Номер провадження: 11-кп/813/1712/25
Справа № 523/8990/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеській слідчий ізолятор» за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційні скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Пересипського районного суду м. Одеси від 04.03.2025 року в об`єднаних кримінальних провадженнях № 0001031 від 11.06.2018 року, №0002406 від 22.12.2018 року, №0001055 від 19.10.2022 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Алчевськ, Луганської області, громадянина України, освіта неповна середня, офіційно не працюючого; який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; раніше судимого:

- 02.02.2025 року Овідіопольським районним судом Одеської області за ч.2 ст.185 КК України до позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців, звільненого 19.02.2016 року по відбуттю строку покарання;

- 02.04.2024 року Приморським районним судом м. Одеси за ч.2 ст.186 КК України до позбавлення волі строком на 4 роки 6 місяців,

засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.186, ч.2 ст.121 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.186, ч.2 ст.121 КК України, та йому призначене покарання за ч.2 ст.121 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі; за ч.2 ст.186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1ст.70, ст. 72 КК України ОСОБА_8 визначено остаточне покарання за сукупності злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 1 (один) місяць.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупності злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Приморського районного суду м. Одеси від 02.04.2024 року, більш суворим за вказаним вироком суду, остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 1 (один) місяць.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обчислюється з моменту його затримання, а саме з 25.01.2024 року, з розрахунку одного дня попереднього ув`язнення одному дню позбавлення волі.

Також в строк відбування основного покарання ОСОБА_8 зараховано час його попереднього ув`язнення та перебування під вартою у період часу з 22.06.2018 року по 11.07.2018 року, 25.12.2018 року по 16.09.2021 року, 19.10.2022 року по 9.10.2023 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Відповідно до ч.4 ст.70 КК України в строк відбування призначеного остаточного покарання ОСОБА_8 зараховано частково відбуте ним покарання за попереднім вироком Приморського районного суду м. Одеси від 02.04.2024 року, а саме час його попереднього ув`язнення та перебування під вартою у період часу з 04.02.2022 року по 07.02.2022 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Також, вироком місцевого суду кримінальне провадження за №0001055 від 19.10.2022 року, за обвинуваченням ОСОБА_8 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.4 ст.185 КК України закрито на підставі положень п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння

Запобіжний захід ОСОБА_8 у виді триманні під вартою до набрання вироком законної сили залишено без змін.

Вироком суду вирішено долю речових доказів та заходів забезпечення у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду, ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому що, 11.06.2018 року приблизно о 01 год. 00 хв., знаходячись біля будинку №42, розташованому по вул. Шилова у м. Одеса, маючи намір на відкрите заволодіння чужим майном, діючи повторно навмисно з корисливих мотивів, побачивши раніше незнайомого йому ОСОБА_10 , підійшов до потерпілого та застосувавши до нього насильство, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, яке виразилося в нанесенні ОСОБА_10 не менше одного удару рукою в область обличчя останнього, внаслідок чого потерпілий втративши рівновагу впав на землю, після чого ОСОБА_8 , скориставшись сприятливими умовами та безпорадним станом потерпілого, відкрито заволодів, витягнувши з шортів ОСОБА_10 , мобільний телефон марки «Meizu u10» імей1: НОМЕР_1 , імей2: НОМЕР_2 вартістю 4900 гривень, а також кепкою сірого кольору вартістю 100 гривень, після чого з місця злочину втік, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, тим самим своїми діями спричинивши потерпілому ОСОБА_10 матеріальної шкоди на загальну суму 5000 гривень.

Крім цього, 21.12.2018 року приблизно о 6 год. 30 хв., ОСОБА_8 знаходячись за тимчасовим місцем свого мешкання, за адресою: АДРЕСА_3 , в ході словесного конфлікту на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин з ОСОБА_11 , діючи навмисно, реалізуючи свій злочинний намір спрямований на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправність своїх дій, наніс останньому чисельні удари руками, стиснутими в кулак в область голови, тулуба, завдавши своїми діями ОСОБА_11 тяжкі тілесні ушкодження, від яких потерпілий через деякий час помер на місці скоєння злочину, а ОСОБА_8 покинув місце скоєння злочину.

