БОРЗНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №730/1617/25
Провадження № 1-кп/730/120/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2025 р. м.Борзна

Борзнянський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Борзнянського районного суду Чернігівської області в м. Борзні кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000178 від 10.10.2025 року, з обвинувальним актом від 31.10.2025 року, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Краснопілля Коропського району Чернігівської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, розлученого, не працюючого, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 04.11.2025 року за ч. 1 ст. 263; ч. ч. 1, 4 ст. 358 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільненого з іспитовим строком в 2 роки з покладенням певних обов`язків,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що 08.10.2025 року близько 11:00 (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_4 , перебуваючи на подвір`ї господарства ОСОБА_5 та допомагаючи в побутових справах, був запрошений до будинку потерпілої для оплати праці та обіду, скориставшись відсутністю потерпілої, яка вийшла в іншу кімнату до свого цивільного чоловіка ОСОБА_6 , який є особою з інвалідністю, та попередньо побачивши, звідки ОСОБА_5 брала кошти для розрахунку, таємно від оточуючих, будучи в житловому будинку ОСОБА_5 , що за адресою АДРЕСА_2 , діючи в умовах воєнного стану, що введений на території України відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який неодноразово був продовжений та діє на даний час, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, зі столу під клейонкою в кімнаті кухні вчинив крадіжку грошових коштів в сумі 3500 грн., які належать ОСОБА_5 . У подальшому ОСОБА_4 покинув будинок та розпорядився викраденими коштами на власний розсуд шляхом купівлі продуктів харчування та придбання мобільного телефону. Своїми умисними та протиправними діями ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_5 матеріальних збитків на суму 3500,00 гривень.

Продовжуючи свої злочинні дії, 09.10.2025 року близько 12:00 (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_4 , перебуваючи на подвір`ї господарства ОСОБА_5 , що за адресою АДРЕСА_2 та допомагаючи їй у побутових справах, був запрошений до будинку потерпілої для обіду. По його закінченню, у момент, коли ОСОБА_4 сам виходив з будинку, діючи в умовах воєнного стану, що введений на території України відповідно до Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який неодноразово був продовжений та діє на даний час, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з корисливих мотивів, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, таємно від оточуючих, переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, повторно вчинив крадіжку із веранди житлового будинку електрорубанка «ALFA PLANER ALEP 82-12» вартістю 1471 гривень 73 копійки та крадіжку електропилки «BKE 4020 ODWERK» вартістю 1927 гривень 80 копійок. У подальшому ОСОБА_4 розпорядився викраденим майном на власний розсуд, сховавши його в сіннику, що знаходиться поблизу домогосподарства за адресою АДРЕСА_2 , де вказані електрорубанок «ALFA PLANER ALEP 82-12» та електропилку «BKE 4020 ODWERK» було виявлено та вилучено працівниками поліції 10.10.2025 року під час огляду місця події, які добровільно видав ОСОБА_4 . Своїми умисними діями ОСОБА_4 спричинив матеріальної шкоди потерпілій ОСОБА_5 на суму 3399 гривня 53 копійки.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який, будучи допитаним в судовому засіданні, свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав повністю, надав показання, підтвердив обставини їх вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема, в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Так, указав, що дійсно, допомагав сусідці по домогосподарству, побачив, де вона брала кошти, щоб з ним розрахуватися, та після того, як вона вийшла в іншу кімнату, викрав гроші у сумі 3500 грн, а у подальшому, на наступний день, у неї ж електропилку та електрорубанок. Гроші потрібні були для власних потреб. Просить суворо не карати, вартість та кількість викраденого майна не оскаржує. У подальшому у нього вилучили 500 гривень. 3000 він встиг витрати на власні потреби. Їх потерпілій не повернув. Викрадені ж речі у нього вилучили працівники поліції, яким він показав, де їх сховав. На питання суду, навіщо викрадав речі, відповів, що «в нього була спокуса, та він не втримався».

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення обвинувачений просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього кримінального правопорушення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

У цьому випадку, повне визнання вини, не заперечення обвинуваченим фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин діяння, в якому він обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення останнім цих обставин є передумовами для здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно, суд у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, за обставин, встановлених судом.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 185 КК України, оскільки він вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену повторно та в умовах воєнного стану.

У даному провадженні суд провів розгляд виключно в межах пред`явленого обвинувачення прокурором.

Підстав у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України для виходу за межі висунутого обвинувачення чи його зміни суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому, суд відповідно до ст. 65 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого відповідно до ст. 66 КК України, активне сприяння розкриттю злочину, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини, які мали місце у той час, тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, тобто розкриттю злочину.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України, є активне сприяння розкриттю злочину. Активне сприяння у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК України, яке виразилось у тому, що обвинувачений повно та всебічно розповів про обставини та тим самим активно та відкрито сприяв суду у встановленні обставин, регламентованих ст. 91 КПК, тобто розкриттю злочину.

