Справа № 201/6415/25
Провадження № 1-кп/201/967/2025
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі: судді ОСОБА_1 , з секретарем судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000602 від 05.05.2025 року по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця смт Миколаївка Широківського району Дніпропетровської області, не одруженого, утриманців не маючого, не працюючого, з середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше багаторазово судимого, востаннє:

- 04.03.2025 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі, звільнений на підставі ст. 75, 76 КК на іспитовий строк 1 рік;

- 14.05.2025 Шевченківським районним судом м. Дніпра за ч. 4 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі; вирок Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 04.03.2025 року - виконується самостійно,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

захисник ОСОБА_5

ВСТАНОВИВ:

1.Обставини, які встановлені судом

24.02.2022 указом Президента України №64/2022, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який після цього неодноразово було продовжено..

Законом України № 2117-х «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» вiд 03.03.2022 внесено зміни до Кримінального Кодексу України, зокрема частину четверту статті 185 після слів «у великих розмірах» доповнена словами «чи в умовах воєнного або надзвичайного стану».

Указом Президента України від 14 січня 2025 року № 26/2026, затвердженим Законом України від 15 січня 2025 4220-IX строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05 години 30 хвилин 08 лютого 2025 року строком на 90 діб.

Законом України № 2117-IX «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» від 03.03.2022 року внесено зміни до Кримінального Кодексу України, зокрема ч. 4 ст. 185 після слів «у великих розмірах» доповнена словами «чи в умовах воєнного або надзвичайного стану».

ОСОБА_3 , будучи раніше неодноразово судимим, на шлях виправлення та перевиховання не став, та вчинив повторний корисливий злочин за наступних обставин.

Так, ОСОБА_3 , 04.05.2025 приблизно об 15:05, більш точний час не встановлено, діючи з умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, прийшов до приміщення квартири за адресою: АДРЕСА_3 , законним володільцем якої являється ОСОБА_6 , звідки через незачинені на запираючий пристрій вхідні двері, незаконно проник до середини квартири, де на поверхні тумби, розташованої в кімнаті зали, побачив телевізор марки «KIVI» моделі «32H500GU» та мобільний телефон марки «Siqma» моделі «X-style 18», які належать ОСОБА_6 , визначивши вказане майно об`єктом свого злочинного посягання.

Реалізуючи свій умисел, направлений таємне викрадення чужого майна, вчиненого повторно, поєднаного з проникненням в житло, в умовах воєнного стану, ОСОБА_3 , перебуваючи у вказаний час та у вказаному місці, діючи умисно, з корисливих мотивів та з метою особистого збагачення, будучи переконаний, що його дії є таємними для оточуючих, шляхом вільного доступу, підійшов до тумби, розташованої в кімнаті зала вище вказаної квартири, та шляхом вільного доступу, взяв до рук, тим самим таємно заволодів належним потерпілій ОСОБА_6 телевізором марки «KIVI» моделі «32H500GU», вартістю 3374 грн. 50 коп., а також мобільним телефоном марки «Siqma», моделі «X-style 18», вартістю 259 грн. 33 коп., після чого залишив місце вчинення злочину, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинивши майнову шкоду потерпілій ОСОБА_6 на загальну суму 3633 грн. 83 коп.

Умисні дії, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжці), вчиненому повторно,поєднаного з проникненням в житло, в умовах воєнного стану, кваліфіковані ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

2.Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні злочину повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд суворо не карати.

3.Позиція потерпілої

Потерпіла ОСОБА_6 надала до суду заяву, в якій просила розглянути кримінальне провадження без її участі, покарання призначити на розсуд суду.

4. Докази, які досліджені судом

Прокурор надав усне клопотання про розгляд справи у скороченому провадженні, на підставі частини 3 ст. 349 КПК України, проти якого обвинувачений не заперечував.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, а також те, що обвинувачений не оспорює всі обставини справи, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумніву в добровільності та істинності його позицій немає.

Сторонам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, суд обмежився допитом обвинуваченого і дослідив документи, які характеризують особу обвинуваченого та документи, які підтверджують процесуальні витрати.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими, суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

5.Висновок суду про винуватість обвинуваченого

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінальногоправопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що умисні дії ОСОБА_3 , які виразились у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно, поєднаного з проникненням в житло, в умовах воєнного стану, кваліфіковані за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, вірно.