Відповідно висновку судово-медичної експертизи за №100-4309/2018 від 12.12.20185 року у ОСОБА_11 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді поєднаної травми голови, тулуба та кінцівок, а саме синців, саден та забійних ран голови, крововиливів в м`які тканини голови, тулуба та кінцівок; закритої травми грудної клітки: масивного синця грудної клітки справа, масивних крововиливів в м`які тканини грудної клітки справа та зліва, крововиливу в м`які тканини в ділянці остистих відростків 3-12 грудних хребців, перелому грудини поміж 3 та 4 ребрами, перелому правих ребр: 3,4,5,6 по пригру динної лінії, 3,4,5,6-го по середньо ключичній лінії, 7,8,9,10-г поміж передньою та задньою пахвовими лініями, 10, 11, 12-го навколо хребцевій лінії; перелому лівих ребр: 3,4,5,6-го поміж пригру динною та середньою ключичною лініями, 3,4,5,7,8,9,11-го поміж середньо ключичною та задньою пахвовою лініями; забою обох легень: закритої травми кінцівок: синця правого передпліччя, правої кісті, синця лівого передпліччя, лівої кисті, синця правого стегна, що входять в єдиний морфологічний комплекс закритої травми грудної клітки та органів грудної порожнини, які оцінюються у сукупності та відповідно до п.п.2.1.1 (а), 2.1.3 (л), 2.1.3 (о) Правил судово - медичного визначення ступені тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.

Суд першої інстанції визнав ОСОБА_8 винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України, за кваліфікуючими ознаками: відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, та ч.2 ст.121 КК України за кваліфікуючими ознаками: умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Також місцевим судом встановлено, що ОСОБА_8 своїми діями скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України, за кваліфікуючими ознаками: закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану, за наступних обставин.

19.10.2022 року приблизно о 16 год. 10 хв. ОСОБА_8 , будучи достовірно обізнаним, що на території України оголошений воєнний стан відповідно Указу Президента України та Верховного головнокомандувача ОСОБА_12 за №64/2022 від 24.02.2022 року та Закону України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" за №2102-ІХ від 24.02.2022р. у зв`язку з військовою агресію Російської Федерації проти України та продовженого Указами Президента України за №133/2022 від 14.03.2022 року, №259/2022 від 18.04.2022 року, №341/2022 від 17.05.2022 року, №573/2022 від 12.08.2022 року, затверджених Законами України №2119-ІХ від 15.03.2022 року, №2212-ІХ від 21.04.2022 року, №2263-ІХ від 22.05.2022 року, №2500-IX від 15.08.2022 року, знаходячись в приміщенні магазину «Єва» ТОВ «Руш», розташованому по вул. Добровольського, буд.147/1 у м. Одесі, діючи повторно навмисно з корисливих мотивів, з метою викрадення чужого майна, будучи впевненим, що його дії залишаються не помітними для оточуючих, шляхом вільного доступу, таємно викрала з парфумерного прилавку флакон чоловічої туалетної води марки «Versace man Eau Fraiche» об`ємом 100мл. вартістю 2549,01 гривень, поклавши до своєї спідньої білизни, після чого пройшовши повз каси магазину, не розрахувавшись за товар, вийшов з приміщення, таким чином виконавши усі дії для викрадення чужого майна, однак по незалежним від нього причинам не зміг довести злочин до кінця, оскільки був затриманий при виході з магазину охоронцем, тим самим завдавши ТОВ «Руш» в особі представника потерпілого ОСОБА_13 матеріальний збиток на загальну суму 2549,01 гривень.

Мотивуючи прийняте рішення про закриття кримінального провадження за ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України на підставі п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України (далі - КПК), суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні крадіжки на суму 2549, 01 грн., яка на думку місцевого суду, не перевищує межу, з якої настає кримінальна відповідальність за крадіжку, визначену Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких посилень відповідальності за дрібне викрадення чужого майна» від 18.07.2024 року №3886-ІХ, а саме 3028 гривень.

Не погоджуючись з вироком суду прокурор звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить вирок суду скасувати в частині закриття кримінального провадження за ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України та призначення покарання за сукупністю кримінальних правопорушень з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме, не застосування закону, який підлягає застосуванню та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.