Однак, у цій справі суд не визнає обставину, що пом`якшує покарання, яка зазначена в обвинувальному акті, як «щире каяття».

Щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23.12.2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне, визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанови ККС ВС від 22.03.2018 року у справі № 759/7784/15-к; від 09.10.2018 року у справі № 756/4830/17-к).

Щире каяття - це не формальна вказівка, а відповідне ставлення до скоєного (ВС ККС, справа № 523/4890/19 від 04.10.2022 р.)

Щире каяття насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані збитки та бажанні виправити наслідки вчиненого (ВС/ККС у справі № 182/1539/19 від 23.12.2021);

Повне визнання вини ще не свідчить про щире каяття, адже каяття включає в себе щирий жаль щодо вчиненого злочину та осуд своєї поведінки (ВС/ККС у справі № 520/16394/16-к від 27.04.2021).

При цьому, в обвинувальному акті зазначено, що потерпіла звернулася із заявою, що претензій матеріального характеру не має. Однак, як було встановлено судом, обвинувачений з викрадених 3500 грн встиг витратити 3000, а вилучено у нього було лише 500 грн. Як пояснив обвинувачений, 3000 він не повертав, бо коштів не має. Таким чином, обвинувачений самостійно, добровільно не намагався відшкодувати потерпілій хоча б мінімально можливу суму.

Також, ані під час надання вільних пояснень, ані під час виступу у дебатах обвинувачений не зазначив, що він кається, що висновки зробив, що розуміє, що зробив неправильно чи попросив вибачення у потерпілої.

Таким чином, на думку суду, каяття носить механічний, вимушений характер та зазначається, на думку суду, лише для можливості мінімізувати покарання. А тому, на думку суду, така обставина носить лише формальний характер.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце проживання, спосіб життя, стан здоров`я обвинуваченого, згідно наданої суду характеристики характеризується нейтрально, позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання та яка наполягає на реальному позбавлені волі, відношення обвинуваченого до вчиненого; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає за необхідне призначити покарання, в межах санкції, передбаченої ч. 4 ст. 185 КК України.

Одночасно суд враховує й посткримінальну поведінку обвинуваченого, який неодноразово до суду не з`являвся, або з`являвся у стані алкогольного сп`яніння. Щодо останнього суд вимушений був також застосовувати примусовий привід, який не було виконано через відсутність обвинуваченого за місцем проживання. Причому, обвинувачений неодноразово вводив суд в оману щодо явки до суду, обіцяючи з`явитися, але у подальшому безпідставно не з`являючись у судові засідання. Як пояснив обвинувачений, він дійсно обіцяв, але у подальшому не уважав за потрібне з`являтися до суду та ігнорував виклики суду.

Одночасно звертає увагу суд й на те, що обвинувачений схильний до неправди. Так, під час розгляду справи № 730/1247/25 у судовому засіданні обвинувачений зазначив, що у 2024 році він добровільно через ІНФОРМАЦІЯ_2 мобілізувався до армії, був розподілений у прикордонні війська, де проходив службу у Житомирській області на кордоні з білорусією. У подальшому він отримав осколкове поранення (скид з дрону) та був направлений на лікування. Він отримав направлення на проходження ВЛК, однак таку остаточно проходити не став, до військової частини більше не повернувся, служити більше не бажає. Під час же розгляду вже даної справи, зазначив, що вказану історію вигадав та увів в оману суд.

На переконання суду, усі ці дії з боку обвинуваченого направлені виключно на покращення власного становища та пом`якшення покарання.

Також, ураховується судом й те, що у провадженні Борзнянського районного суду Чернігівської області було на розгляді кримінальне провадження щодо Притики (головуючий суддя ОСОБА_1 ), за результатом якого вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 04.11.2025 року за ч. 1 ст. 263; ч. ч. 1, 4 ст. 358 КК України засуджено до остаточного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільненого з іспитовим строком в 2 роки з покладенням певних обов`язків.

Згідно вироку суду злочини було вчинено у протягом липня 2025 року.

Таким чином, протягом досудового розслідування у першій справі ОСОБА_4 вчиняв нові злочини.

Одночасно суд звертає увагу й на те, що в судовому засіданні у першій справі під час допиту обвинуваченого на питання суду та прокурора ОСОБА_4 впевнено зазначив, що нових злочинів не вчиняв, інших кримінальних справ немає, чим останній ввів в оману суд та прокурора, а також що вплинуло на призначене судом покарання.

