Справа № 137/550/25
Провадження №11-кп/801/955/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2025 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 02 травня 2025 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 16.11.2023 вироком Солом`янського районного суду м. Києва, який змінений ухвалою Київського апеляційного суду від 20.05.2024,

установив:

До Літинського районного суду Вінницької області надійшло клопотання начальника Державної установи «Літинська виправна колонія №123» ОСОБА_8 стосовно засудженого ОСОБА_7 про звільнення від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання у випадках, передбачених ст.74 КК України, у порядку п.13 ч.1 ст.537, п.1 ч.2 ст.539 КПК України, у зв`язку з набранням законної сили 09.08.2024 ЗУ №3886-ІХ від 18.07.2024, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність його діяння.

Представник ДУ «Літинська виправна колонія №123» ОСОБА_9 в судовому засіданні клопотання підтримала.

Засуджений ОСОБА_7 в судовому засіданні клопотання підтримав та просив задовольнити.

Прокурор ОСОБА_10 в судовому засіданні не заперечив проти задоволення клопотання з урахуванням правових підстав для зміни кваліфікації діянь, визначених у ст.51 КУпАП.

Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 02 травня 2025 року задоволено клопотання. Звільнено ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від подальшого відбування покарання, призначеного Солом`янським районним судом м. Києва від 16.11.2023, який змінений ухвалою Київського апеляційного суду від 20.05.2024, в частині призначеного покарання за епізодом від 14.06.2023, за яким його дії кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, на підставі ч.2 ст.74 КК України, у зв`язку з усуненням законом караності діяння, за яке він був засуджений.

Виключено з вироку Солом`янського районного суду м. Києва від 16.11.2023, який змінений ухвалою Київського апеляційного суду від 20.05.2024, посилання на призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням положення ч.1 ст.70 КК України та ухвалено вважати ОСОБА_7 засудженим по епізоду за ч.4 ст.186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.

Призначене ОСОБА_7 покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 16.11.2023, який змінений ухвалою Київського апеляційного суду від 20.05.2024, за ч.4 ст.186 КК України, із застосуванням ч.1 ст.71 КК України, у виді 6 (шести) років 1 (одного) місяця позбавлення волі, залишено без змін.

В обґрунтування ухваленого рішення суд послався на те, що втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, зокрема щодо епізоду таємного викрадення ОСОБА_7 майна вартістю, що у 2023 році не перевищувала 2684,00грн, то його дії, після внесення змін ЗУ №3886-IX від 18.07.2024, тягнуть за собою адміністративну відповідальність за ст.51 КУпАП, а тому є всі підстави для застосування до нього ч.2 ст.74 КК України, звільнивши його негайно від подальшого відбування покарання в частині призначеного покарання за епізодом від 14.06.2023.

При цьому судом зазначено про те, що відсутні підстави для звільнення ОСОБА_7 від призначеного покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 16.11.2023, за епізодом за фактом відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненого повторно, в умовах воєнного стану, оскільки норми ЗУ №3886-ІХ не поширюються на діяння, передбачені ст.186 КК України, адже за ст.51КУпАП (у редакції цього Закону) передбачено відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати.

Не погодившись з ухваленим рішенням, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 02 травня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою призначити новий розгляд у суді першої інстанції через істотні порушення КПК України.

На переконання засудженого, судом першої інстанції безпідставно не застосовано ч.4 ст.74 КК України та не звільнено його від покарання, призначеного за ч. 4 ст.186 КК України.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_7 підтримав вимоги та доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги засудженого, просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ засудженого на підтримку вимог апеляційної скарги, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги засудженого, просив залишити її без задоволення, дослідивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

За правилами ч.ч. 1-4 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався у повному обсязі, а доводи апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 безпідставні.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Такий же принцип гарантований і ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Цей принцип втілюється в правилі про те, що, якщо існують відмінності між кримінальним законодавством, чинним на момент вчинення злочину, та наступними кримінальними законами, прийнятими до винесення остаточного рішення, суди повинні застосовувати закон, положення якого є найбільш сприятливими для обвинуваченого.

За приписами ч. 6 ст. 3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

09.08.2024 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18.07.2024 № 3886-IX (далі - Закон № 3886-IX).

Вказаним Законом № 3886-IX внесені зміни у ст. 51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якими підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, з 0,5 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином, статті 185, 190, 191 КК фактично містять відсилку до ст. 51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Отже, із часу набуття 09.08.2024 чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за статтями 185, 190, 191 КК може настати, лише якщо розмір викраденого майна перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Унаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП.

