УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року

м. Київ

справа № 148/2740/24

провадження № 51-2429 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 квітня 2025 року в кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000397 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Росківці Суворовського району Республіки Молдова, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років. Вирішено питання щодо запобіжного заходу, процесуальних витрат та речових доказів.

Відповідно до обставин, детально наведених у вироку місцевого суду, ОСОБА_5 16 листопада 2024 року приблизно о 04:00 год, у період воєнного стану в Україні, з корисливих мотивів, умисно шляхом відчинення дерев`яної віконної рами, яка знаходиться на даху магазину, розташованого по АДРЕСА_1 , проник в середину приміщення магазину. Перебуваючи в приміщені магазину, ОСОБА_5 таємно, повторно викрав грошові кошти та залишив місце вчинення злочину, тим самим спричинив потерпілій ОСОБА_6 матеріального збитку на суму 14200 грн.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 17 квітня 2025 року апеляційну скаргу захисника залишив без задоволення, а вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2025 року - без задоволення.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, просить скасувати вказані судові рішення.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання у повному обсязі не врахував, зокрема той факт, що останній свою вину визнав повністю, за місцем проживання характеризується посередньо, а також те, що потерпіла претензій до нього немає. Отже, вважає, що в місцевого суду були достатні підстави для застосування приписів ст. 69 КК України із призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Вказує, що апеляційний суд на вказане уваги не звернув та не дотримався приписів ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги захисника та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, які є аналогічними доводам його апеляційної скарги, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.

Відповідно до ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині КК України.

Тобто застосування ст. 69 КК України передбачає наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Заразом, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі, згідно з указаними нормами закону, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжкого злочину, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не одружений, не працює, за місцем проживання характеризується негативно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Цей суд також урахував відсутність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, та наявність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання, а саме вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення покарання у межах санкції інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції визнав необґрунтованими доводи захисника щодо необхідності застосування положень ст. 69 КК України при призначенні йому покарання.

Так, розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Як убачається із оскаржуваних судових рішень, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено відсутність обставин, що пом`якшують покарання.

Зокрема, під час судового розгляду ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, від надання показань відмовився.

Водночас варто зауважити, що щире каяття у вчиненому повинно знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Натомість в оскаржуваних рішеннях відсутні данні про те, що ОСОБА_5 виявляв почуття докори сумління, засудження своєї злочинної поведінки та бажання виправити наслідки вчинених ним злочинів, або ж відшкодувати заподіяну шкоду.

Крім того, апеляційний суд послався на те, що потерпіла під час судового розгляду зазначила, що обвинувачений їй шкоду не відшкодував.

Тож, доводи захисника в цій частині не можна вважати слушними.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для зміни вироку суду першої інстанції в частині призначеного покарання, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності застосування ст. 69 КК України до ОСОБА_5 , яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненим злочинним діянням, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України та відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування.

Отже, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого, які перешкодили чи могли перешкодити судам першої та апеляційної інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412 - 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни або скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою і за змістом відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

Отже, оскільки з касаційної скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 лютого 2025 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 17 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3