарпатської області, біля адміністративної будівлі Богданської сільської ради, усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи умисно, у зв`язку з виконанням працівником відділу «Богдан» Державної прикордонної служби України ОСОБА_9 своїх службових обов`язків по запобіганню незаконному перетину державного кордону України та переміщенню через нього підакцизних товарів, достовірно знаючи, що ОСОБА_9 є працівником відділу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ІНФОРМАЦІЯ_3 і був працівником правоохоронного органу, а також в той момент був одягнутий у формений одяг, наніс йому декілька ударів рукою стиснутою у кулак, по голові в область обличчя, чим спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді садна чола справа, синця лівої параорбітальної ділянки, травматичного зламу кореня 22 зуба, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 71 від 08.06.2018 відносяться до легких тілесних ушкоджень, що привели до короткочасного розладу стану здоров`я. Після чого ОСОБА_8 , попередньо домовившись на спільне вчинення злочину з ОСОБА_10 (матеріали щодо якого судом виділено в окреме провадження у зв`язку з його розшуком), з метою залякування ОСОБА_9 , діючи з єдиним умислом на позбавлення останнього волі, позбавили ОСОБА_9 можливості вільно пересуватися, після чого, із застосуванням фізичної сили, проти його волі, шляхом утримування за руки та психічного впливу - погроз, помістили до багажного відсіку автомобіля марки «Мітсубісі Паджеро» номерний знак Латвійської Республіки НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_10 , та незаконно утримуючи

-2-

його у багажному відсіку вказаного автомобіля, перевезли його від адміністративної будівлі Богданської сільської ради, що в селі Богдан по вул. Шевченка, Рахівського району Закарпатської області, на берег річки Біла Тиса, до місця неподалік будинку № 1 по вул. Бребоя, в с. Богдан, Рахівського району Закарпатської області. Прибувши у вказане місце ОСОБА_8 , спільно з ОСОБА_10 , діючи з єдиним умислом, з метою заподіяння працівнику правоохоронного органу ОСОБА_9 побоїв та тілесних ушкоджень, у зв`язку виконанням ним своїх службових обов`язків, вивели ОСОБА_9 з багажного відсіку автомобіля, продовжили незаконно його утримувати, проти його волі, застосовуючи до ОСОБА_9 фізичний вплив у вигляді стискання частин тіла та викручування рук, підвели до вказаного берегу річки, і ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_10 , продовжуючи утримувати потерпілого ОСОБА_9 , штовхнули його у річку, після чого ОСОБА_10 , утримуючи ОСОБА_9 за голову, неодноразово занурив ОСОБА_9 головою у воду, з метою позбавити його можливості дихати повітрям та причинити йому такими діями фізичні страждання, з ціллю отримання від нього службової інформації та залякування його у зв`язку з його службовою діяльністю.

Як видно з викладеного, ОСОБА_8 , попередньо домовившись на спільне вчинення злочину з ОСОБА_10 , з метою залякування ОСОБА_9 , діючи з єдиним умислом на позбавлення останнього волі, позбавили ОСОБА_9 можливості вільно пересуватися, після чого із застосуванням фізичної сили, проти його волі, шляхом утримування за руки та психічного впливу - погроз, помістили до багажного відсіку автомобіля марки «Мітсубісі Паджеро» номерний знак Латвійської Республіки НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_10 , та незаконно утримуючи його у багажному відсіку вказаного автомобіля, перевезли його від адміністративної будівлі Богданської сільської ради, що в селі Богдан по вул. Шевченка, Рахівського району Закарпатської області, на берег річки Біла Тиса, до місця неподалік будинку № 1 по вул. Бребоя в с. Богдан, Рахівського району Закарпатської області. Прибувши у вказане місце, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_10 , діючи з єдиним умислом, з метою заподіяння працівнику правоохоронного органу ОСОБА_9 побоїв та тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків, вивели ОСОБА_9 з багажного відсіку автомобіля, продовжили незаконно його утримувати, проти його волі, застосовуючи до ОСОБА_9 фізичний вилив у вигляді стискання частин тіла та викручування рук, підвели до вказаного берегу річки, і ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_10 , продовжуючи утримувати потерпілого ОСОБА_9 , штовхнули його у річку, після чого ОСОБА_10 , утримуючи ОСОБА_9 за голову, неодноразово занурив ОСОБА_9 головою у воду, з метою позбавити його можливості дихати повітрям та спричинити йому такими діями фізичні страждання, з ціллю отримання від нього службової інформації та залякування його у зв`язку з його службовою діяльністю.

