Справа № 161/105/25 Провадження №11-кп/802/271/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового

засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0004189 від 06 грудня 2024 року за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2025 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , громадянина України, українця, із професійно-технічною, одруженого, на утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей: донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не працюючого, раніше судимого вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2024 року за ч.1 ст.122, ст.126-1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки, на підставі ст.ст.75, 76 КК України звільненого від відбування призначеного покарання із випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки, на підставі ст. 91-1 КК України застосовано обмежувальні заходи у вигляді направлення для проходження програми для кривдників строком на 3 місяці,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.382 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік.

На підставі ч.1 ст.71, ч.1 ст.72 КК України, за сукупністю вироків, до покарання призначеного за новим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, за попереднім вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2024 року та остаточно до відбуття визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 1 (один) місяць.

Строк відбуття покарання визначено рахувати з дня приведення вироку до виконання.

Вироком вирішено питання речових доказів.

В С Т А Н О В И В

Згідно із вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 , діючи умисно, достовірно знаючи про наявність постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 січня 2024 року у справі № 161/19977/23, яка набрала законної сили 23 січня 2024 року, і якою його визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.130, ч.5 ст.126 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 40800 гривень з позбавленням права керування транспортним засобом на строк п`ять років, та будучи ознайомленим з нею, з метою невиконання постанови суду щодо позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість її виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.1 ст.129-1 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов?язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об?єднаннями на всій території України, продовжив керувати транспортним засобом, чим ухилився від виконання постанови суду при наступних обставинах.

Так, всупереч вищевказаного рішення суду, 04 липня 2024 року о 07 год. 43 хв., ОСОБА_7 , керував автомобілем марки «Mazda 3» з д.н.з. НОМЕР_1 в м.Луцьку по вул. Карпенка Карого, 3, де зупинений працівником УПП у Волинській області ДПП, який виніс відносно нього протоколи про адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.122-2, ст.185, ст.130, ч.5 ст.126 КУпАП.

Разом з тим, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, достовірно знаючи про наявність постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 січня 2024 року у справі № 161/19977/23, яка набрала законної сили 23 січня 2024 року, і якою його визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч.1 ст.130, ч.5 ст.126 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 40800 гривень з позбавленням права керування транспортним засобом на строк п`ять років, та будучи ознайомлений з нею, з метою невиконання постанови суду щодо позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість її виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.1 ст.129-1 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов?язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об?єднаннями на всій території України, продовжив керувати транспортним засобом, чим ухилився від виконання постанови суду при наступних обставинах.

Так, всупереч вищевказаного рішення суду, 05 грудня 2024 року, близько 21 год. 48 хв., ОСОБА_7 , повторно керував автомобілем марки «Mazda 3» з д.н.з. НОМЕР_1 в м. Луцьку по вул. Ялиновій, 9, де за порушення правил дорожнього руху зупинений працівниками СРПП Луцького РУП ГУНП у Волинській області, а на місце події викликано слідчо-оперативну групу Луцького РУП ГУНП у Волинській області для подальшого документування кримінального правопорушення.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про винуватість ОСОБА_7 в умисному невиконанні постанови суду, що набрала законної сили, та кваліфікував його, як вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

У поданій апеляційній скарзі, обвинувачений, не оспорюючи фактичних обставин справи, кваліфікацію його дій, вважає судове рішення невмотивованим та необґрунтованим в частині призначеного покарання, внаслідок суворості. Вказує, що судом не в повній мірі враховано ступінь тяжкості вчиненого ним правопорушення та особу винного, який піклується про свого батька, особу з інвалідністю третьої групи, має на утриманні двох дітей та хоча офіційно не працевлаштований, але працює та допомагає з їх матеріальним забезпеченням. Враховуючи викладене, апелянт просить змінити оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 1 (один) місяць та призначити покарання у виді штрафу, а вирок ухвалити виконувати самостійно.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судове засідання не з`явився, про час та дату апеляційного розгляду повідомлений належним чином, заяв про причини неприбуття чи про відкладення судового розгляду до суду апеляційної інстанції не надходило.

Враховуючи, що апеляційний розгляд здійснюється за апеляційною скаргою обвинуваченого, тобто не порушується питання про погіршення становища останнього, колегія суддів вважає за можливе здійснити судовий розгляд за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 ..

