КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/824/3224/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГОН СЕРВІС» - адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000132 від 08.11.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 3 ст. 197-1 КК України,

за участю:

прокурора ОСОБА_7 ,

представників власника майна ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 рокузадоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000132 від 08.11.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Накладено арешт на: об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, що на даний час зареєстрована за ТОВ «Лігон Сервіс», , шляхом заборони розпорядження та заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також, будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на вищевказаний об`єкт нерухомого майна, у тому числі, приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У силу ст. 175 КПК України, контроль за виконанням ухвали покладено на прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 .

Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, представник власника майна ТОВ «ЛІГОН СЕРВІС» - адвокат ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000132 від 08.11.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 3 ст. 197-1 КК України та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна відмовити.

На обґрунтування доводів скарги апелянт посилається на те, що державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві 20.09.2014 року прийнято рішення за індексним номером 15938353, відповідно до якого, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек перенесена інформація про реєстрацію за ОСОБА_10 права власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 586,4 кв.м, у зв`язку з чим останньому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.09.2014 року.

Підставою для реєстрації права власності на вказану нежитлову будівлю за ОСОБА_10 стало рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 року у справі № 31/384, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 03.07.2000 року, що укладений між ТОВ «Помпа» та СПД ОСОБА_10 .

Реєстрація права власності за ТОВ «Лігон Сервіс» на нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м., відбулася у зв`язку з переходом цього права від ОСОБА_10 до ТОВ «Лігон Сервіс», що оформлено Актом прийому-передачі та грошової оцінки майна від 10.12.2015 року.

05.07.2021 року Відділом в Арбузинському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, розробленої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11 , зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 0:90:140:0041, на якій і розміщено спірний об`єкт нерухомого майна.

Вищевказані обставини, на думку апелянта, слідчим суддею оцінені суб`єктивно, а прокурором приховано від суду істотні обставини реконструкції нерухомого майна, яка здійснювалась відповідно до дозвільних документів уповноважених органів.

Так, 02.06.2014 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації.

10.01.2024 року складено акт про пожежу, згідно якого встановлено пошкодження об`єкту внаслідок пожежі.

27.11.2024 року Департаментом з питань державного архітектурного контролю міста Києва ВО КМР КМДА зареєстровано повідомлення про початок будівельних робіт (капітальний ремонт).

03.02.2025 року подано заяву про завершення будівельних робіт, яка зареєстрована 13.02.2025 року Департаментом з питань державного архітектурного контролю міста Києва ВО КМР КМДА.

13.12.2024 року Департаментом територіального контролю міста Києва ВО КМР КМДА зареєстровано контрольну картку порушення благоустрою та його відновлення №24040078-Дн.

Представник зауважує, що Київська міська рада здійснює свої повноваження від імені територіальної громади як представницький орган через свої виконавчі органи. Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва є структурним підрозділом виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), який підпорядкований Київському міському голові, підзвітний і підконтрольний Київській міській раді.

У межах делегованих Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» державних повноважень Департамент є підконтрольним центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Таким чином, ТОВ «ЛІГОН СЕРВІС» займається господарською діяльністю, сплачує податки, не вчиняє протиправних дій або злочинів.

Апелянт звертає увагу, що в справі відсутні заходи реагування повноважних органів, якими є Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва та Департамент земельних ресурсів КМДА, на підставі яких садовий будинок ідентифікувався як самочинне будівництво.

В апеляційній скарзі представник також посилається на те, що в матеріалах, доданих до клопотання, не міститься жодного доказу того, що арештоване майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, оскільки слідчим навіть не додано до клопотання про арешт майна постанову про визнання цього майна речовим доказом, тобто процесуального документу, який надає йому статусу речового доказу у кримінальному провадженні. Відсутність такого процесуального документу нівелює мету накладення арешту на майно, передбачену п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме забезпечення збереження речових доказів, так як не може бути забезпечено збереження у справі того, чого не існує.

Крім того зазначає, що слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення вимог п. п. 5, 6 ч. 2 ст. 173 КПК України, не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження і наслідки арешту майна для його власника.

На обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження апелянт посилається на те, що про розгляд клопотання ТОВ «ЛІГОН СЕРВІС» не повідомлялось, про оскаржувану ухвалу представник дізнався 02.04.2025 року з ДРПНМ та реєстру судових рішень. Тому представник вважає, що наявні підстави для поновлення строку апеляційного оскарження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників власника майна - адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , які підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_7 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 частини третьої статті 395 КПК України якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За змістом частини першої статті 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся за відсутності представника власника майна.

Відомостей про отримання представником ТОВ «ЛІГОН СЕРВІС» копії оскаржуваної ухвали матеріали провадження не містять. При цьому, апелянт вказує, що про оскаржувану ухвалу представник дізнався 02.04.2025 року з ДРПНМ та реєстру судових рішень.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи представника власника майна про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000132 від 08.11.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Постановою прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 від 03.02.2025 року об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, що на даний час зареєстрована за ТОВ «Лігон Сервіс», визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000132 від 08.11.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 3 ст. 197-1 КК України.

04.02.2025 року прокурор Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 звернувся до слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва з клопотанням про арешт майна в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000132 від 08.11.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Клопотання мотивовано тим, що Дніпровською окружною прокуратурою міста Києва здійснюється процесуальне керівництво у кримінальному провадженні №0000132 від 08.11.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 3 ст. 197-1 КК України.

У ході здійснення процесуального керівництва у даному кримінальному провадженні встановлено, що на земельній ділянці, площею 0,1617 га, з кадастровим номером :90:140:0041, навпроти будинку АДРЕСА_2 , проводяться будівельні роботи.

Так, державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_12 , на підставі заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_10 , від імені та в інтересах якого, на підставі довіреності від 29.04.2014 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_13 , зареєстрованою в реєстрі за № 229, діяв ОСОБА_14 , 20.09.2014 року прийнято рішення за індексним номером 15938353, відповідно до якого, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек перенесена інформація про реєстрацію за ОСОБА_10 права власності на нежитлову будівлю, що розташована у АДРЕСА_1 , загальною площею 586,4 кв.м, у зв`язку з чим, останньому видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20.09.2014 року.

Підставою для реєстрації права власності на нежитлову будівлю, що розташована у АДРЕСА_1 , загальною площею 586,4 кв.м, за ОСОБА_10 став договір купівлі-продажу нежитлової будівлі від 03.07.2000 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Помпа» та СПД ОСОБА_10 , Акт прийому-передачі нежитлової будівлі від 05.07.2000 року та рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 року в справі № 31/384.

У подальшому, державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_15 , на підставі заяви ОСОБА_14 , який на підставі довіреності ТОВ «Лігон Сервіс» від 11.12.2015 року діяв від імені та в інтересах Товариства, 29.12.2015 року прийнято рішення за індексним номером 27654734 про реєстрацію за ТОВ «Легіон Сервіс» () права власності на нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м. по АДРЕСА_1 .

Реєстрація права власності за Товариством на нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м. по АДРЕСА_5, що у Дніпровському районі міста Києва, відбулася у зв`язку з переходом цього права від ОСОБА_10 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Сервіс», що оформлена Актом прийому-передачі та грошової оцінки майна від 10.12.2015 року.

Крім того, досудовим розслідуванням встановлено, що відповідно до інформації Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (КП КМР «КМ БТІ») від 30.10.2024 року № 062/14-11139, первинна реєстрація права власності на нежилу будівлю, загальною площею 594,6 кв.м, проведена та зареєстрована за фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2000 року, укладеного між ним та ТОВ «Помпа», акту прийому-передачі від 05.07.2000 року та рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 року в справі № 31/384.

Вказаним рішенням Господарського суду міста Києва визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, розташованої по АДРЕСА_5 у м. Києві, загальною площею 594,6 кв.м, що укладений 03.07.2000 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Помпа» (м. Київ, вул. Фрунзе, 86, ) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_10 (ідентифікаційний номер АДРЕСА_3 ).

Більш того, вивченням змісту договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 03.07.2000 року встановлено, що нежитлова будівля, яка знаходиться за адресою: м. Київ, АДРЕСА_6, належить продавцю ТОВ «Помпа» (свідоцтво (код ЄДРПОУ № 23707328) згідно договору купівлі-продажу від 24.09.1998 року.