Також, суд бере до уваги те, що ОСОБА_4 знову вчиняв нові кримінальні правопорушення протягом невеликого терміну після вчинення злочинів, а також те, що ОСОБА_4 вчиняє аналогічні кримінальні правопорушення. Загалом, як характеризуючу обставину, суд відмічає, що обвинувачений неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності.

Судом враховується й те, що обвинувачений неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності у період, коли щодо нього йшлося досудове розслідування, а саме за ст. 130 КУпАП, що відноситься до тяжких правопорушень,

Усе вищезазначене свідчить про те, що ОСОБА_4 свідомо не бажає ставати на шлях виправлення, висновків не робить, легковажно розраховуючи на відсутність покарання.

Визначаючи міру покарання обвинуваченому, суд виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, оцінюючи усі обставини справи та особу обвинувачуваного, та вважає за необхідно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, тобто виключно в умовах ізоляції від суспільства, оскільки саме таке покарання буде достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

У рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч.1 ст.368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що виправлення має на меті шляхом примусового впливу на засудженого внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови, змусити додержуватися положень закону про кримінальну відповідальність. Досягнення такого результату визнається юридичним виправленням, що є важливим результатом застосування покарання та суттєвим показником його ефективності.

У цій справі суд не може погодитися із запропонованим прокурором алгоритмом призначення покарання.

Так, у судових дебатах та при дослідженні доказів у справі прокурор зазначив, що обвинувачений вчинив злочин під час іспитового строку, а тому при призначенні остаточного покарання мають бути застосовані положення ст. 71 КК України та до призначеного судом покарання необхідно приєднати частину покарання за вироком Борзнянського районного суду Чернігівської області від 04.11.2025.

Але, на думку суду, позиція прокурора є помилковою та не ґрунтується на судовій практиці.

Так, судом встановлено, що обвинувачений вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення до постановлення вироку Борзнянського районного суду Чернігівської області від 04.11.2025, відповідно до якого ОСОБА_4 було визнано винуватим за ч. 1 ст. 263; ч. ч. 1, 4 ст. 358 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, звільненого з іспитовим строком в 2 роки з покладенням певних обов`язків.

Злочини, що є предметом розгляду цієї справи, ОСОБА_4 вчинив 08.10.2025-09.10.2025 року.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Зазначена вимога має імперативний характер і унеможливлює (за умови встановлення судом таких обставин) будь-який інший порядок та правила призначення остаточного покарання.

Відповідно до висновку ОП ККС, який міститься в постанові від 17 травня 2018 року у справі № 487/572/16-к «Особливості призначення покарання за сукупністю злочинів та сукупністю вироків», відповідно до чинного кримінального законодавства та системного аналізу закону України про кримінальну відповідальність у випадку, коли після постановлення вироку у справі буде встановлено, що засуджений винен ще в кількох злочинах, одні з яких вчинено до, а інші після постановлення першого вироку, покарання за останнім за часом вироком призначається із застосуванням як ст. 70, так і ст. 71 КК: спочатку за правилами ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, вчинених до постановлення першого вироку; після цього за правилами ч. 4 ст. 70 КК; потім за сукупністю злочинів, вчинених після постановлення першого вироку і остаточно за сукупністю вироків.

Водночас, у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24 жовтня 2003 року, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається. За таких обставин кожен вирок виконується самостійно.

З урахуванням вищенаведеного та беручи до уваги, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , у цьому кримінальному провадженні було вчинено до ухвалення вироку Борзнянського районного суду Чернігівської області від 04.11.2025, яким обвинуваченому призначене покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України зі звільненням від відбування покарання з випробуванням, то при призначенні покарання за вироком у цьому кримінальному провадженні, суд не застосовує положення ч. 4 ст. 70 КК України, а ухвалює рішення про самостійне виконання вироків.

Така позиція суду узгоджується з висновком Об`єднаної палати ККС ВС, висловленим у постанові від 15 лютого 2021 року у справі №760/26543/17, відповідно до якого якщо до особи, котра вчинила кримінальне правопорушення, вироком суду було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, а потім було встановлено, що вона винна ще й в інших злочинах, вчинених до постановлення цього вироку, в таких випадках питання про відповідальність особи за сукупністю вчинених нею кримінальних правопорушень має вирішуватись залежно від того, чи залишається незмінним попередній вирок, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, на момент постановлення нового вироку, і яке рішення приймає суд у новому вироку щодо покарання за злочини, вчинені до постановлення попереднього вироку. У випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначається покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок - попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально - виконуються самостійно.

Крім цього, відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 23 вересня 2019 року, наданого у справі №199/1496/17, застосування положень ч. 4 ст. 70 КК щодо призначення остаточного покарання особі, яка за попереднім вироком була звільнена від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК, припустиме лише у разі, якщо вона засуджується за новим вироком до покарання, від відбування якого також звільняється з випробуванням.

