УХВАЛА

26 листопада 2025 року

м. Київ

справа № 214/2983/24

провадження № 13-97 кс 25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ,

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) матеріалів провадження закасаційною скаргою першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_18 (далі - прокурор) на вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2025 року у кримінальному провадженні, дані про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за № 0000180, щодо ОСОБА_19 ,

УСТАНОВИЛА:

Вироком Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2024 року ОСОБА_19 засуджено:

- за частиною другою статті 307 Кримінального кодексу України (далі- КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

- за частиною третьою статті 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого;

- за частиною другою статті 311 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі частини першої статті 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

Вказаний вирок ухвалено із застосуванням положень частини третьої

статті 349 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), яким у тому числі вирішено питання щодо запобіжного заходу, долі речових доказів та судових витрат.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_20 в інтересах ОСОБА_19 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора задоволено. Вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2024 року змінено, та виключено кваліфікацію дій ОСОБА_19 за частиною другою статті 307 КК України.

Ухвалено вважати ОСОБА_19 засудженим за частиною третьою статті 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого, за частиною другою статті 311 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі частини першої статті 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, яке є власністю засудженого.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишено без змін.

Вказані судові рішення оскаржено в касаційному порядку прокурором.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на пункт 6-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» та постанову Верховного Суду України від 14 квітня

2016 року (справа № 5-23кс (15)16), просить змінити судові рішення щодо

ОСОБА_19 у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Стверджує, що суди обох інстанцій безпідставно не застосували положень

статті 69-1 КК України при наявності встановленої місцевим судом обставини, яка пом`якшує покарання (щире каяття), визнанні вини обвинуваченим, та відсутності обставин, які обтяжують покарання, поряд з цим не врахували усталену практику Верховного Суду.

Ухвалою від 06 листопада 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі - колегія суддів, Суд, Касаційний кримінальний суд) передала кримінальне провадження щодо ОСОБА_19 на розгляд Великої Палати, оскільки на переконання колегії суддів є необхідність відступу від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Колегія суддів вважає, що позиція, викладена у постанові Верховного Суду України

від 14 квітня 2016 року (справа № 5-23 кс (15)16), згідно з якою неможливість застосування положень статті 69-1 КК України до осіб, які вчинили злочини за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктом 1 частини першої статті 66 КК України, відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, коли збитки або шкоду злочином заподіяно не було, порушує принцип справедливості, обмежує принципи рівності та індивідуалізації юридичної відповідальності, оскільки ступінь суспільної небезпечності злочинів без заподіяння збитків або шкоди значно нижчий, ніж злочинів, якими такі збитки або шкоду було заподіяно, суперечить точному змісту правової норми та не відповідає спрямованості Закону України № 270-VI від 15 квітня 2008 року «Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України щодо гуманізації кримінальної відповідальності», яким КК України був доповнений статтею 69-1.

На переконання Касаційного кримінального суду, визначення покарання з дотриманням правил цієї норми закону можливе лише за наявності обставин, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої статті 66 КК України (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину; добровільне відшкодування або усунення заподіяної шкоди), а також при визнанні обвинуваченим своєї вини та відсутності обставин, що обтяжують покарання.

Аналіз вказаних обставин, на думку колегії суддів Касаційного кримінального суду свідчить, що у своїй сукупності всі вони являють собою так зване «діяльне каяття» винного, і відсутність хоча б однієї із зазначених складових виключає застосування частини першої статті 69-1 КК України.

Враховуючи те, що наслідками кримінального правопорушення є шкода матеріального і нематеріального характеру, колегія суддів виходить із того, що в приписах

статті 69-1 КК України йдеться про повне добровільне відшкодування або усунення заподіяної шкоди як матеріального так і не матеріального характеру, а не лише тих суспільно-небезпечних наслідків, які передбачені як обов`язкова ознака об`єктивної сторони певного кримінального правопорушення.

В усічених або формальних складах кримінальних правопорушень, де вирішальною умовою криміналізації є високий ступінь суспільної небезпечності діяння, заподіяння істотної шкоди охоронюваним суспільним відносинам закон пов`язує із самим фактом вчинення протиправного діяння, адже воно посягає на фундаментальні підвалини суспільства і Держави. Наслідки матеріального характеру у таких складах відіграють роль кваліфікуючої ознаки або взагалі не передбачені в нормі права, перебувають поза межами складу кримінального правопорушення і не можуть впливати на його кваліфікацію.