Разом з тим, відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, юридичної особи з таким кодом 23707328 не існує та не існувало.

Натомість, за назвою Товариства з обмеженою відповідальністю «Помпа», Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань видає Товариство, реєстрація якого відбулася 23.11.1999 року.

Таким чином, вказані обставини унеможливлюють перебування у власності ТОВ «Помпа» спірного нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу від 24.09.1998 року.

Більш того, відсутність вказаної нежитлової будівлі на вказаній території підтверджено матеріалами космічного знімання території, наданими за запит прокурора Державним космічним агентством України Національного центру управління та випробувань космічних засобів (НЦУВКЗ) від 17.01.2025 року № 200-5-04.03-2025.

Подальшим досудовим розслідуванням встановлено, що державним реєстратором - ОСОБА_15 , 20.01.2016 року прийнято рішення за індексним номером 27878334, яким до Державного реєстру речових прав на нерухому майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна внесені виправлення до розділу, а саме: свідоцтво про право власності, серія та номер: НОМЕР_1 , виданий 29.12.2015 року, видавник: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, змінено на свідоцтво про право, серія та номер: 51851304, виданий 20.01.2016 року, видавник: Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Цим рішенням внесені зміни щодо власників майна з Товариства з обмеженою відповідальністю «Легіон Сервіс», , країна реєстрації Україна змінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» , країна реєстрації Україна.

У подальшому, 05.07.2021 року Відділом в Арбузинському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, на підставі технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель, розробленої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_16 , зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером 0:90:140:0041, на якій і розміщено спірний об`єкт нерухомого майна.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

За змістом ч. 2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

У пункті 10 прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих об`єктів, спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад.

З 01.01.2013 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» № 5245-VI, за змістом пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого вбачається, що з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах "а" і "б" пункту 4 цього розділу.

Отже, беручи до уваги наведені положення Конституції України, Земельного кодексу України і пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI, Київська міська рада є власником земельної ділянки за адресою м. Київ, АДРЕСА_6, оскільки остання розташована в межах населеного пункту міста Києва, нікому не відводилась та не передавалась, а державна реєстрації речового права не впливає на обставини виникнення права комунальної власності на неї.

Цьому висновку відповідає положення пункту 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI: «державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється в порядку, встановленому законом», що з урахуванням змісту пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI лише визначає порядок державної реєстрації права, однак не змінює моменту, з якого земля вважається комунальною власністю відповідних територіальних громад в силу закону.

Подібну за змістом правову позицію Верховний Суд виклав у постанові від 12.05.2020 року в справі № 911/488/18, від 05.08.2022 року в справі № 922/2060/20.

Так, відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим кодексом або за результатами аукціону.

За змістом статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власності або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 Земельного кодексу України).

За змістом ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Розпорядження землями комунальної власності міста Києва, в тому числі, надання земельних ділянок у власність чи користування, відповідно до ст. 9 Земельного кодексу України, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», відноситься до виключних повноважень Київської міської ради як колегіального органу.

Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених цим кодексом.

Визначений законодавством порядок набуття права на землю передбачає, зокрема, рішення компетентного органу виконавчої влади або місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність чи користування (оренду), отримання документів, що посвідчують право на визначену ділянку та державну реєстрацію відповідного права.

Разом з тим, відповідно до інформації Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.10.2024 року № 057-13826, за даними Міського земельного кадастру, відповідно до Порядку набуття права на землю із земель комунальної власності у місті Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 року № 241/2463, до Департаменту надходили заяви дозвільного характеру Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс» від 18.08.2021 року № 50382-01-03; від 02.12.2021 року № 50385-01-03 та 20.06.2023 року № 50014-01-03 з доданою технічною документацією із землеустрою щодо інвентаризації земель (Об`єкт інвентаризації: земельна ділянка на АДРЕСА_5 у Дніпровському районі міста Києва, яка перебуває у фактичному користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс»).

За результатами розгляду вказаних заяв, Департамент листами від 09.09.2021 року № 05716-24759, від 07.12.2021 року № 05716-32500 та від 05.07.2023 року № 05702-8830 повертав вказану технічну документацію із землеустрою на доопрацювання.

