Дата документу 05.05.2025 Справа№ 335/9378/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/9378/24 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/378/25 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 286 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 травня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_10 на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Запоріжжя, громадянин України, маючий повну вищу освіту, не працюючий, не одружений, дітей на утриманні не маючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у вигляді застави.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 20446 грн. 56 коп. у рахунок відшкодування витрат на проведення експертиз.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.

3 липня 2024 року, приблизно о 23.40 годині, водій ОСОБА_7 , керуючи автомобілем «BMW 523 і» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині проспекту Соборного в м. Запоріжжя зі сторони вул. Південноукраїнській в напрямку площа Поляка, зі швидкістю в інтервалі 148,19 км/год до 155,79 км/год, яка перевищує максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті 50 км/год, відповідно до Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями.

В цей же час в районі регульованого пішохідного переходу, поблизу будинку 208 по проспекту Соборному, проїзну частину проспекту Соборного на червоний сигнал світлофора перетинав пішохід ОСОБА_11 , який вийшов з розподілюваного газону на смугу руху автомобіля «BMW 523 і», реєстраційний номер НОМЕР_1 , перетинаючи її зліва направо по ходу його руху. Перебуваючи на проїзній частині, пішохід ОСОБА_11 змінив напрямок свого руху, продовжив рух вздовж проїзної частини в напрямку площі Поляка, в попутному з автомобілем «BMW 523 і», реєстраційний номер НОМЕР_1 напрямку та перед моментом наїзду зупинився.

В цей час, продовжуючи рух, водій ОСОБА_7 , маючи об`єктивну можливість виявити пішохода на проїзній частині та технічну можливість уникнути на нього наїзду, при умові руху з максимально допустимою швидкістю в населеному пункті, шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, діючи зі злочинною недбалістю, порушуючи вимоги п.п. 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:

- 12.4: «населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год»;

- 12.9 б) «водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4, 12.5, 12.6, 12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил»,

заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , в результаті чого пішохід ОСОБА_11 отримав тілесні ушкодження від яких помер на місці.

Згідно висновку судово-медичної експертизи смерть ОСОБА_11 настала внаслідок розтрощення тіла, а саме повного розділення тулуба на рівні животу, множинних уламкових переломів ребер справа по біля-грудинній, середньо-ключичній та паховим лініям з ушкодженням пристінкової плеври і тканин руйнування правої долі печінки, селезінки, великого сальника, тонкого кишківника, розриву сечового міхура, перелому хребта на рівні 1-2 грудних хребців, 12-го грудного та 1-го поперекового хребців по типу «розриву» з повним анатомічним розривом спинного мозку та обох прокольних зв`язок, руйнування хребта на рівні 3-го поперекового хребта та куприка, множинних уламкових переломів кісток тазу, які в сукупності перебувають в прямому причинному зв`язку зі смертю.

Невиконання водієм автомобіля «BMW 523 і» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 вимог п.п. 12.4, 12.9 б) Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією даної дорожньо-транспортної пригоди.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію судом його дій, вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд надав формальну оцінку тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його наслідкам, які полягають у смерті пішохода на місці ДТП.

Також суд не врахував, що своїми діями обвинувачений створив реальну небезпеку іншим учасникам дорожнього руху, керував автомобілем у вечірній час доби, освітлення дороги було поганим, здійснював рух по жвавій вулиці, в районі регульованого пішохідного переходу.

Крім того, суд залишив без уваги швидкість, з якою рухався обвинувачений від 148,19 км/год до 155,79 км/год.

Звертає увагу, що ОСОБА_7 неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за порушення ПДР. Зокрема, протягом 2024 року він двічі притягався за ст. 122 КУпАП, що свідчить про систематичне порушення ПДР.

Таким чином, обвинувачений належних висновків для себе не зробив та знову перевищив допустиму швидкість руху в межах населеного пункту, що свідчить про свідому поведінку, направлену на ігнорування ПДР.

Окремо зазначає, що загиблий ОСОБА_11 був військовослужбовцем, який боронив державу на території Запорізької області, у загиблого залишилась мати похилого віку, а думка потерпілої ОСОБА_9 не може бути вирішальною при призначенні обвинуваченому покарання.

Просить вирок суду скасувати та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, а в решті вирок залишити без змін.

