ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1350/25 Справа № 189/321/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000283 від 04.04.2021 року, за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2025 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі, з урахуванням її доповнення, захисник ОСОБА_7 просить вирок суду в частині призначеного покарання змінити та призначити ОСОБА_8 покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, не оскаржуючи фактичні обставини справи та доведеність вини обвинуваченого, зазначає про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що кримінальне правопорушення вчинене з необережності, не взято до уваги дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебував, позитивно характеризується за місцем проживання, працював, вину визнав в повному обсязі та щиро розкаявся.

Крім того зазначає, що у потерпілого претензії матеріального та морального характеру до обвинуваченого відсутні, в ході судових дебатів сторона обвинувачення та потерпілий просили суд першої інстанції призначити ОСОБА_8 покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

Відтак вважає що мета кримінального провадження щодо ОСОБА_8 може бути досягнута без реального відбування ним покарання, зі звільненням від його відбування з випробуванням за правилами ст. 75 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду змінити в частині вирішення питання про стягнення процесуальних витрат.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 процесуальні витрати за проведення судової трасологічної експертизи № СЕ-19/104-21/11042-ТР від 07 квітня 2021 року у розмірі 1307,60 гривень, та проведення комплексної трасологічної та судової автотехнічної експертизи № 371/372-22 від 15 лютого 2022 року у розмірі 7550,80 гривень.

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, не оскаржуючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій обвинуваченого та доведеність його вини, прокурор у той же час зазначає, що ініціатором проведення судової трасологічної експертизи № СЕ-19/104-21/11042-ТР від 07 квітня 2021 року у розмірі 1307,60 гривень, та проведення комплексної трасологічної та судової автотехнічної експертизи № 371/372-22 від 15 лютого 2022 року у розмірі 7550,80 гривень у цьому кримінальному провадженні був орган досудового розслідування, а тому у зв`язку із ухваленням щодо ОСОБА_8 обвинувального вироку процесуальні витрати на її проведення підлягають стягненню з останнього.

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 Кримінального кодексу України та призначено йому покарання:

- за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки.

- за ч. 1 ст. 135 КК України у виді двох років позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_8 призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Залишено ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до вступу вироку у закону силу.

Строк покарання ОСОБА_8 вирішено рахувати із 19 грудня 2022 року.

Вирішено питання про процесуальні витрати та долю речових доказів згідно вимог ст.100 КПК України.

ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у мотивувальній частині оскаржуваного вироку, 04 квітня 2021 року приблизно о 00 годин 15 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем «ГАЗ 33021 СПГ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 виданого 12 травня 2009 року, зі швидкістю близько 70-80 км/год рухався по правій смузі руху проїзної частини автодороги Н-15 Запоріжжя-Донецьк, у Синельниківському районі Дніпропетровської області від міста Донецька у напрямку міста Дніпра.

У зазначений час на 92 км + 300 м вказаної автодороги на смузі руху автомобіля «ГАЗ 33021 СПГ» реєстраційний номер НОМЕР_1 знаходився пішохід ОСОБА_11 1942 року народження, який перебував у русі справа наліво відносно напрямку руху даного транспортного засобу.

Продовжуючи рух, водій ОСОБА_8 проявляючи кримінальну протиправну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення суспільно-небезпечних наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки, за наявності об`єктивної й реальної можливості виявити у межах видимості у напрямку руху пішохода ОСОБА_11 на смузі свого руху та спостерігати за його діями, не застосував своєчасних заходів до зниження швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху, об`їзду перешкоди, продовжив рух далі, наближаючись до пішохода.

У ході подальшого руху в цих же умовах водій ОСОБА_8 04 квітня 2021 року приблизно о 00 годин 15 хвилин, на 92 км + 300 м автодороги Н-15 Запоріжжя-Донецьк, у Синельниківському районі Дніпропетровської області допустив наїзд лівою передньою частиною керованого ним автомобіля «ГАЗ 33021 СПГ» реєстраційний номер НОМЕР_1 на пішохода ОСОБА_11 , в наслідок чого пішохід ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких настала його смерть.