Більш того, відповідно до даних Міського земельного кадастру, за поданням Департаменту Київська міська рада не приймала рішень щодо передачі будь-якій фізичній чи юридичній особі, у тому числі ОСОБА_10 чи ТОВ «Лігон Сервіс», земельної ділянки з кадастровим номером :90:140:0041 у власність чи користування.

Отже, з викладеного вбачається, що право власності чи право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :90:140:0041, а ні за ОСОБА_10 , а ні за ТОВ «Лігон Сервіс», відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного кодексу України, не оформлювалось, правовстановлюючі документи на землю не реєструвалися, відповідно, право на забудову цієї ділянки не виникало у жодної фізичної чи юридичної особи.

Набуття громадянами та юридичними особами прав на землю регулюється Главою 19 Розділу IV «Набуття і реалізація прав на землю» Земельного кодексу України.

Зокрема, як зазначалося за змістом ст. ст. 116-124 Глави 19 Земельного кодексу України, надання земельних ділянок у власність чи користування здійснюється на підставі рішень органів місцевого самоврядування чи органів виконавчої влади.

Згідно зі ст. ст. 125, 126 Глави 19 указаного Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, для реалізації права на забудову відповідної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому законом порядку набути право власності або користування на землю.

Відповідно до ст. ст. 316, 317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном.

Нормами ст. ст. 90, 95, 102-1 Земельного кодексу України визначено, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок, землекористувачі та особи, які набули право користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованості активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно з ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно (житловий будинок, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно із ст. 375 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.

За змістом ч. 1 ст. 376 Цивільного кодексу України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, з яких об`єкти нерухомості вважаються самочинними, а саме, якщо вони: 1) збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) збудовані без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) збудовані з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї з трьох зазначених ознак може свідчити про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Частиною 2 ст. 376 ЦК України визначено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна не набуває право власності на нього.

Таким чином, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, у силу наведених вище положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 Цивільного кодексу України, не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року в справі № 916/2791/13.

Так, первинна реєстрація права власності за ОСОБА_10 здійснена на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2000 року, укладеного між ним та ТОВ «Помпа», акту прийому-передачі від 05.07.2000 року та рішення Господарського суду міста Києва від 27.12.2010 року в справі № 31/384.

При цьому, як зазначалося, земельна ділянка по АДРЕСА_5 у Дніпровському районі міста Києва у встановленому законом порядку жодним фізичним чи юридичним особам у власність чи користування, у тому числі, для будівництва чи розміщення зазначеного нерухомого майна не передавалась, правовстановлюючі документи на земельну ділянку за вказаною адресою, як на час проведення державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомості так і на даний час не реєструвались.

Таким чином, нерухоме майно - нежитлова будівля, загальною площею 586,4 кв.м. по АДРЕСА_1 , збудована на земельній ділянці, яка не відводилася для цієї мети, а отже є самочинним будівництвом.

Крім того, факт самочинного будівництва підтверджується інформацією Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва від 28.10.2024 року № 073-3213, відповідно до якої Департамент не видавав та не реєстрував документів, що дають право на виконання підготовчих/будівельних робіт та не приймав в експлуатацію об`єкт нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_6 у Дніпровському районі міста Києва.

Отже, Київською міською радою, як розпорядником майна територіальної громади міста Києва, земельна ділянка а ні ОСОБА_10 , а ні ТОВ «Лігон Сервіс» у встановленому Законом порядку не відводилась та в оренду не передавалась.

Так, Верховний Суд у постанові від 10.05.2018 року в справі № 910/15993/16 зазначив, що право на самочинно збудоване майно є неіснуючим, не породжує прав щодо розпорядження майном.

У цій постанові Верховний Суд зазначив, що державна реєстрація права власності не є підставою для набуття права власності.

Більш того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року в справі № 916/2791/13, у постанові від 23.06.2020 року в справі № 680/214/16-ц та у постанові Верховного Суду від 16.11.2021 року в справі № 916/3200/17 (916/2791/13) зазначила, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

При цьому, укладення правочинів щодо самочинно збудованого нерухомого майна, а також здійснення відносно нього державної реєстрації прав, не змінюють правовий статус нерухомості як самочинно збудованого.