Органом досудового розслідування дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 2 ст. 146 КК України - незаконне позбавлення волі за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалось заподіянням йому фізичних страждань та за ч. 2 ст. 345 КК України - умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень, у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

Виправдовуючи ОСОБА_8 за вказаними обвинуваченнями, суд першої інстанції оцінивши докази пред`явлені стороною обвинувачення в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, розглянувши кримінальне провадження по суті, провівши у повному обсязі судовий розгляд, допитавши обвинувачених, потерпілого, перевіривши доводи учасників процесу, вияснивши у них, чи усі докази вони подали для підтвердження своїх доводів,

-3-

прийшов до переконання, що як під час досудового розслідування кримінального провадження, так і під час судового розгляду не доведено що ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 146 КК України та не доведено, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України. Суд першої інстанції мотивував виправдування ОСОБА_8 тим, що у сторони обвинувачення відсутні оригінали, або належним чином завірені копії інших письмових доказів, окрім протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 09.05.2018, також відсутні оригінали матеріалів досудового розслідування, а наявні лише їх незавірені копії. Завірити дані копії письмових доказів з метою їх приєднання до матеріалів кримінального провадженні прокурор не в змозі, оскільки особисто не бачив оригіналів даних письмових доказів, і йому не відоме місце їх знаходження. Разом з тим, у сторони обвинувачення відсутні свідки, які були б очевидцями даної події, тому клопотання про їх допит прокурором не заявлялося. На підтвердження винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146 та ч. 2 ст. 345 КК України, стороною обвинувачення подано протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується від 09.05.2018 та допитано судом потерпілого ОСОБА_9 . При цьому, суд зазначив, що покази потерпілого ОСОБА_11 спростовуються показами обвинуваченого та не підтверджуються жодними іншими доказами. Також судом констатовано, що жоден із запропонованих стороною обвинувачення і перевірених у судовому засіданні належних та допустимих доказів як окремо, так і в сукупності з іншими доказами, не міг бути покладений в безпосереднє підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Не надано суду і доказів того, що станом на 09.05.2018 потерпілий був військовослужбовцем Державної прикордонної служби України, а також, те, що обвинувачений незаконно позбавив потерпілого волі за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалось заподіянням йому фізичних страждань. Констатувавши ненадання стороною обвинувачення інших доказів на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146 та ч. 2 ст. 345 КК України, суд прийшов до висновку, що в рамках даного кримінального провадження відносно ОСОБА_8 не здобуто жодних переконливих доказів, які б підтверджували пред`явлене йому обвинувачення, і оцінка яких була б позбавлена відповідних сумнівів щодо вчинення даних кримінальних правопорушень, а тому обвинувачений підлягає виправданню у зв`язку з недоведеністю, що вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 146 КК України, та виправданню у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_6 просить вирок суду від 16.08.2022 щодо ОСОБА_8 скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції в іншому складі. В обґрунтування апеляційних вимог прокурор зазначає про незаконність, необґрунтованість та невмотивованість постановленого щодо ОСОБА_8 вироку, у зв`язку з істотним порушенням судом вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. На його думку, аналіз досліджених доказів помилково переконав суд першої інстанції в тому, що жоден із запропонованих стороною обвинувачення і перевірених у судовому засіданні належних та допустимих доказів як окремо, так і в сукупності з іншими доказами, не міг бути покладений в безпосереднє підтвердження вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Суд при ухваленні вироку не надав оцінку та безпідставно відкинув показання потерпілого ОСОБА_9 в суді про те, що його проти його ж волі

