Номер провадження: 11-кп/813/2811/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 17.11.2025 року про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109; ч.3 ст.109; ч.2 ст.436-2; ч.3 ст.436-2; ч.1 ст.161 КК України у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000317 від 14 серпня 2023 року, -

установив

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.11.2025 року було задоволено клопотання прокурора та ОСОБА_6 продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» на 60 (шістдесят) днів без визначення розміру застави.

Не погодившись із зазначеною ухвалою обвинувачений ОСОБА_6 , подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу скасувати та звільнити обвинуваченого ОСОБА_6 з під варти.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтував тим, що суд формально розглянув клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі зазначає, що прокурор у клопотанні не довів доцільність продовження відносно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Вважає, що суд не довів існування у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст.177 КПК України, оскільки: докази сторони обвинувачення досліджені, свідки допитані, а у зв`язку із військовим станом у країні державні кордони закриті.

Клопотання судом розглядались без його участі, в порушення вимог 89, 94, 193, 194, 197, 201 КПК України.

Крім того наголошує, що вже досить тривалий час утримується під вартою, що є порушенням вимог ст.197КПК України.

Ухвалою судді-доповідача від 05.12.2025 року було розглянуто клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 про забезпечення його особистої участі в залі судових засідань під час розгляду його апеляційної скарги на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17.11.2025 року та визнано доцільним провести апеляційний розгляд в режимі відео конференції за участю обвинуваченого, оскільки відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 336 КПК, судове провадження може здійснюватися у режимі відео конференції під час трансляції з іншого приміщення, у тому числі яке знаходиться поза межами приміщення суду (дистанційне судове провадження), зокрема, у разі необхідності забезпечення безпеки осіб; введення воєнного стану або під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України; наявності інших підстав, визначених судом достатніми.

Частиною 2 статті 336 КПК України передбачено, що суд ухвалює рішення про здійснення дистанційного судового провадження за власною ініціативою або за клопотанням сторони чи інших учасників кримінального провадження. У разі якщо сторона кримінального провадження чи потерпілий заперечує проти здійснення дистанційного судового провадження, суд може ухвалити рішення про його здійснення лише вмотивованою ухвалою, обґрунтувавши в ній прийняте рішення.

Таким чином, ч.2 ст.336 КПК регламентовано, що саме суду надається дискреційне право під час ухвалення рішення про здійснення судового провадження дистанційно, вирішувати питання про форму судового засідання. Суд може використати своє дискреційне право та вирішити питання про форму судового засідання, адже у ч.2 ст.336 КПК, крім іншого зазначено, що суд не має права прийняти рішення про здійснення дистанційного судового провадження, в якому поза межами приміщення суду перебуває обвинувачений, якщо він проти цього заперечує, крім випадків здійснення дистанційного судового провадження в умовах воєнного стану.

Таким чином, приписи ст.336 КПК передбачають можливість проведення судового засідання в режимі відео конференції в умовах воєнного стану навіть у разі заперечення обвинуваченого проти цього, та таке питання, згідно з приписами частини 2 цієї статті, суд вирішує ухвалою з наведенням обґрунтувань та мотивів, зокрема щодо обставин, які заважають безпосередній участі обвинуваченого в судовому засіданні в залі суду.

У зв?язку із військовою агресією Російської Федерації проти України на підставі Указу Президента України №640/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 року, на всій території України з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який діє на даний час.

Отже, приймаючи до уваги, що на території України введено воєнний стан, встановлена доцільність проведення судового засідання в режимі відео конференції, що не суперечить приписам ст.336 КПК України.

Вказана ухвала разом із пам`яткою про права та обов`язки обвинуваченого та листом повідомленням були направлені на адресу ДУ «Одеський слідчий ізолятор, де обвинувачений ОСОБА_6 утримується під вартою та відповідно до довідки про отримання електронного листа та розписки обвинуваченого, отримано 19.12.2025 року.

Обвинувачений ОСОБА_6 у судове засідання в режимі відео конференції не з`явився, будучи належним чином сповіщеним про дату та час апеляційного розгляду.

Відповідно до повідомлення службових осіб ДУ «Одеський слідчий ізолятор» від 22.12.2025 року, ОСОБА_6 вибув до Київського районного суду м. Одеси, в свою чергу із заявами та клопотаннями про відкладення судового розгляду на адресу апеляційного суду він не звертався.

Крім того, апеляційним судом були вжиті заходи для повідомлення захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 , який в судове засідання апеляційного суду не з`явився, із клопотаннями про відкладення судового розгляду не звертався.

Прокурор ОСОБА_8 у судове засідання також не з`явився, направив на адресу апеляційного суду клопотання про розгляд справи без його участі у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні і просив залишити апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Частиною 4 ст.422-1 КПК України передбачено, що розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України, неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання без учасників кримінального провадження.

Мотиви апеляційного суду.

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді в Київському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000317 від 14.08.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Оскарженою ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.11.2025 року обвинуваченому ОСОБА_6 продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, на які прокурор посилався у своєму клопотанні.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000317 від 14.08.2023 року, судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин кримінального провадження.