Від захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він зазначає, що суд першої інстанції в повній мірі встановив та належним чином оцінив і врахував всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання, просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав апеляційну скаргу, вважав призначене покарання недостатнім та таким, що не здатне запобігти вчинення кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, звернув увагу на непоправні наслідки у вигляді смерті потерпілого, а також на те, що обвинувачений у три рази перевищив дозволену швидкість. Крім того, обвинувачений раніше вже неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за перевищення швидкості руху.

Потерпіла у судовому засіданні апеляційного суду просила суворо не карати обвинуваченого та надати йому шанс на виправлення.

Обвинувачений у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначив, що вину визнає в повному обсязі, щиро розкаюється, більше за кермо не сідає.

Захисник обвинуваченого в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги та зазначив, що подав письмові заперечення, в яких виклав позицію сторони захисту.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора та потерпілу, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, за обставин, викладених у вироку, а також висновки суду про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджені наявними у справі доказами, які досліджувались за згодою усіх учасників провадження, у тому числі обвинуваченого ОСОБА_7 в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, і в апеляційній скарзі не оспорюються.

У відповідності до ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням також має бути належним чином мотивоване.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції послався на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких злочинів, визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відшкодування шкоди та вибачення перед родиною загиблого за обставини, що пом`якшують покарання, встановив відсутність обставин, що обтяжують покарання, врахував дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, а також думку потерпілої, яка не має до обвинуваченого претензій та просила суд суворо його не карати, у зв`язку з чим, прийшов до висновку про можливість призначення обвинуваченому покарання без ізоляції від суспільства, зі звільненням від відбування покарання з випробуванням.

Проте, суд не в достатній мірі врахував, що ОСОБА_7 , будучи особою, яка раніше 4 рази притягалась до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122, ч. 4 ст. 122 КУпАП України (а.с. 84-85) (причому останній раз менш ніж за 10 днів до вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення), належних висновків для себе не зробив та на шлях виправлення не став, у зв`язку з чим, самовпевнено та безвідповідально керуючи транспортним засобом, грубо порушив два пункти Правил дорожнього руху України, чим наражав оточуючих на небезпеку, легковажно розраховував на відвернення можливих суспільно-небезпечних наслідків від своїх неправомірних дій, а також тяжкі наслідки від вчиненого кримінального правопорушення, які полягають у смерті потерпілого.

Також колегія суддів не може не врахувати швидкість, з якою рухався обвинувачений ОСОБА_7 по центральній вулиці м. Запоріжжя у темну пору доби в інтервалі від 148,19 км/год до 155,79 км/год, що більш ніж на 100 км перевищує максимально дозволену швидкість у населеному пункті.

З урахуванням даних про особу обвинуваченого, систематичність перевищення ним встановлених обмежень швидкості руху в населеному пункті, а також враховуючи невідворотні наслідки у вигляді смерті потерпілого, колегія суддів приходить до висновку, що вирок в частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки, зі звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 , апеляційний суд враховує як вищевказані обставини, що не були належним чином взяті до уваги судом першої інстанції, так і те, що він вчинив тяжкий злочин у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, від якого настала смерть людини, самовпевнено та безвідповідально експлуатував транспортний засіб.

Зазначене свідчить про те, що покарання з випробуванням не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України, - виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що підстави для застосування ст. 75 КК України відсутні.

Разом з тим, враховуючи, що ОСОБА_7 вчинив необережний злочин, повністю визнав свою провину та щиро розкаявся, добровільно відшкодував потерпілій заподіяну шкоду, вибачився перед родиною загиблого, відсутність обтяжуючих покарання обставин, а також те, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності, у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння на момент вчинення злочину не перебував, за місцем проживання та навчання характеризується позитивно, офіційно працевлаштований, має стабільне джерело доходу, має стійкі соціальні зв`язки, одружений, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, колегія суддів вважає за можливе призначити йому основне покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України та з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

З урахуванням викладеного, колегія суддів частково погоджується з доводами прокурора та вважає, що покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, з його реальним відбуванням, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, буде відповідати меті, визначеній у ст. 50 КК України та у відповідності до ст. 65 КК України буде достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

На підставі зазначеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_10 задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14 листопада 2024 року відносно ОСОБА_7 в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбування покарання рахувати з дня фактичного затримання засудженого.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 4 липня 2024 по 8 серпня 2024 року включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на вирок може бути подана до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4