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, обґрунтованим, вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судом першої інстанції матеріали кримінального провадження, за згодою учасників судового провадження, після допиту обвинуваченого, який визнав вину в повному обсязі, розглянуто в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України. При цьому з`ясовано правильність розуміння учасниками судового провадження змісту цих обставин та добровільність їх позиції.

Беручи до уваги вимоги ч.2 ст.394 та ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися і докази, які судом, згідно положень ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

За встановлених судом фактичних обставин, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.1 ст.382 КК України, є вірною.

Доводи апелянта про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, внаслідок суворості, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Згідно з ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання з врахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому воно повинно бути необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

В той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, що містяться у п.п.1, 2 постанови Пленуму «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, вирішуючи питання про вид та розмір покарання щодо особи, яка визнається винною у вчиненні злочину, суди зобов`язані дотримуватися загальних засад призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, приймати до уваги ступінь тяжкості вчиненого винною особою злочину, дані про особу винного та обставини справи, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Вказані вимоги закону при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.382 КК України, місцевим судом дотримані.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно вимог ст.12 КК України, відноситься до категорії нетяжких злочинів та особу винного, який судимий, не перебуває на обліку у лікарів нарколога і психіатра та за допомогою до них не звертався, має на утриманні двох малолітніх дітей, інформацію про те, що він не працевлаштований та суспільно корисною працею не займається.

До обставин,що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст.66 КК України, суд першої інстанції відніс щире каяття.

Обставинами, що обтяжують покарання, згідно ст.67 КК України, місцевим судом обґрунтовано визнано вчинення злочину особою повторно та рецидив злочинів.

Так, зі змісту матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 раніше притягався до кримінальної відповідальності та вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 червня 2024 року був засуджений за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ст.126-1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки зі звільненням від відбування призначеного покарання із випробуванням та встановленням іспитового строку тривалістю 2 (два) роки та із направленням для проходження програми для кривдників строком на 3 (три) місяці.

Тобто, нове кримінальне правопорушення за ч.1 ст.382 КК України ОСОБА_7 вчинив в період іспитового строку за попереднім вироком, що також було враховано місцевим судом при призначенні покарання.

При цьому, суд апеляційної інстанції керується правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Водночас, покликання апелянта про можливість застосування до нього більш м`якого покарання у виді штрафу, на думку колегії суддів апеляційного суду, є безпідставними.

На переконання колегії суддів, призначення обвинуваченому передбаченого санкцією ч.1 ст.382 КК України покарання у виді штрафу в розмірі від п?ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян не буде достатнім для досягнення мети покарання, визначеної ст.50 КК України, а саме - виправлення засудженого і запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Така позиція апеляційного суду підтверджується тим, що постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 січня 2024 року у справі № 161/19977/23 на ОСОБА_7 раніше вже накладався штраф у розмірі 40800 (сорок тисяч вісімсот) гривень, що є більшим від можливого передбаченого до застосування штрафу за ч.1 ст.382 КК України, однак не зважаючи на таке адміністративне стягнення, ОСОБА_7 знову продовжував вчиняти правопорушення, що не може свідчити про його виправлення, а натомість вказує на недосягнення мети покарання у виді штрафу, тому суд першої інстанції підставно застосував щодо нього покарання у виді позбавлення волі.

Разом з тим, крім невиконання вказаної постанови, якою його також було позбавлено права керування транспортними засобами строком на 5 (п`ять) років, ОСОБА_7 неодноразово вчиняв адміністративні правопорушення, допускаючи грубі порушення Правил дорожнього руху, в тому числі керував джерелом підвищеної небезпеки у стані алкогольного сп`яніння, що вказує на підвищену суспільну небезпеку скоєного ним правопорушення, систематичне ігнорування вимог закону, небажання ставати на шлях виправлення та враховується судом при призначенні покарання.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що застосований судом першої інстанції вид покарання не є надто суворим, як про це вказано в апеляційній скарзі. Натомість, таке покарання є обґрунтованим та повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого правопорушення, даним про особу винного та буде достатнім для досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та метою покарання.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та вмотивованість його висновків з питання призначення обвинуваченому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу за ч.1 ст. 382 КК України, апелянт не навів, а усі наведені доводи фактично були враховані судом першої інстанції при призначенні покарання.

Підстав для зміни оскаржуваного вироку з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, апеляційний суд не знаходить.

Відповідно до ч.2 ст.532 КПК України у разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню, а оскаржуваний вирок слід залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 січня 2025 року стосовно нього, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення апеляційним судом.

Головуючий

Судді