При цьому апеляційний суд враховує висновок Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладений у постанові від 07.10.2024 у справі № 278/1566/21, провадження № 51-2555кмо24, відповідно до якого Закон № 3886-IX, яким унесені зміни до ст. 51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст. 5 КК для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 51 КУпАП. Зміни, внесені Законом № 3886-IX, мають зворотну дію в часі.

Під час з`ясування, чи перевищує вартість викраденого розмір, визначений ст. 51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.

Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом № 3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Пунктом 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України встановлено, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Таким чином, два неоподаткованих мінімуми доходів громадян дорівнюють 100 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи, що станом на 01.01.2023 становив 2684,00грн.

Як убачається з матеріалів судового провадження, ОСОБА_7 засуджено вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 16.11.2023 за ч.4 ст.185 КК України та призначено покарання у виді п`яти років позбавлення волі та за ч.4 ст.186 КК України - до покарання у виді шести років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України визначено покарання ОСОБА_7 за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді шести років позбавлення волі.

На підставі ч.4 ст.70 КК України шляхом часткового складання покарань, призначеного вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 14.07.2023, та призначеного цим вироком, перевівши на підставі ч.1 ст. 72 КК України менш суворий вид покарання у виді обмеження волі в більш суворий у виді позбавлення волі, визначено остаточне покарання ОСОБА_7 у виді шести років та одного місяця позбавлення волі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20.05.2024 вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 16.11.2023 щодо ОСОБА_7 у частині призначеного покарання змінено.

Засуджено ОСОБА_7 за ч.4 ст.185 КК України до 5-ти років позбавлення волі, за ч.4 ст.186 КК України до 6-ти років позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, визначено ОСОБА_7 остаточне покарання, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді 6 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 14.07.2023 та визначено до відбування покарання у виді 6 років одного місяця позбавлення волі.

Даний вирок набрав законної сили та звернутий судом до виконання.

Згідно з вказаним вироком за епізодом від 14.06.2023 дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК України. Вартість завданої майнової шкоди ОСОБА_7 за вказаним епізодом на момент вчинення правопорушення складала 2394,80 грн. Таким чином, вартість завданої майнової шкоди за вказаним епізодом є меншою за розмір, з якого відповідно до Закону №3886-IX та положень Податкового кодексу України настає кримінальна відповідальність.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку, що діяння, вчинене ОСОБА_7 , наразі не підпадає під кримінально каране діяння, передбачене Особливою частиною КК України, а тому є всі підстави для застосування до нього ч.2 ст.74 КК України, звільнивши його негайно від подальшого відбування покарання в частині призначеного покарання за епізодом від 14.06.2023.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується із доводами засудженого ОСОБА_7 про те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано ч.4 ст.74 КК України та не звільнено його від покарання, призначеного за ч.4 ст.186 КК України, оскільки для кваліфікації дій особи за ст. 186 КК України (грабіж) розмір викраденого майна значення не має, тому зміни до ст. 51 КУпАП, які набули чинності в частині визначення розміру вартості викраденого майна, не виключають злочинність вказаного діяння. На це вказав Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2024 року в справі №752/4667/22.

Отже, у даному випадку положення законодавства ст. 58 Конституції України, ч. 1 ст. 5 КК України застосуванню не підлягають, оскільки стосуються виключно тих випадків, коли викрадення чужого майна відбулося тими способами і у тому розмірі, як це передбачено ст. 51 КУпАП.

Оскільки ОСОБА_7 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, кримінальна карність якого ніяким законом не усунута, тому він має відбувати покарання за вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 16.11.2023, який змінений ухвалою Київського апеляційного суду від 20.05.2024, за ч.4 ст.186 КК України, із застосуванням ч.1 ст.71 КК України, у виді 6 (шести) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

З огляду на викладене, вимоги засудженого про необхідність призначення нового розгляду в суду першої інстанції безпідставні.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування або зміну оскаржуваної ухвали, під час розгляду апеляційної скарги не вбачається, а відтак її слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 537, 539 КПК України, ст. ст. 5, 74 КК України, Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу Літинського районного суду Вінницької області від 02 травня 2025 року - залишити без змін.

Відповідно до ч.4 ст.532 КПК України судові рішення апеляційної інстанції набирають законної сили з моменту проголошення.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4