ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2317/25 Справа № 204/6283/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , поданої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 12 червня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою,-

В С Т А Н О В И Л А :

В провадженні Соборного районного суду міста Дніпра перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 Кримінального кодексу України (далі-КК).

Під час судового засідання ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 12 червня 2025 року продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 строком 60 днів, тобто до 10 серпня 2025 року.

Одночасно обвинуваченому ОСОБА_8 встановлено заставу у розмірі 4 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає - 12 112 000,00 грн. Також судом визначено, що у разі внесення обвинуваченим ОСОБА_8 застави, у відповідності до ч.5 ст.194 Кримінального процесуального кодексу України (далі-КПК), на нього будуть покладені наступні обов`язки:

- прибувати за кожною вимогою слідчого, прокурора або суду;

- не відлучатися з населеного пункту, в якому він проживає (перебуває), без дозволу слідчого, прокурора, суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання (перебування);

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд із України та в`їзд в Україну.

Роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_8 , що у разі не з`явлення його за викликом до суду без поважних причин або не повідомлення ним про причини своєї неявки, або порушення ним обов`язків, покладених на нього цією ухвалою, застава звертається у дохід держави.

В апеляційній скарзі захисник порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку з незаконністю, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду, фактичним обставинам справи.

Першочергово зазначає, що спочатку дана справа слухалася у Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська, де вже було проведено багато судових засідань та судовий розгляд перебував на завершальному етапі. 27 листопада 2024 року через тимчасову непрацездатність головуючого судді було проведено повторний автоматизований розподіл та складено протокол про неможливість повторного авторозподілу справи. Після чого справу направлено до Дніпровського апеляційного суду, яким 28 листопада 2024 року без повідомлення сторони захисту про дату та час розгляду подання, а також відсутності законних підстав для направлення справи до іншого суду, було змінено підсудність кримінальної справи та передано її на розгляд до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська.

Таким чином сторона захисту стверджує, що зміна підсудності кримінального провадження, яке більш ніж 2 роки 3 місяці слухалося в суді, та повинно в іншому суді бути розпочато зі стадії підготовчого судового засідання, істотно порушило право обвинуваченого на справедливий судовий розгляд у контексті права на розгляд справи за його обвинуваченням у розумні строки. Відтак, є очевидним те, що строки тримання ОСОБА_8 не відповідають розумності таких строків, публічному інтересу та інтересам судового провадження, а також не переслідують легітимну мету, передбачену ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, сторона захисту вважає, що у даному випадку відсутні підтвердження обґрунтованості підозри у вчиненні обвинуваченим кримінальних правопорушень, а досудове розслідування кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_8 , було проведено без внесення відомостей до ЄРДР, що свідчить про протиправність притягнення його до кримінальної відповідальності, його незаконне утримання під вартою та недопустимість усіх доказів, оскільки у разі виявлення під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні №000092 за фактами кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 263 КК інших злочинів, у тому числі вчинених і нібито ОСОБА_8 , слідчий та прокурор у такому разі зобов`язані були внести відомості до ЄРДР з присвоєнням окремого номеру та подальшого об`єднання справ.

Разом з тим не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК. Аргументує тим, що при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу прокурором, усупереч вимогам закону, було надано лише клопотання без надання жодних доказів на підтвердження заявленого ризику, та знову було викладено загальні абстрактні фрази щодо ризику втечі, які зазначалися ще з моменту затримання ОСОБА_8 та обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та які зі сплином загального строку його тримання під вартою 3 роки і 3 місяці не змінювалися.

При цьому судом не було враховано дані про особу ОСОБА_8 , який є пенсіонером поліції, приймав участь в АТО, характеризується позитивно, має постійне місце проживання в м. Дніпро, де здійснюється його кримінальне переслідування, міцні соціальні зв`язки, дружину, яка не працює через серйозне захворювання, двох доньок, які перебувають на його утриманні, а також батьків дружини, які є особами похилого віку та отримують допомогу від обвинуваченого. Крім того, сам обвинувачений страждає на ряд серйозних захворювань (цукровий діабет, гіпертонічна хвороба), потребує регулярного медичного обстеження та догляду. Більше того, через введення на території України воєнного стану обвинувачений, як громадянин призивного віку, не має можливості виїхати за межі України.