Разом з тим, знаходження на земельній ділянці, власником якої є Київська міська рада, самочинно збудованого об`єкту нерухомості істотно обмежує права власника землі.

Київська міська рада у цьому випадку не може використовувати земельну ділянку ані для власної забудови, ані іншим чином, і не може надати цю землю в оренду будь-кому, окрім особи, за якою зареєстровано нерухоме майно, а тому державна реєстрація нерухомого манна на чужій земельній ділянці фактично обмежує права власника землі.

Вказаної правової позиції отримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18.

Таким чином, враховуючи положення ч. 2 ст. 376 ЦК України, а ні ОСОБА_10 , а ні ТОВ «Лігон Сервіс» не набули право власності на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, розташований по АДРЕСА_5, що у Дніпровському районі міста Києва, у визначеному законом порядку у зв`язку з відсутністю дозвільних документів на будівництво та відведення земельної ділянки для такої мети.

При цьому, незважаючи на факт перебування спірної будівлі та земельної ділянки за фактичною адресою: м. Київ, АДРЕСА_7), згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, остання зареєстрована за адресою: м. Київ, АДРЕСА_6, що перебуває на іншому кінці цієї вулиці.

Вказана інформація, підтверджується протоколом огляду місця події.

Більш того, відповідно до інформації Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 28.10.2024 року № 055-11199, в реєстрі адрес у місті Києві, який ведеться Департаментом, згідно з Положенням про реєстр адрес у місті Києві, затвердженим рішенням Київської міської ради від 22.05.2013 № 337/9394 «Про деякі питання ведення реєстрів адрес, вулиць та інших поіменованих об`єктів у місті Києві», наявні відомості про Наказ Департаменту від 21.11.2014 № 172 «Про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомості у місті Києві», яким об`єкту нерухомого майна (торговельно-розважальний центр літ. «А» присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_6 у Дніпровському районі міста Києва).

Вказаним наказом, за результатами звернення Спільного українсько-англійського підприємства «ЗАХІДНА НАФТОВА ГРУПА» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, об`єкту нерухомого майна (торговельно-розважальний центр літ. «А»), відповідно до сертифікату про відповідність закінченого будівництвом об`єкту від 11.11.2024 року, серія ІУ № 92, присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_6 у Дніпровському районі міста Києва.

Водночас, в Реєстрі адрес відсутні відомості про документи щодо присвоєння адрес об`єкту нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :90:140:0041.

При цьому, відповідно до даних веб-сайту Київської міської ради, 02.02.2006 року останньою прийнято рішення № 82/3173 «Про продаж земельної ділянки спільному українсько-англійському підприємству «ЗАХІДНА НАФТОВА ГРУПА» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю для будівництва та експлуатації торговельно-розважального центру з паркінгом на розі вулиць Березняківської та Дніпровської Набережної у Дніпровському районі міста Києва».

Отже, саме цьому Спільному українсько-англійському підприємству була присвоєна поштова адреса «АДРЕСА_6 у Дніпровському районі м. Києва».

Крім цього, відповідно до інформації Департаменту містобудування та архітектури Виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 28.10.2024 року № 055-11229, згідно з даними електронної бази документообігу Департаменту та даними Міської інформаційно-аналітичної системи забезпечення містобудівної діяльності «Містобудівний кадастр м. Києва», містобудівні умови та обмеження для проектування об`єкта будівництва за місцем розташування земельної ділянки з кадастровим номером :90:140:0041 не видавалися.

Таким чином, враховуючи факт відсутності рішення Київської міської ради про передачу спірної земельної ділянки у власність чи в оренду ОСОБА_10 або ТОВ «Лігон Сервіс», відсутність дозвільних документів на будівництво об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці комунальної форми власності, будівництво об`єкту нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Київ, АДРЕСА_6, в силу положень ст. 376 Цивільного кодексу України, свідчить про самочинність будівництва.

Враховуючи викладене, прокурор вважає, що з метою збереження речового доказу, є необхідність у накладенні арешту на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, що на даний час зареєстрована за Товариством з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс», .

Також, на думку прокурора, наявність накладеного арешту на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, що на даний час, зареєстрована за ТОВ «Лігон Сервіс», , не буде перешкодою для державної реєстрації прав на них у випадках, зазначених у ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», проведення реєстраційних дій зупиняється на підставі судового рішення про заборону вчинення реєстраційних дій, що набрало законної сили.