Разом з тим, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні в тому числі тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.436-2 КК України, за який, у разі доведеності вини, йому може бути призначене покарання у виді позбавлення волі від 5 до 8 років позбавленням волі з конфіскацією майна або без такої.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому продовжує існувати ризик того, що він може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Апеляційний суд вважає, що вказаний ризик підтверджується також обставинами даного кримінального провадження, в тому числі і даними про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , та дають достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що показання свідків, які ще не допитані судом, або свідків, в повторному допиті яких може виникнути необхідність, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на свідків схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Обставини інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень та характер протиправності дій у вчиненні яких обвинувачується останній, а саме: розповсюдження матеріалів із закликами до насильницької зміни, повалення конституційного ладу, захоплення державної влади; поширенні матеріалів, у яких міститься заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році; умисних діях, спрямованих на розпалювання національної ворожнечі, на приниження національної честі та гідності, свідчить про існування ризику, передбаченого ч.4 ч.1 ст.177 КПК України, тобто перешкоджати обвинуваченим кримінальному провадженню іншим чином.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що у даному кримінальному провадженні існує ризик, передбачений п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме, що ОСОБА_6 може продовжити кримінальні правопорушення, у яких обвинувачується.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд дійшов висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого ОСОБА_6 , дозволить під час судового розгляду контролювати його місце перебування та запобігти ризикам, передбаченим пунктами 1), 3), 4) та 5) ч.1 ст.177 КПК України, які на теперішній час реально продовжують існувати.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він утримується під вартою досить тривалий час (понад рік), що у свою чергу є порушенням ст.197 КПК України, колегія суддів визнає необґрунтованими з огляду на таке.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідно до ч.3 ст. 197 КПК України сукупний строк тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого під час досудового розслідування не повинен перевищувати: шести місяців - у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину; дванадцяти місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що він незаконно утримується під вартою понад рік всупереч вимогам ст. 197 КПК України, не знайшли свого підтвердження під час судового засідання, оскільки наразі дане кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що судове засідання здійснено за відсутності обвинуваченого ОСОБА_6 , участь якого є обов`язковою, апеляційний суд зазначає наступне.

Дійсно, участь обвинуваченого в судовому засіданні є обов`язковою, а його відсутність допускається тільки у виняткових випадках, серед яких зокрема є грубе, систематичне порушення обвинуваченим порядку в залі судового засідання або не підкорення розпорядженням головуючого у судовому засіданні.

За приписами ч.1 ст.330 КПК якщо обвинувачений порушує порядок у залі судового засідання або не підкоряється розпорядженням головуючого у судовому засіданні, останній попереджає обвинуваченого про те, що в разі повторення ним зазначених дій його буде видалено з зали судового засідання. При повторному порушенні обвинуваченим порядку судового засідання він може бути видалений за ухвалою суду з зали засідання тимчасово або на весь час судового розгляду. Якщо такий обвинувачений не представлений захисником, суд зобов`язаний залучити захисника для здійснення захисту за призначенням і відкласти судовий розгляд на строк, необхідний для його підготовки до захисту.

Як убачається зі змісту оскарженого судового рішення, ухвалою суду від 30.12.2024 року обвинувачений ОСОБА_6 був видалений із зали судового засідання на весь час судового розгляду кримінального провадження у зв`язку із систематичним порушенням порядку та дисципліни в судовому засіданні.

Разом з тим, судом першої інстанції було забезпечено право обвинуваченого ОСОБА_6 на захист та забезпечено участь у судовому засіданні захисника ОСОБА_9 , який заперечував проти задоволення клопотання прокурора та просив суд першої інстанції відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

З урахуванням наведених обставин та положень, передбачених ч.1 ст. 330 КПК України, доводи обвинуваченого про позбавлення його права бути присутнім в судовому засіданні, чим суд першої інстанції порушив його процесуальні права, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Європейський суд з прав людини у справі "Летельє проти Франції" від 26.06.1991 року у своєму рішенні вказав, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване.

Також, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, застосовується запобіжних захід, визначений пунктом 5 частини першої статті 176 КПК України тримання під вартою.

Апеляційний суд констатує, що з огляду на встановлення судом першої інстанції ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а в даному випадку продовження строку тримання під вартою є безальтернативним.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскарженої ухвали.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для застосування до нього будь-якого запобіжного заходу є необґрунтованими, а суд першої інстанції правильно встановив обставини, передбачені ч.3 ст.199 КПК України, що в свою чергу свідчить про наявність правових підстав для продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

На підставі вище викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, у тому числі процесуальної поведінки обвинуваченого, продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 є необхідним та виправданим заходом забезпечення кримінального провадження, оскільки зміна на даній стадії судового провадження запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, може виявитися нездатною для запобігання ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК України.

Крім того, апеляційний суд також враховує й те, що 12.12.2025 року вироком Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_6 був визнаний винним у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях та йому призначено покарання у виді позбавлення волі.

Пунктом 1 ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення, а оскаржену ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 406, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд, -

ухвалив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 17.11.2025 року, якою ОСОБА_6 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109; ч.3 ст.109; ч.2 ст.436-2; ч.3 ст.436-2; ч.1 ст.161 КК України продовжений строк тримання під вартою на 60 днів залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4