6.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Загальні положення

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудним у розумінні ст. 19 КК України.

При призначенні покарання, згідно з вимогами ст.ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст. 50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

Суд не може прийняти щире каяття за обставину, яка, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшує покарання обвинуваченому, виходячи з наступного.

За усталеною практикою Верховного Суду щире каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочинних дій, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в визнанні негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Проте, крім визнання негативних наслідків злочину для потерпілої особи, намагання обвинуваченого відшкодувати завдані злочином збитки і бажання виправити наслідки вчиненого судом не встановлено.

Крім того, як встановлено судом, ОСОБА_3 багаторазово засуджений за злочини проти власності, що свідчить саме про стійку направленість його умислу на вчинення корисливих злочинів, схильність до злочинної діяльності, вперте небажання ставати на шлях виправлення, бути корисним для суспільства.

Тому обставин, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, не встановлено.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, судом не встановлено.

Призначення покарання

Призначаючи покарання суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України за ступенем тяжкості вчиненого злочину, останній віднесено до категорії тяжкого злочину.

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати обвинуваченому, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного ним злочину, його соціальне та матеріальне становище, стан здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога і психіатра, рівень культури та освіти, соціально-психологічні риси.

Встановлені судом обставини даного кримінального провадження свідчать про наявність у ОСОБА_3 стійкої направленості умислу на вчинення корисливих злочинів і небажання ставати на шлях виправлення, бути корисним для суспільства, а тому призначення більш м`якого покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України, - не буде відповідати меті покарання, буде суперечити вимогам ст. 65 КК України і не сприяти вихованню ОСОБА_3 в дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством тощо.

Тому відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого, даних про особу обвинуваченого, суд вважає, що необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів є покарання у виді позбавлення волі.

Застосування положень ст. 70, 71 КК України

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на шлях виправлення не став і злочин у цьому кримінальному провадженні вчинив 04.05.2025, тобто в період іспитового строку після ухвалення вироку Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 04.03.2025 року, і до ухвалення вироку Шевченківським районним судом м. Дніпра від 14.05.2025 року, яким йому призначене покарання у виді реального позбавлення волі за крадіжку, вчинену 31.01.2025.

Отже, перебуваючи на іспитовому строку, ОСОБА_3 знов вчинив злочин у даному кримінальному провадженні, що свідчить про те, що звільнення від відбування покарання з випробовуванням не призвело до позитивних змін в його особистості і не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.10 Постанови Пленуму «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 року №7, у такому випадку повторне звільнення від відбування покарання з випробовуванням є неприпустимим.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 71 КК України, якщо засуджений після ухвалення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, за правилами, передбаченими в частинах 1-3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще в іншому злочині, вчиненому ним до ухвалення попереднього вироку.

Виходячи з приписів кримінального закону, правила призначення покарання, передбачені ч. 4 ст. 70 КК України, застосовуються в разі, якщо після постановлення вироку у справі буде встановлено, що особа винна ще й в іншому злочині, вчиненому нею до постановлення попереднього вироку. У такому випадку суд може при призначенні покарання за другим вироком як поглинути покарання за першим вироком, так і приєднати його повністю або частково, однак таким чином, щоб обраний захід примусу не перевищував максимального покарання, встановленого статтею (частиною статті), за якою особу засуджено, і водночас не був меншим строку покарання, визначеного за перший злочин. При цьому суд зобов`язаний в остаточне, призначене за сукупністю злочинів, покарання зарахувати покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в ст. 72 цього Кодексу.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду в своїй постанові від 01.06.2020 року у справі № 766/39/17 висловила наступну правову позицію:

- якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні, було вчинено до постановлення попереднього вироку, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими частиною четвертою статті 70 КК України (за сукупністю злочинів);

- якщо злочин (злочини), за який (які) засуджено особу в цьому кримінальному провадженні було вчинено після постановлення попереднього вироку, але до повного відбуття покарання, то остаточне покарання призначається за правилами, передбаченими статтею 71 КК України (за сукупністю вироків). Тобто незалежно від набрання попереднім вироком законної сили, при призначенні остаточного покарання (під час розгляду іншого кримінального провадження) призначається за сукупністю вироків.

Суд наголошує, що стаття 71 КК застосовується, якщо новий злочин було вчинено особою до відбуття покарання, призначеного попереднім вироком, а саме у випадках його вчинення: 1) до відбуття основного чи додаткового покарання, що підлягає реальному відбуванню; 2) до закінчення іспитового строку при засудженні із застосуванням статей 75, 79 чи 104 КК; 3) до закінчення невідбутої частини покарання при умовно-достроковому звільненні (статті 81 та 107 КК) або звільненні від його відбування на підставі ст. 83 КК; 4) до відбуття більш м`якого покарання, застосованого на підставі ст. 82, ч. 4 ст. 83 КК, закону про амністію (ч. З ст. 86 КК) або акта про помилування (ч. 2 ст. 87 КК); 5) до закінчення строку покарання чи невідбутої його частини при звільненні від покарання за хворобою (ч. 4 ст. 84 КК).

Таким чином, з урахуванням викладених положень закону, враховуючи, що ОСОБА_3 вчинив злочин за даним кримінальним провадженням 04.05.2025, тобто до ухвалення вироку Шевченківським районним судом м. Дніпра від 14.05.2025 року, яким йому призначене покарання у виді позбавлення волі, а вирок Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2025 року ухвалено виконувати самостійно, тому при призначенні йому покарання у виді позбавлення волі суд керується положеннями ч. 4 ст. 70 КК України по відношенню до вироку Шевченківського районного суду м. Дніпра від 14.05.2025 року. Крім того, враховуючи, що ОСОБА_3 вчинив злочин за даним кримінальним провадженням 04.05.2025, тобто в період іспитового строку після ухвалення вироку Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська від 04.03.2025 року, тому суд при призначенні йому остаточного покарання у виді позбавлення волі керується положеннями ч. 1 ст. 71 КК України по відношенню до вироку Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2025 року.

Підсумок

Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для його виправлення і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення цілей покарання, передбачених ч. 2 ст. 50 КК України.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

7.Вирішення цивільного позову

У даному кримінальному провадженні потерпілим до обвинуваченого цивільного позову про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої злочином, не пред`явлено.

8.Вирішення питання про долю речових доказів

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку, передбаченому статтею 100 КПК України.

9.Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

20.05.2025 слідчим суддею Соборного районного суду м. Дніпра до ОСОБА_3 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком дії до 18.07.2025 року із визначенням застави як альтернативного запобіжного заходу у розмірі 60560,00 грн і покладанням, у разі внесення застави, певних обов`язків (т. 1 а.п. 170-172).

На момент винесення цього вироку строк запобіжного заходу є діючим, застава не сплачена.

Тому початок строку відбуття призначеного покарання слід обчислювати з 25.06.2025 року, зарахувавши йому на підставі ч. 5 ст. 72 КК України до строку відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 20.05.2025 по 24.06.2025 (включно) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Разом з цим, згідно із п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України у резолютивній частині вироку зазначається, зокрема «рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження», у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили».

Суд враховує, що різниця між пунктами а) та с) статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує, що ці пункти визначають різний правовий характер, різні підстави, різні вимоги до рішення про тримання під вартою.

Пункт а) вимагає лише законного вироку суду, яким особу визнано винуватою і призначено відповідне покарання. Пункт с) вимагає розумної підозри, наявності ризиків, якомога коротшого періоду перебування під вартою невинуватої особи. Крім того, для затримання за пунктом с) передбачаються спеціальні гарантії частини 3 статті 5 Конвенції. Також гарантії частини 4 статті 5 Конвенції мають дуже обмежене застосування до пункту а).

За правом багатьох країн затримання у очікуванні розгляду апеляції вважається попереднім триманням під вартою і засуджена особа не починає відбувати своє покарання, поки вирок не набере чинності. Однак відмінності між підходами до процедури призначення покарання є відмінності за формою, а не за суттю, якщо розглядати наслідки для зацікавленої особи. Слід вважати, що стаття 5 §1 а), в якій не зазначається про припустимі форми правового механізму, за яким особа може законно триматися під вартою «після засудження», залишає державам-учасницям свободу вибору в цьому питанні (правова позиція, викладена у рішенні «Monnel and Morris v. the United Kingdom», заяви № 9562/81 та 9818/82, від 02 березня 1987 року).

Обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні статті 5 § 1 a) після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Ruslan Yakovenko v. Ukraine», заява № 5425/11, від 04 червня 2015 року).