Таким чином, необхідно заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав, у тому числі, приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо об`єкту нерухомого майна - нежитлової будівлі, загальною площею 586,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, що на даний час, зареєстрована за Товариством з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс», .

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 рокузадоволено клопотання прокурора Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_9 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000132 від 08.11.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 3 ст. 197-1 КК України.

Накладено арешт на: об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, що на даний час зареєстрована за ТОВ «Лігон Сервіс», , шляхом заборони розпорядження та заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також, будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на вищевказаний об`єкт нерухомого майна, у тому числі, приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження №0000132 від 08.11.2021 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ст. 356, ч. 3 ст. 197-1 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речового доказу у вказаному кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, віртуальні активи, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю, загальною площею 586,4 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, що на даний час зареєстрована за Товариством з обмеженою відповідальністю «Лігон Сервіс», , оскільки вказане нерухоме майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовим доказом постановою прокурора від 03.02.2025 року.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме, збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів представників ТОВ «ЛІГОН СЕРВІС» у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено. Слід також зазначити, що накладення арешту є необхідним для збереження майна, оскільки дане майно відповідає критеріям речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України, так як є об`єктом кримінального правопорушення, і ненакладення арешту дасть можливість ТОВ «ЛІГОН СЕРВІС»вчинити дії щодо його знищення чи відчуження на користь третьої особи, що позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Твердження апелянта про те, що ТОВ «ЛІГОН СЕРВІС» є добросовісним власником арештованого майна, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Посилання апелянта на те, що суд, задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, не дослідив та не взяв до уваги ту обставину, що арештоване майно не має жодного відношення до кримінального провадження, колегія суддів не бере до уваги, позаяк ці доводи обґрунтованості висновків слідчого судді про задоволення клопотання прокурора про арешт майна не спростовують, оскільки з огляду на положення КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Твердження апелянта про те, що в матеріалах, доданих до клопотання, не міститься жодного доказу того, що арештоване майно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, є безпідставними, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що об`єкт нерухомого майна - нежитлова будівля, загальною площею 586,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_4, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00, що на даний час зареєстрована за ТОВ «Лігон Сервіс», , є об`єктом кримінального правопорушення та предметом дослідження у кримінальному провадженні, а отже, відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про те, що арештоване майно набуте законним шляхом, а ТОВ «ЛІГОН СЕРВІС» займається господарською діяльністю, сплачує податки, не вчинює протиправних дій або злочинів, а також про те, що в справі відсутні заходи реагування повноважних органів, якими є Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю міста Києва та Департамент земельних ресурсів КМДА, та відсутні докази самочинного будівництва є передчасними та такими, що не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення щодо самовільного будівництва будівель або споруд на самовільно зайнятій земельній ділянці, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Отже, сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали клопотання не містять постанови про визнання арештованого майна речовим доказом є безпідставними та спростовуються матеріалами провадження, в яких наявна відповідна постанова про визнання речовим доказом від 03 лютого 2025 року (том 1, а.с.31-39).

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно. При цьому колегія суддів акцентує увагу на тому, що слідчим суддею в оскаржуваній ухвалі арешт накладено лише шляхом заборони розпорядження та заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно, в розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також будь-яким іншим особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав та нотаріусам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на вищевказаний об`єкт нерухомого майна, у тому числі приймати рішення про державну реєстрацію, здійснювати будь-яку державну реєстрацію змін стосовно вказаного нерухомого майна та вносити будь-які записи про такі зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і жодних обмежень права володіння чи користування ТОВ «ЛІГОН СЕРВІС» відносно вищевказаного об`єкту нерухомого майна оскаржувана ухвала не містить. Таким чином, слідчим суддею при винесенні оскаржуваної ухвали обрано найменш обтяжливий для власника майна спосіб арешту майна з метою досягнення завдань даного кримінального провадження.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Поновити представнику власника майна Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГОН СЕРВІС» - адвокату ОСОБА_6 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року.

Апеляційну скаргу представника власника майна Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛІГОН СЕРВІС» - адвоката ОСОБА_6 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4