У той-же час звертає увагу, що 04 вересня 2023 року ОСОБА_8 вже було звільнено з під варти, у зв`язку із внесенням ним застави у розмірі 200 прожиткових мінімумів, що складає 536 800,00 грн, який після звільнення з`являвся як до уповноваженого органу Національної поліції, органу Державної міграційної служби, так і до суду, не виїжджав за межі м. Дніпра та не вчиняв жодних дій, які б свідчили про порушення умов застосованого до нього запобіжного заходу. Тобто ризик передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК істотно зменшився та перестав існувати.

Поміж іншого зазначає, що у клопотанні прокурора, всупереч вимогам ч.3 ст.199 КПК взагалі не обґрунтовано неможливості запобігання заявленим ризикам шляхом застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів, а наведено лише абстрактні фрази, як і не надано суду будь-яких доказів на підтвердження цих тверджень.

Щодо визначеного розміру застави вказує, що він є завідомо непомірним для обвинуваченого та його родини, оскільки єдиним засобом існування всієї родини є пенсія обвинуваченого у розмірі 15 168,62 грн, та у його власності перебуває лише частина квартири за адресою: АДРЕСА_1 , вартості якої очевидно не достатньо для внесення визначеної судом застави, на яку, до того ж, ухвалою слідчого судді було накладено арешт.

З огляду на викладене захисник просить апеляційний суд скасувати ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 12 червня 2025 року та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід не пов`язаний з позбавленням волі, або визначити заставу у розмірі 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який наполягав на її задоволенні, просив скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора та обвинуваченому ОСОБА_8 зменшити розмір застави до 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, вислухавши думку прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду без змін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Колегія суддів вважає, що зазначених вимог закону не в повній мірі дотримано судом першої інстанції, з огляду на наступне.

За приписами ч.3 ст.331 КПК незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч.2 ст.331 КПК вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Мотивуючи своє рішення щодо необхідності продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК є тяжкими та особливо тяжкими злочинами, а також наявність, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК ризику того, що обвинувачений може переховуватися від суду, про існування якого свідчить тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушеннях, характер вчинення злочинів, стадія розгляду кримінального провадження та введений на території країни воєнний стан, який суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про відсутність підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою, оскільки інші запобіжні заходи, не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду кримінального провадження.

З такими висновками місцевого суду погоджується й суд апеляційної інстанції.

При цьому колегія суддів враховує положення статті 28 КПК, а також те, що судовий розгляд кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення триває, по справі ще не досліджено усіх доказів, тому суд апеляційної інстанції не вбачає надмірної тривалості тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на даному етапі кримінального провадження.

З огляду на викладене, всупереч доводам апеляційної скарги, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції, який з дотриманням вимог ст.ст.197,199 КПК, на підставі наданих сторонами кримінального провадження доказів, оцінив в сукупності всі обставини, що враховуються при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, та належним чином мотивував своє рішення щодо необхідності продовження строку тримання під вартою, зокрема, стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 на 60 днів, тобто до 10 серпня 2025 року включно та альтернативою внесення застави. На переконання апеляційного суду вищенаведені обставини виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та відсутні підстави для застосування до нього більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних з триманням під вартою, на чому наполягає сторона захисту, оскільки вони не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого на даному етапі кримінального провадження.

Отже доводи апеляційної скарги сторони захисту про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК, відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку тримання під вартою та відсутність будь-яких обґрунтувань того, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки обвинуваченого є безпідставними та суперечать матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, доводи сторони захисту щодо відсутності обґрунтованої підозри ОСОБА_8 та належних доказів на її підтвердження, суд апеляційної інстанції на даній стадії кримінального провадження не розглядає, оскільки ці питання є предметом перевірки суду першої інстанції під час розгляду кримінального провадження по суті висунутого обвинувачення.

У той-же час, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини розширила дію гарантій частини 4 статті 5 Конвенції, яка зокрема згідно з доктриною Суду Конвенція вимагає періодичного перегляду тривалого тримання.

Так, аби відповідати вимогам Конвенції, такий перегляд повинен дотримуватись як матеріальних, так і процесуальних норм національного законодавства і, більше того, здійснюватись згідно з метою статті п`ятої Конвенції, тобто для захисту особи від свавілля. Остання вимога означає не тільки, що компетентний суд повинен приймати рішення «швидко», але також, що такі рішення мають прийматися з розумними інтервалами (рішення Herczegfalvy v.Austria, 1992 р.)