Прокурор посилається на те, що місцевий суд дійшов висновку про наявність в діях ОСОБА_8 складу інкримінованого злочину за ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України, проте безпідставно застосував закон, який не підлягав застосуванню, оскільки ОСОБА_8 вчинив замах на таємне викрадення майна 19.10.2022 року на суму 2549,01 грн., тобто на суму, яка перевищує розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2022 року, тобто встановлений на момент вчинення правопорушення, а саме 2481 грн.

Обвинуваченим ОСОБА_8 також подано апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини у вчинені кримінальних правопорушень, останній просить пом`якшити призначене йому покарання у виді позбавлення волі на один рік.

Обвинувачений посилається на те, що місцевий суд не прийняв до уваги обставини, які пом`якшують покарання, а саме: стан його здоров`я, наявність тяжких захворювань, перебування на його утриманні матері пенсійного віку, яка потребує догляду та медичної допомоги.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності потерпілих, які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду до суду не з`явилися, клопотань про відкладення розгляду справи не подавали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права учасників судового процесу на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

У своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу заступника керівника обласної прокуратури та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; обвинуваченого та його захисника, які підтримали доводи апеляційної скарги обвинуваченого та заперечували проти задоволення скарги прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК України (далі - КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги, але положеннями ч.2 цієї ж статті передбачено, що суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Перевіривши вирок в межах апеляційної скарги прокурора, колегія суддів приходить до висновку, що доводи прокурора про невірне застосування судом першої інстанції вимог кримінального закону є обґрунтованими, з урахуванням наступного.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За приписами ч.6 ст.3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.

09 серпня 2024 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року №3886-IX (далі - Закон №3886-IX).

Законом №3886-IX внесені зміни у ст.51 КУпАП, якою передбачена відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якими підвищена верхня межа вартості майна, викрадення якого охоплюється цим положенням, з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Таким чином статті 185, 190, 191 КК України фактично містять відсилку до ст.51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.

Отже, із часу набуття 09 серпня 2024 року чинності Законом № 3886-IX кримінальна відповідальність за статтями 185, 190, 191 КК України може настати, лише якщо розмір викраденого майна перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Унаслідок цієї зміни частина діянь, які на час їх вчинення передбачали кримінальну відповідальність, після цього охоплюється диспозицією ст. 51 КУпАП.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року (справа №278/1566/21, провадження №51-2555кмо24), суд касаційної інстанції зробив правовий висновок, відповідно до якого Закон №3886-IX, яким внесені зміни до ст.51 КУпАП, є законом про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність у значенні ст.5 КК для тих діянь, які до набрання цим Законом чинності вважалися кримінальним правопорушенням, однак після набрання ним чинності підпадають під ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.51 КУпАП. Зміни, внесені Законом №3886-IX, мають зворотну дію в часі.

У ході з`ясування, чи перевищує вартість викраденого майна розмір, визначений ст.51 КУпАП, має братися до уваги розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, установлений на час вчинення правопорушення, з урахуванням положень п. 5 підрозд. 1 розд. ХХ та пп. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розд. IV Податкового кодексу України.

Питання, що виникають у кримінальних провадженнях у зв`язку з набуттям чинності Законом №3886-IX, вирішуються судами за правилами, передбаченими для випадків, коли втратив чинність закон, яким установлювалася кримінальна протиправність діяння.

Пунктом 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України встановлено, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 01 січня звітного податкового року.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд, приймаючи рішення про закриття кримінального провадження за ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування положень п. 4-1 ч.1 ст.284 КПК України, з огляду на таке.

У даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 , між іншим обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України за кваліфікуючими ознаками - закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, в умовах воєнного стану, яке мало місце 19.10.2022 року. Матеріальна шкода в даному кримінальному провадженні складає 2549,01 грн.

Відповідно до Податкового кодексу України та Закону №3886-IX вартість майна, з якої настає кримінальна відповідальність за ст.185 КК України, у 2022 році становить - 2481 грн.

За таких обставин у даному кримінальному провадженні вартість майна, у таємному викраденні якого обвинувачується ОСОБА_8 , на час вчинення діяння, перевищувала 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 2481 грн. - станом на 2022 року, отже до цього діяння не можуть бути застосовані положення п.4-1 ч.1 ст.284 КПК України.

Суд першої інстанції не врахував зазначені вимоги закону, припустився помилки та безпідставно застосував положення п. 4-1 ч.1 ст.284 КПК України.

Таким чином, слід констатувати, що місцевим судом при призначенні покарання неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме не застосовано положення санкції ч.4 ст.185 КК України в частині призначення покарання, а тому доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення є обґрунтованими.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора щодо скасування вироку в частині призначеного покарання та в частині закриття кримінального провадження за ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України, підлягає задоволенню, з ухваленням нового вироку в цій частині, з призначенням обвинуваченому покарання, за ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 КК України, з урахуванням вимог закону України про кримінальну відповідальність.

Санкцією ч.4 ст.185 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі від 5 (п`яти) до 8 (восьми) років.

Вирішуючи питання про те, яке покарання має бути призначене обвинуваченому ОСОБА_8 , апеляційний суд враховує обставини кримінального правопорушення, а також відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин, ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора щодо необхідності призначення обвинуваченому покарання за ч.2 ст.15 ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі, на строк передбачений санкцією зазначеної частини статті.

Апеляційний суд враховує, що призначення обвинуваченому покарання за ст.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України у виді позбавлення волі, в межах санкції цієї статті, буде відповідати положенням ст.ст. 50, 65 КК України, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого стосовно суворості призначеного покарання та можливість призначення більш м`якого покарання, колегія суддів зазначає таке.

Надаючи оцінку обставинам даного кримінального провадження колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи обвинуваченому покарання за інкримінованими йому діями, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер вчинення кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого та дійшов висновку про необхідність призначення покарання останньому з урахуванням положень ч.ч. 1, 4 ст. 70 КК України, у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 1 (один) місяць.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Колегія суддів вважає, що врахувавши тяжкість та характер вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати в умовах ізоляції від суспільства.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що судом призначено покарання обвинуваченому з урахуванням положень ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим за ч. 2 ст. 121 КК України, проте в мінімальних межах санкції зазначеної статті.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому за вчинення інкримінованих йому злочинів, і чи повинен він його відбувати реально, суд першої інстанції в повній мірі врахував обставини даної справи.

За наведених обставин доводи обвинуваченого про суворість призначеного покарання колегія суддів визнає неспроможними, оскільки призначене обвинуваченому покарання ґрунтується на положеннях ст.ст. 50 і 65 КК України, відповідає принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання і є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченого.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Положеннями закріпленими в ст. 409 КПК регламентовано підстави для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, в тому числі і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно положень ст. 413 КПК, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Згідно роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №1 «Про практику постановлення судами вироків при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку», у разі коли в апеляційній скарзі ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого шляхом призначення йому більш суворого покарання, то у разі задоволення апеляційної скарги, вирок суду першої інстанції скасовується та ухвалюється новий вирок.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає, апеляційна скарга заступника керівника Одеської обласної прокуратури підлягає задоволенню, вирок суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК, в частині призначеного покарання та в частині закриття кримінального провадження за ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України підлягає скасуванню, з ухваленням апеляційним судом у цій частині нового вироку.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 420, 421, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 - задовольнити.

Вирок Суворовського (Пересипського) районного суду м. Одеси від 04.03.2025 року в об`єднаних кримінальних провадженнях № 0001031 від 11.06.2018 року, №0002406 від 22.12.2018 року, №0001055 від 19.10.2022 року, яким ОСОБА_8 засуджений за ч.2 ст.186, ч.2 ст.121 КК України - скасувати в частині призначеного покарання та в частині закриття кримінального провадження за ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винним за ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Вважати ОСОБА_8 засудженим до покарання:

- за ч.2 ст.15, ч.4 ст.185 КК України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.121 КК України у виді 7 (семи) років позбавлення волі;

- за ч.2 ст.186 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

На підставі ч.1ст.70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання призначених покарань, призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 1 (один) місяць.

На підставі ч.4 ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного вироком Приморського районного суду м. Одеси від 02.04.2024 року, більш суворим за вказаним вироком суду, остаточно призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 7 (сім) років 1 (один) місяць.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту набрання ним законної сили, а засудженим, який тримається під вартою, в той же строк, з моменту вручення йому копії вироку.

Копії вироку після його проголошення негайно вручити засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4