-4-

возили в автомобілі, а також те, що станом на 09.05.2018 потерпілий ОСОБА_9 був військовослужбовцем Державної прикордонної служби України, про що він особисто підтвердив, що на час скоєння правопорушення так і на даний час, він є чинним працівником прикордонної служби України. Окрім іншого, в судовому засіданні встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 наніс потерпілому один удар, про що і сам обвинувачений підтвердив та потерпілий ОСОБА_9 , в результаті чого (згідно висунутого обвинувачення) спричинив йому тілесні ушкодження у вигляді садна чола справа, синця лівої пара орбітальної ділянки, травматичного зламу кореня 2-го зуба, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 71 від 08.06.2018 відносяться до групи легких тілесних ушкоджень, що привели до короткочасного розладу здоров`я. На основі викладеного прокурор вважає, що як факт спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, так і факт незаконного позбавлення його волі, а також факт перебування потерпілого в статусі працівника правоохоронного органу, підтверджуються показаннями потерпілого, які є послідовними і узгоджуються з наданими ним під час досудового розслідування, що (в певній мірі) стало підставою для висунення ОСОБА_8 саме такого обвинувачення за ч. 2 ст. 345 та ч. 2 ст. 146 КК України. При цьому, звертає увагу на те, що судом першої інстанції не висловлено категоричних суджень, переконливих мотивів на підставі яких дійшов висновку про недоведеність, що в діянні ОСОБА_8 є склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, у мотивувальній частині вироку, суд не надав оцінки та належного аналізу з точки зору належності, допустимості та достовірності доказам, на які вказувала під час судового розгляду сторона обвинувачення, а лише послався на них, допустивши при їх оцінці вибірковість, надавши перевагу одним доказам та без належного спростування не дав правову оцінку всім дослідженим доказам в їх сукупності, внаслідок чого допустив невідповідність висновків фактичним обставинам кримінального провадження та неповноту судового розгляду. За наведених вище обставин, прокурор вважає, що висновки суду про визнання ОСОБА_8 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, у зв`язку з недоведеністю, що вчинено дане кримінальне правопорушення і виправдання та визнання його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад даного кримінального правопорушення, з цих підстав є передчасним, зробленими без повного, всебічного, об`єктивного дослідження та аналізу наявних у кримінальному провадженні доказів, а тому не може визнаватися законним та обґрунтованим. Вищезазначені істотні порушення є процесуально неприпустимими при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються норми кримінального процесуального закону та загальні засади забезпечення права на захист, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, безпосередності дослідження доказів і змагальності сторін у процесі, законності та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України.

У поданому доповненні до апеляційної скарги прокурор, окрім аналогічних доводів, викладених у первісній апеляційній скарзі, вказує на те, що суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, визнавши ОСОБА_8 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 345 КК України, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, внаслідок чого ОСОБА_8 уникнув кримінальної відповідальності за вчинені ним злочини, не понісши кримінального покарання, - з урахуванням зазначених норм кримінального процесуального законодавства, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

-5-

02.12.2024 до початку апеляційного розгляду, на адресу Закарпатського апеляційного суду від обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_12 надійшло письмове клопотання про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст. 49 КК України, та закриття кримінального провадження.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, яка частково підтримала апеляційну скаргу та не заперечувала проти задоволення клопотання сторони захисту щодо звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття провадження, щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи клопотання, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, відповідно до вироку Тячівського районного суду Закарпатської області від 16.08.2022, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність того, що ОСОБА_8 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 345 КК України та виправдав останнього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Разом з тим, незалежно від висновків, наведених в оскаржуваному вироку, а також тієї обставини, що обвинувачений ОСОБА_8 під час судового розгляду в суді першої інстанції заперечував свою причетність до вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 345 КК України, колегія суддів, з огляду на наявність клопотання обвинуваченого про звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, не вбачає достатніх правових підстав для продовження апеляційного розгляду, оскільки закриття кримінального провадження, у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності через закінчення строків давності є обов`язком, а не правом суду.