Продовження тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі "Єчюс проти Литви" (Jecius v. Lithuania), N 34578/97, п.93, ECHR 2000-IX).

Позбавлення свободи та особистої недоторканості має бути обґрунтованим. Відсутність будь-яких підстав у рішеннях судових органів, які санкціонують тримання під вартою протягом тривалого періоду часу, може бути несумісним з принципом захисту від свавілля, закріпленим п. 1 ст. 5 (рішення у справі «Сташайтіс проти Литви» від 21.03.2002 р.(пп. 66-67).

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах поданої апеляційної скарги щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічного з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що обраний стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованих йому кримінальних правопорушень, а встановлений судом ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК не відпав та продовжує існувати.

Таке судове рішення не суперечить вимогам ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Тому, на переконання апеляційного суду подальше продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 не порушує його права на свободу та особисту недоторканність, гарантовані статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також права, передбачені Конституцією України.

Разом з тим, на переконання апеляційного суду, посилання сторони захисту на наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 постійного місця проживання м. Дніпрі, родини та утриманців, а також чисельних серйозних захворювань (цукровий діабет, гіпертонічна хвороба), не можуть бути безумовними підставами для обрання стосовно нього більш м`яких запобіжних заходів, не пов`язаних із триманням під вартою, оскільки це не спростовує висновків суду про те, що він може переховуватися від суду. Крім того, матеріали контрольного кримінального провадження не містять об`єктивних медичних даних про те, що за станом свого здоров`я обвинувачений не може продовжувати утримуватися в умовах СІЗО.

У той же час доводи сторони захисту про безпідставність зміни апеляційним судом підсудності даного кримінального провадження також не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки вони не є предметом апеляційного розгляду, а отже судом апеляційної інстанції не перевіряються.

Водночас, з огляду на обставини вчинення інкримінованих ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, тривалість перебування його під вартою та факту того, що сума застави, визначена ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 15 травня 2025 року у розмірі 4 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить - 12 112 000,00 грн. обвинуваченим ОСОБА_8 впродовж трьох місяців внесена не була, що свідчить про її непомірність для останнього, колегія суддів вважає, що розмір застави необхідно зменшити до 3 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 9 084 000,00 грн., який на цьому етапі кримінального провадження буде достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігання спробам вчинити дії, передбачені п.1 ч. 1 ст. 177 КПК.

Підстав вважати вказаний розмір застави завідомо непомірним для обвинуваченого, колегія суддів не вбачає, виходячи з практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої уповноважені органи влади повинні приділити визначенню суми застави стільки ж уваги, скільки і вирішенню питання про необхідність тримання підозрюваного/обвинуваченого під вартою. Визначаючи суму застави, суди повинні брати до уваги ризик того, що підозрюваний (обвинувачений) може ухилитися від покарання, обставини особистого життя та тяжкість злочину, у вчиненні якого підозрюється особа. Розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави, буде достатнім стримуючим засобом, щоб відбити у особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні.

Тому такий розмір застави, на думку колегії суддів, є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загально-суспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні, та не порушує права обвинуваченого ОСОБА_8 .

Крім того, враховуючи, що на теперішній час судом першої інстанції ще не прийнято остаточного рішення по справі та триває судовий розгляд, а також положення ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та рішення ЄСПЛ Бевз та інші проти України від 25 червня 2020 року й Левченко та інші проти України від 11 квітня 2020 року, колегія суддів вважає за необхідне, звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду даного кримінального провадження та вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

За приписами ч.3 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 слід задовольнити частково, а ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 12 червня 2025 року скасувати в частині визначення розміру застави на підставі п.2 ч.1 ст.409 та п.1 ч.1 ст.411 КПК, у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального правопорушення, з постановленням апеляційним судом в цій частині нової ухвали про визначення обвинуваченому ОСОБА_8 альтернативного виду запобіжного заходу у вигляді застави у розмірі 3 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 9 084 000, 00 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 182-183 та ст.ст.404, 405, 407, 409, 411, 418, 419, 422-1 КПК, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Соборного районного суду міста Дніпра від 12 червня 2025 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 - скасувати в частині визначення розміру застави.

В цій частині постановити нову ухвалу, якою визначити обвинуваченому ОСОБА_8 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 3 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 9 084 000,00 гривень.

В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4