Отже, у разі вчинення таких злочинів, серед яких кримінальні правопорушення: проти основ національної безпеки України; проти виборчих, трудових та інших особистих прав і свобод людини і громадянина; проти громадської безпеки; проти здоров`я населення, зокрема у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, вирішення питання про застосування приписів частини першої статті 69-1 КК України вимагає встановлення та підтвердження доказами того, що шкода як в матеріальному її вимірі, так і нематеріальному, усунена або відшкодовано завданий збиток.

З наведених підстав колегія суддів вважає обґрунтованим відступ від правозастосовної позиції Верховного Суду України в постанові від 14 квітня 2016 року в справі № 5-23 кс (15)16, за висновком якої при призначенні покарання із застосуванням статті 69-1 КК України добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди не враховується (відсутність цієї ознаки не є перешкодою для застосування спеціальних правил призначення покарання) тоді, коли такі збитки або шкоду не заподіяно в кримінальному провадженні, зокрема, за частиною другою статті 309 КК України, яка передбачає формальний склад правопорушення. За наявності лише щирого каяття як обставини, що пом`якшує покарання, враховуючи, що згідно із формулюванням обвинувачення, визнаного судом доведеним, будь-яких збитків або шкоди злочином заподіяно не було в провадженні за частиною другою статті 309 КК України, та не встановлено обставин, що обтяжують покарання, Верховний Суд України застосував правила, передбачені статтею 69-1 КК України. В обґрунтування такого висновку Верховний Суд України поклав мотиви про те, що ступінь суспільної небезпечності злочинів без заподіяння збитків або наслідків значно нижчий, ніж злочинів, якими такі збитки або шкоду заподіяно.

Такі мотиви не викликають сумніву, якщо йдеться про кримінальні правопорушення із матеріальним складом, де підставою криміналізації є саме заподіяння суспільно-небезпечних наслідків. Водночас в приписах статті 68 КК України з метою реалізації принципу диференціації та індивідуалізації кримінальної відповідальності встановлено спеціальні правила призначення покарання за незакінчене кримінальне правопорушення, коли воно не було доведено до кінця з причин, які не залежали від волі винуватої особи, зокрема, не настали наслідки, передбачені в законі.

Проте мотиви Верховного Суду України, на думку колегії суддів Касаційного кримінального суду, не сприймаються як переконливі щодо кримінальних правопорушень із формальним та усіченим складом.

Натомість вбачається з системного тлумачення приписів статей 65, 68, 69, 69-1, 69-2 закону України про кримінальну відповідальність, що положення частини першої статті 69-1 КК України покликані забезпечити диференціацію і індивідуалізацію кримінальної відповідальності в кримінальних провадженнях, де протиправними діями особи завдано збитку або заподіяно шкоду, проте відсутнє підґрунтя до застосування приписів статей 69-1 та 69-2 КК України або статті 68 цього Кодексу.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за наявності підстави застосування частини першої статті 69-1 КК України закон встановлює і особливий порядок призначення покарання, згідно з якими строк (розмір) призначеного судом покарання не може перевищувати двох третин максимального строку (розміру) найбільш суворого виду покарання, передбаченого в санкції статті Особливої частини КК України.

Із цих приписів закону випливає, що при застосуванні передбачених у частині першій статті 69-1 КК України правил суд повинен дотримуватися певних вимог, а саме:

- за наявності визначеної у частині першій статті 69-1 КК України підстави, застосування передбачених у ній правил має імперативний характер і є обов`язковим для суду;

- такі правила призначення покарання поширюються лише на основні види покарань;

- вони стосуються лише таких видів основних покарань, які мають строковий характер або визначаються певним розміром і стосуються лише найбільш суворого виду основного покарання, передбаченого в санкції;

- за приписами пунктів 1, 2 статті 65 КК України (Загальні засади призначення покарання), суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу.

Отже, в будь-якому разі суд не може призначити покарання в розмірі, який є меншим, ніж визначений приписами статей 53, 55-58, 59-1, 60-63 КК України, які встановлюють мінімальні межі для відповідних видів покарань.

Крім того, в частині третій статті 65 КК України встановлено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтями 69 і 69-2 цього Кодексу.

Отже, призначення більш м`якого покарання, ніж передбачене відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу на підставі частини першої статті 69-1 КК України, законом України про кримінальну відповідальність не передбачено і прямо суперечить загальним засадам призначення покарання.

Особливості конструкції цілої низки санкцій, серед яких і визначена в частині третій статті 307 КК України, де передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років, де дві третини від максимального розміру покарання є нижчим від мінімальної його межі, встановленої в санкції, унеможливлюють призначення на підставі частини першої статті 69-1 КК України більш м`якого покарання, ніж встановлено в законі.