Подаючи клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, встановлених ч. 1 ст. 49 КК України, обвинувачений ОСОБА_8 надав свою згоду на закриття кримінального провадження з цієї підстави, незважаючи на те, що вказана підстава для закриття кримінального провадження не є реабілітуючою.

Зазначене узгоджується із позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеному у постанові від 02.04.2024 (справа № 760/6513/17, провадження № 51-5496 км 21), де окрім іншого вказано, що суд апеляційної інстанції, з урахуванням приписів ст. 286 КПК України, зобов`язаний невідкладно розглянути клопотання про звільнення особи від кримінальної відповідальності, ухваливши рішення про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав.

При цьому, апеляційним судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 обізнаний про наслідки звільнення від кримінальної відповідальності за спливом строків давності, у тому числі й те, що така підстав для закриття кримінального провадження не є реабілітуючою.

Відповідно до вимог, передбачених ст. 417 КПК України, суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує вирок і закриває кримінальне провадження.

Згідно з приписами, передбаченими п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Частиною першою статті 49 КК України визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж

-6-

обмеження волі; 2) три роки у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання. У цьому разі особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з часу вчинення кримінального правопорушення минуло п`ятнадцять років, а з часу вчинення кримінального проступку п`ять років. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах першій та другій цієї статті строків особа вчинила новий злочин за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років.

Приписами ст. 285 КПК України встановлено загальні положення кримінального провадження під час звільнення особи від кримінальної відповідальності: особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність; особі, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення; підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

Згідно ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Тобто звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду в разі настання обставин, передбачених ч. 1 ст. 49 КК України, за наявності згоди підозрюваного, обвинуваченого на звільнення на підставі спливу строків давності.

Матеріалами кримінального провадження підтверджено, що кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 345 КК України, мали місце 09.05.2018, відомості про те, що ОСОБА_8 з указаного періоду вчинив інше кримінальне правопорушення відсутні, не надані такі данні й суду апеляційної інстанції, а тому перебіг строків давності не переривався. Також, відсутні будь-які відомості про зупинення досудового чи судового провадження у зв`язку з ухиленням ОСОБА_8 від досудового розслідування або суду з указаного вище періоду. Тому підстав уважати, що строки давності були зупинені, а отже вони на даний час не спливли, немає.

Таким чином, з дня вчинення ОСОБА_8 зазначених кримінальних правопорушень і до цього часу, враховуючи ту обставину, що вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 16.08.2022 не набрав законної сили, минули строки притягнення до кримінальної відповідальності, передбачені п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку з чим обвинувачений ОСОБА_8 підлягає звільненню від

-7-

кримінальної відповідальності, оскільки останній надав свою згоду на його звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, про що свідчить подане ним особисто до апеляційного суду відповідне клопотання і яке, відповідно до вимог ч. 4 ст. 286 КПК України, має бути розглянуто невідкладно.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності, тому вважає за необхідне клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника задовольнити, вирок суду першої інстанції скасувати та звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження щодо нього відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 284, ст. 417 КПК України закрити.

У зв`язку з чим, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 417, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора Тячівської окружної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Тячівського районного суду Закарпатської області від 16.08.2022 щодо ОСОБА_13 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 345 КК України, скасувати.

Клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника-адвоката ОСОБА_14 про звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності, у зв`язку із закінченням строків давності задовольнити.

На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України обвинуваченого ОСОБА_13 звільнити від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 146, ч. 2 ст. 345 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284, ст. 417 КПК України,- закрити.

На ухвалу Закарпатського апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді