Дата документу 15.09.2025 Справа № 335/6248/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/6248/23 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/285/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянула 15 вересня 2025 року у місті Запоріжжі в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мар`ївка Запорізького району Запорізької області, громадянина України, старшого навідника гранатометного відділення гранатометного взводу (СПГ-9) 4-го батальйону оперативного призначення відповідної військової частини, військове звання солдат, здобув середню освіту, неодружений, має на утриманні неповнолітню дитину, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 - в режимі відеоконференції,

захисника-адвоката ОСОБА_8 .

Обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Орджонікідзевського (Вознесенівського) районного суду м.Запоріжжя від 13 червня 2024 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Початок строку відбування покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з дня його затримання та приведення вироку до виконання.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить оскаржуваний вирок суду змінити та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що при призначенні покарання суд недостатньо врахував, що він повністю визнав свою провину, надав свої пояснення щодо події правопорушення та обставин, які сприяли цій події.

На думку апелянта, при призначенні покарання поза увагою суду залишились ті обставини, що по-перше, незважаючи на важкий психічний стан та залежність від алкоголю, у зв`язку із чим обвинувачений неодноразово перебував на лікуванні у психіатричному медичному закладі, а саме КНП «ОКПНЗД» ЗОР, добровільно пішов до лав Національної гвардії України, де і проходив службу. При цьому ВЛК не проходив, належної підтримуючої терапії не отримував. Під час служби відношення від командування частини до військовослужбовців не відповідало загальновстановленим принципам. Військовослужбовці піддавались знущанню, під час перебування на бойових завданнях на лінії фронту, не мали належного оснащення, ані військовою амуніцією, ані продуктами харчування. При цьому, не могли отримати належного лікування або навіть медичного огляду. Крім того, постійні ущемлення в належних виплатах. Звичайно всі ці обставини, вплинули на розуміння того, що відбувається, на бажання воювати. На цьому фоні погіршився психологічний стан обвинуваченого, він знову став вживати алкоголь, а іноді і спиртовмісні засоби, що вплинуло на його здоров`я.

Обвинувачений зазначає, що бажає захищати Батьківщину, однак також хоче і належного ставлення до нього, належного забезпечення, належних умов служби. Хоче вчасно отримувати можливість пройти медичний огляд та отримати необхідне лікування.

Судом зазначені обставини при ухваленні вироку не враховані, що вплинуло на таке суворе покарання.

Згідно з вироком суду, наказом командира військової частини від 31 березня 2023 року № 99 солдата ОСОБА_6 зараховано до списків особового складу відповідної військової частини, поставлено на всі види забезпечення та призначено на посаду старшого навідника гранатометного відділення гранатометного взводу (СПГ-9) 4-го батальйону оперативного призначення військової частини.

Будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_6 , відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 16, 49, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України (надалі Статуту), ст.ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, суворо дотримуватися Статутів Збройних Сил України (надалі Статуту), бути дисциплінованим, не допускати негідних вчинків самому та утримувати від них інших військовослужбовців, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою.

ОСОБА_6 , достовірно знаючи свої обов`язки, передбачені зазначеним вище законодавством, яке регламентує порядок виконання військового обов`язку і проходження військової служби, маючи можливість належно їх виконувати, свідомо допустив їх порушення, вчинивши військовий злочин.

Так, 06 квітня 2023 року солдат ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи в умовах воєнного стану, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби, самовільно залишив місце несення служби, а саме місце дислокації підрозділів військової частини у певному районі АДРЕСА_2 за певною адресою, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, заходів для повернення до місця несення служби не приймав та про своє місцезнаходження до органів командування, в органи військового та цивільного управління не повідомляв та незаконно перебував за межами місця служби до 30 червня 2023 року, а саме до моменту самостійного з`явлення до органу досудового розслідування.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.5 ст.407 КК України, що кваліфікується як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

Заслухавши доповідь судді; захисника, який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченого та просив її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався при розгляді цього провадження і дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.5 ст.407 КК України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, зазначених у вироку, та правильність кваліфікації його дій ніким з учасників провадження не оспорюються, у зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК України, колегією суддів вирок суду в цій частині не переглядається.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо обґрунтованості призначеного останньому покарання, колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до вимог ст.65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів. При призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, є тяжким злочином, дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, неодружений, має на утриманні неповнолітню дитину, негативно характеризується за місцем проходження служби.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнав щире каяття та те, що обвинувачений своїми правдивими та послідовними показаннями сприяв встановленню істини в справі.

Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на мінімальний строк, передбачений санкцією ч.5 ст.407 КК України.

З чим погоджується і колегія суддів.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_6 про можливість застосування до призначеного йому покарання положень ст.75 КК України та звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального закону.

Так, Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» №2839-ІХ від 13 грудня 2022 року, який набрав чинності 27 січня 2023 року, внесено зміни до статті 75 КК України, відповідно до яких встановлено заборону застосування положень ст.ст.69, 75 КК України у разі засудження за злочин, передбачений зокрема статтею 407 КК України.

Отже, призначення іншого більш м`якого виду основного покарання, а також звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 КК України, про що просить обвинувачений в апеляційній скарзі, у разі засудження за статтею 407 КК України, не передбачено законом. При цьому, колегією суддів враховано, що подія злочину мала місце після набрання вказаним законом чинності.

Доводи обвинуваченого про те, що судом неповно враховано обставини, які пом`якшують покарання обвинуваченого, та особу останнього, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини судом першої інстанції повністю враховані, внаслідок чого призначено обвинуваченому ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.5 ст.407 КК України.

Також, колегія суддів враховує правову позицію Верховного Суду, викладену в постановах по справі № 750/2773/22, провадження № 51-3061км22 від 22 грудня 2022 року та справі № 726/78/23, провадження № 51-1772км23 від 11 липня 2023 року, згідно з якою, кримінальні правопорушення проти встановленого порядку несення військової служби свідчать про підвищену суспільну небезпечність, оскільки можуть призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим, а тому застосування іншого покарання ніж позбавлення волі, не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за вчинення таких дій.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст.65 КК України. Призначене судом першої інстанції покарання буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим так і іншими особами, та буде сприяти досягненню мети, визначеної у ст.50 КК України.

Порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді не встановлено.

Керуючись ст.ст.404-405, 407 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського (Вознесенівського) районного суду м.Запоріжжя від 13 червня 2024 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4