Термін «після засудження» не можна тлумачити так, ніби він стосується лише остаточного засудження. Не можна ігнорувати того, що винуватість особи, яка тримається під вартою під час апеляційного або наглядового провадження, вже встановлена в ході судового розгляду, проведеного відповідно до вимог статті 6 (правова позиція, викладена в рішенні ЄСПЛ «Wemhoff v. Germany», заява 2122/64, від 27 червня 1968 року).

Отже, незважаючи на те, що за законодавством України таке тримання під вартою термінологічно відрізняється від відбування покарання за вироком, що набрав законної сили, з погляду статті 5 Конвенції воно буде розглядатися як таке, що підпадає під пункт а): законне ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

Відповідно немає необхідності у будь-якому клопотанні при вирішення питання запобіжного заходу на цій стадії, оскільки суд у цьому випадку діє у якості влади, що призначила покарання і забезпечує його виконання, а не вирішує спір між сторонами; немає потреби аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку: розумна підозра стає неактуальною, оскільки вже є висновок про винуватість, ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання, обґрунтованість вироку не потребує періодичного перегляду; обмеження строку дії запобіжного заходу має на меті забезпечити можливість періодичного перегляду тримання під вартою до вироку, у разі винесення обвинувального вироку міркування, які зумовлюють необхідність періодичного перегляду, не мають значення, тому тримання під вартою на підставі вироку здійснюється для забезпечення його виконання, в той час, як ст. 197 КПК України передбачає не строк тримання під вартою, а строк дії відповідної ухвали, після якого вона втрачає силу, а тому вирок діє протягом строку покарання, якщо не скасований. Обґрунтованість вироку не стосується законності тримання під вартою, навіть у разі його скасування, тримання під вартою на його підставі буде законним, у тому числі з погляду статті 5 Конвенції.

Враховуючи викладене, оскільки суд дійшов висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі, яке він має відбувати реально, враховуючи вимоги п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, пункту а) ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ, зокрема, рішення «Ruslan Yakovenko v. Ukraine» згідно якої обвинувачений вважається затриманим «після засудження компетентним судом» у значенні пункту а) ст. 5 Конвенції після того, як рішення було винесено в першій інстанції, навіть якщо воно ще не виконується і підлягає оскарженню, суд вважає, шо в даний час немає потреби аналізувати питання, необхідні для тримання під вартою до вироку, розумна підозра стає неактуальною, оскільки вже є висновок про винуватість, ризики не мають значення, оскільки відбувається де факто відбування покарання, тримання під вартою на підставі вироку здійснюється для забезпечення його виконання, а тому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, застосований обвинуваченому до набрання вироком законної сили підлягає залишенню без змін.

Враховуючи вимоги ст. ст. 131, 132, 177, 178 КПК України і призначене судом покарання, заставу як альтернативний запобіжний захід слід скасувати.

У кримінальному провадженні є процесуальні витрати в розмірі 7131,20 грн, у зв`язку із проведенням судових експертиз (т. 1 а.п. 36, 46, 54, 134), які слід стягнути із обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

ОСОБА_3 на підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Шевченківського районного суду м. Дніпра від 14.05.2025 року більш суворим, призначеного даним вироком, призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

ОСОБА_3 на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного за цим вироком покарання частково приєднати невідбуте покарання, призначене вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04.03.2025 року, остаточно визначивши до відбування покарання у виді 5 (п`яти) років 2 (двох) місяців позбавлення волі.

ОСОБА_3 початок строку відбуття призначеного покарання обчислювати з 25.06.2025 року, зарахувавши йому на підставі ч. 5 ст. 72 КК України до строку відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 20.05.2025 по 24.06.2025 (включно) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили - залишити незмінним.

Можливість внесення застави як альтернативного запобіжного заходу у розмірі 60560,00 грн скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в розмірі 7131,20 грн.

Цивільний позов не пред`явлений.

Речові докази:

- сліди папілярних візерунків, товарний чек, два фото товарної коробки мобільного телефону«Siqma», два договори про надання ломбардного кредиту під заставу від 04.05.2025, оптичні диски у кількості 3 шт., - зберігати при матеріалах кримінального провадження (т. 1 а.п. 14, 22, 23-25, 59, 60, 70, 71, 72, 87, 88, 110, 111, 162, 163).

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Соборний районний суд міста Дніпра протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1