А тому, оскільки вирок Борзнянського районного суду Чернігівської області від 04.11.2025 вступив у законну силу та засуджений ОСОБА_4 за цим вироком звільнений від реального відбування покарання, то цей вирок слід виконувати окремо, тобто без застосування положень ст. 71 КК України, як то просить прокурор.

Підстав для застосування ст. 69, 75 КК суд не убачає.

Відповідно до частини 2 статті 124 Кримінального процесуального кодексу України з обвинуваченого належить стягнути на користь Державного бюджету України процесуальні витрати на залучення експерта.

Питання щодо речових доказів суд вирішує відповідно до статті 100 Кримінального процесуального кодексу України.

Цивільний позов не заявлений.

Також, суд враховує, що згідно із п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема «рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження», у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили».

Суд враховує, що різниця між пунктами а) та с) статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що ці пункти визначають різний правовий характер, різні підстави, різні вимоги до рішення про тримання під вартою.

Пункт а) вимагає лише законного вироку суду, яким особу визнано винуватою і призначено відповідне покарання. Пункт с) вимагає розумної підозри, наявності ризиків, якомога коротшого періоду перебування під вартою невинуватої особи. Крім того, для затримання за пунктом с) передбачаються спеціальні гарантії частини 3 статті 5 Конвенції. Також гарантії частини 4 статті 5 Конвенції мають дуже обмежене застосування до пункту а).

За правом багатьох країн затримання у очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою і засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 §1 а), в якій не зазначається про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні (правова позиція, викладена у рішенні «Monnel and Morris v. the United Kingdom», заяви №9562/81 та9818/82, від 02 березня1987року).

Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Ruslan Yakovenko v. Ukraine», заява №5425/11, від 04 червня2015року).

Термін «після засудження» не можна тлумачити так, ніби він стосується лише остаточного засудження. Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6 (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Wemhoff v. Germany», заява2122/64, від 27 червня1968року).

Отже, незважаючи на те, що за законодавством України таке тримання під вартою термінологічно відрізняється від відбування покарання за вироком, що набрав законної сили, з погляду статті 5 Конвенції воно буде розглядатися як таке, що підпадає під пункт а): законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

Відповідно немає необхідності у будь-якому клопотанні при вирішення питання запобіжного заходу на цій стадії, оскільки суд у цьому випадку діє у якості влади, що призначила покарання і забезпечує його виконання, а не вирішує спір між сторонами; немає потреби аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку: розумна підозра стає неактуальною, оскільки вже є висновок про винуватість, ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання, обґрунтованість вироку не потребує періодичного перегляду; обмеження строку дії запобіжного заходу має на меті забезпечити можливість періодичного перегляду тримання під вартою до вироку, у разі винесення обвинувального вироку міркування, які зумовлюють необхідність періодичного перегляду, не мають значення, тому тримання під вартою на підставі вироку здійснюється для забезпечення його виконання, в той час, як ст. 197 КПК України передбачає не строк тримання під вартою, а строк дії відповідної ухвали, після якого вона втрачає силу, а тому вирок діє протягом строку покарання, якщо не скасований. Обґрунтованість вироку не стосується законності тримання під вартою, навіть у разі його скасування, тримання під вартою на його підставі буде законним, у тому числі з погляду статті 5 Конвенції.

Враховуючи викладене, з огляду на те, що суд дійшов висновку про призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, отже, з метою виконання вироку та запобіганню спробам засудженого ухилитися від відбуття покарання, ризик чого значно підвищується в умовах введеного в Україні воєнного стану, до набрання вироком законної сили ОСОБА_4 слід взяти під варту в залі суду.

Одночасно суд уважає за необхідне роз`яснити потерпілій її право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства про стягнення з обвинуваченого заподіяної їй шкоди.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання за ч. 4 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 років 6 місяців.

До набрання вироком законної сили з метою його виконання ОСОБА_4 взяти під варту в залі суду негайно та з цього часу обчислювати початок строку відбуття покарання, а саме з 24.12.2025 року.

Вирок Борзнянського районного суду Чернігівської області від 04.11.2025, яким ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, звільненого з іспитовим строком 2 роки, виконувати самостійно.

Речові докази у справі: 500 гривень, електрорубанок «ALFA PLANER ALEP 82-12» електропилку «BKE 4020 ODWERK», які передані на зберігання потерпілій, залишити їй за належністю.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати: 2544,48 грн. на проведення судової товарознавчої експертизи (висновок експерта № 902/25-24 від 20.10.2025).

Вирок може бути оскаржений до Чернігівського апеляційного суду через Борзнянський районний суд Чернігівської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку чи ухвали суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, та прокурору. Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Сторони мають право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження протягом строку апеляційного оскарження мають право заявити клопотання про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження.

Суддя ОСОБА_1