Після скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_8 покинув місце події.

Своїми діями водій ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п.п. 1.3., 1.5., 2.3. б), 2.10. а), г), ґ), д), 12.3. Правил дорожнього руху, відповідно до яких:

п. 1.3. «Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих правил, а так само бути взаємно ввічливими».

п. 1.5. «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків».

п. 2.3.: «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування ним у дорозі».

п. 2.10.: «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди»;

г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я»;

ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;

д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських;

п. 12.3.: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Порушення п. 12.3. Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_8 з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв`язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої пішохід ОСОБА_11 отримав тяжкі тілесні ушкодження від яких настала його смерть.

ОСОБА_8 своїми діями вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Крім того, 04 квітня 2021 року приблизно о 00 годин 15 хвилин, водій ОСОБА_8 , знаходячись на місці скоєння дорожньо-транспортної пригоди, а саме на 92 км + 300 м автодороги Н-15 Запоріжжя-Донецьк, у Синельниківському районі Дніпропетровської області, являючись особою, яка поставила потерпілого ОСОБА_11 в небезпечний для життя стан, що виразилось в тому, що він, керуючи технічно справним автомобілем «ГАЗ 33021 СПГ» реєстраційний номер НОМЕР_1 , порушивши п. 12.3 Правил дорожнього руху, допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , якому спричинив тяжкі тілесні ушкодження, що призвели до настання смерті потерпілого, поширюючи аморальну поведінку, проявив байдужість і неповагу до права людини на життя і безпеку, нехтуючи моральними і правовими нормами, що передбачають надання допомоги людям, що знаходяться в небезпечному для життя стані, усвідомлюючи суспільну небезпеку своєї бездіяльності і те, що він залишає без допомоги особу, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, а також усвідомлюючи те, що він має реальну можливість надати допомогу і що він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, та, діючи умисно всупереч вимогам п. 2.10. а), г), ґ), д) Правил дорожнього руху, відповідно до якого:

п. 2.10.: «У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:

а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;

г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я;

ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;

д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття поліцейських.

Однак, ОСОБА_8 , розуміючи, що вчиненим ним діянням поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, нехтуючи своїми правовими обов`язками та маючи реальну можливість надати потерпілому допомогу, не вжив усіх можливих заходів для надання домедичної допомоги, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не вжив зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілого до закладу охорони здоров`я, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки, не повернувся на місце пригоди, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, з місця події зник на своєму автомобілі, залишивши потерпілого на проїзній частині автодороги в небезпечному для життя стані.

Дії ОСОБА_8 у вищезазанченій частині були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за:

-ч. 2 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого;

-ч. 1 ст. 135 КК України за ознаками завідомого залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілу у небезпечний для життя стан.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який апеляційну скаргу прокурора підтримав, на її задоволенні наполягав, проти задоволення апеляційної скарги захисника не заперечував; обвинуваченого та захисника які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу захисника та наполягали на її задоволенні, вирішення апеляційної скарги прокурора залишили на розсуд суду; потерпілого, який проти задоволення апеляційних скарг не заперечував; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у апеляційних скаргах доводи, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України, згідно яким суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції про фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень, правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, доведеність його вини в апеляційному порядку не оспорюються. Також не оскаржується законність та справедливість за видом та розміром призначеного обвинуваченому покарання як за кожне із вчинених ним кримінальних правопорушень, так і за їх сукупністю на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, оскільки апеляційні вимоги прокурора не стосуються покарання, а вимоги захисника зводяться до обгрунтування підстав для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Відтак за правилами ст. 404 КПК України вирок суду у не оскарженій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Аналізуючи доводи апеляційної захисника щодо наявності підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів не знаходить їх переконливими.

Так, згідно із ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як було правильно встановлено судом першої інстанції та зазначено у вироку, відомості про фактичні обставини справи та особу ОСОБА_12 свідчать про неможливість досягнення що до останнього мети кримінального покарання без реального його відбування.