Так само і щодо санкцій в частинах 2, 3, 4 статті 110-2 КК України (Фінансування дій, вчинених з метою насильницької зміни чи повалення конституційного ладу або захоплення державної влади, зміни меж території або державного кордону України), частини першої статті 111 КК України (Державна зрада), статті 111-2 КК України (Пособництво державі агресору), частини другої статті 121 КК України (кваліфіковані види Умисного тяжкого тілесного ушкодження), частини третьої статті 153 КК України (Сексуальне насильство) та ін.

Оскільки у таких випадках призначення покарання нижче від найнижчої його межі, встановленої в санкції, здійснюється судом виключно за правилами і на підставах, визначених в статтях 69, 69-2 КК України, а не за наявності підстав для застосування частини першої статті 69-1 КК України, то і використання приписів останньої в обґрунтування такого рішення, на думку колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду, є неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

За правозастосовною практикою Верховного Суду призначити більш м`яке покарання, ніж передбачено законом, за приписами частини першої статті 69 КК України суд має право за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, якщо: 1) вони визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин першої та/або другої статті 66 КК України; 2) хоча б одна із них істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Закон про кримінальну відповідальність визначає як обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його вчинення у стані сильного душевного хвилювання, особливий психофізичний стан породіллі під час пологів або відразу після пологів, стан необхідної оборони при перевищенні її меж, які істотно знижують ступінь тяжкості умисних вбивств або тяжкого тілесного ушкодження, у привілейованих видах кримінальних правопорушень, визначених у статтях 116-118, 123, 124 КК України. Вказане висвітлює підхід законодавця до визначення обставин, які можуть братися до уваги під час вирішення питання про можливість застосування положень статті 69 вказаного Кодексу.

Обставини чи сукупність обставин, які відповідно до положень статті 69 КК України надають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають бути такого ж характеру і сили, які зумовлюють виокремлення привілейованих складів злочинів. Ці обставини чи сукупність обставин мають перебувати в обумовленому взаємозв`язку із цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, обсягом, характером і змістом дій та іншими факторами, які безпосередньо обумовлюють вчинення кримінального правопорушення та впливають на його характеристику за критеріями суспільної небезпеки вчиненого та винуватого, їх характеру та ступеня.

Натомість, якщо керуватися висновками Верховного Суду України в постанові

від 14 квітня 2016 року в справі № 5-23 кс (15)16 щодо застосування статті 69-1 КК України, в цьому провадженні за частиною третьою статті 307 КК України, за санкцією якої покарання визначено в межах від 9 до 12 років позбавлення волі, і встановлено лише щире каяття, як обставина, яка пом`якшує покарання, останнє не може бути призначено більше ніж 8 років позбавлення волі, що прямо суперечить приписам частин першої, третьої статті 65 КК України.

Отже, на думку колегії суддів, яка передала провадження на розгляд Великої Палати, висновок про застосування частини першої статті 69-1 КК України має бути таким:

Підстава до застосування частини першої статті 69-1 КК України складається із сукупності таких елементів, як: а) наявність обставин, що пом`якшують покарання, які передбачені у пунктах 1 та 2 частини першої статті 66 КК України, не менше як по одній із кожного пункту; б) відсутність обставин, які обтяжують покарання; в) визнання обвинуваченим своєї вини.

Призначене з урахуванням правил частини першої статті 69-1 КК України покарання не може бути більш м`яким, ніж передбачено законом, оскільки підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною санкцією статті Особливої частини цього Кодексу, визначаються лише статтями 69 і 69-2 КК України.

Відсутність відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди є підставою до застосування спеціальних правил призначення покарання, передбачених статтею 68 КК України, а не частиною першою статті 69-1 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 434-2 КПК України ухвала про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати має бути належним чином умотивована.

Перевіривши обґрунтування необхідності такого відступу від висновку про застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України, Велика Палата вважає, що кримінальне провадження підлягає прийняттю до розгляду.

Керуючись статтями 430, 434-1, 434-2, 441 КПК України, пунктом 1 частини другої статті 45 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Прийняти до розгляду кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 09 жовтня 2024 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 березня 2025 року щодо ОСОБА_19 .

Призначити кримінальне провадження до касаційного розгляду Великою Палатою Верховного Суду на 25 лютого 2026 року об 11 годині у приміщенні Верховного Суду за адресою: місто Київ, вул. Пилипа Орлика, 8.

Копії ухвали надіслати учасникам судового провадження.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2 ОСОБА_10

ОСОБА_3 ОСОБА_11

ОСОБА_4 ОСОБА_12

ОСОБА_5 ОСОБА_13

ОСОБА_6 ОСОБА_14

ОСОБА_21 ОСОБА_15

ОСОБА_8 ОСОБА_16

ОСОБА_9 ОСОБА_17