Колегія суддів із цим висновком погоджується з огляду на те, що у даному кримінальному провадженні останнього засуджено за вчинення двох кримінальних правопорушень, одне з яких має неумисний характер, втім є тяжким злочином. Інше, - завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває у небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілу у небезпечний для життя стан, - має умисний характер.

Також суд апеляційної інстанції приймає до уваги наслідки вчиненого ОСОБА_12 діяння у виді настання смерті пішохода ОСОБА_11 , і те, що обвинувачений після скоєння ДТП, розуміючи, що своїми діями поставив потерпілого у небезпечний для життя стан, нехтуючи своїми правовими обов`язками та маючи реальну можливість надати потерпілому допомогу, не вжив усіх можливих заходів для надання домедичної допомоги, не викликав бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, не вжив зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілого до закладу охорони здоров`я, не відвіз потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки, не повернувся на місце пригоди, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, з місця події зник на своєму автомобілі, залишивши потерпілого на проїзній частині автодороги в небезпечному для життя стані.

На переконання колегії суддів, наведені обставини у сукупності свідчать про неможливість досягнення щодо ОСОБА_12 мети кримінального покарання без реального його відбування, а звільнення останнього від відбування покарання за правилами ст. 75 КК України не відповідало б ступеню тяжкості вчиненого діяння, його фактичним обставинам та особі обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги захисника не можуть бути прийняті до уваги з огляду на те, що наведені у ній обставини та відомості про особу обвинуваченого у сукупності не спростовують вищенаведених висновків суду. Крім того, ці доводи не містять нових відомостей та полягають у переоцінці обставин, які були відомі суду першої інстанції, проаналізовані у вироку, дістали належну оцінку та були враховані достатньою мірою при призначенні покарання обвинуваченому.

Колегія суддів вважає за необхідне додатково зазначити, що обвинуваченому було призначене основне покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у розмірі, наближеному до мінімального, та остаточне покарання за правилами ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення цим покаранням менш суворого покарання за ч. 1 ст. 135 КК України, а відтак обставини, на які вказує захисник, не залишилися поза увагою суду при призначенні покарання ОСОБА_12 .

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника.

Аналізуючи апеляційні доводи прокурора щодо необхідності стягнення з обвинуваченого на користь держави документально підтверджених витрат на залучення експерта та проведення судової трасологічної експертизи та комплексної трасологічної та судової автотехнічної експертизи, колегія суддів приходить до висновку, що вони є обґрунтованими та заслуговують на увагу.

Так, відповідно до ст. 122 КПК України залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України суд, у разі ухвалення обвинувального вироку, стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно вимог ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку суд повинен зазначати рішення щодо процесуальних витрат.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження, в ході проведення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000283 було призначено та проведено судову трасологічну експертизу № СЕ-19/104-21/11042-ТР від 07 квітня 2021 року. Згідно довідки про витрати на проведення даної експертизи витрати на залучення експерта складають 1307,60 гривень (т. 3 а.с. 64).

Також було проведено комплексну трасологічну та судову автотехнічну експертизу № 371/372-22 від 15 лютого 2022 року. Згідно довідки про витрати на проведення даної експертизи складають 7550,80 гривень (т. 4 а.с. 101).

Разом із тим суд, вирішуючи у резолютивній частині вироку питання про процесуальні витрати, не стягнув зазначені суми з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь держави, натомість стягнувши з останнього суму витрат на проведення судової експертизи у розмірі 1.514, 56 грн. щодо якої у вироку не наведено будь-якого мотивування.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційні вимоги прокурора підлягають задоволенню, а вирок суду підлягає зміні в частині розподілу процесуальних витрат.

Інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2025 року щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, - змінити в частині вирішення питання про процесуальні витрати.

Процесуальні витрати на проведення судової трасологічної експертизи № СЕ-19/104-21/11042-ТР від 07 квітня 2021 року у розмірі 1307,60 гривень, та проведення комплексної трасологічної та судової автотехнічної експертизи № 371/372-22 від 15 лютого 2022 року у розмірі 7550,80 гривень, стягнути на користь держави з ОСОБА_8 .

В іншій частині вирок суду - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - у той самий строк з дня отримання копії ухвали.

Судді: