Справа № 458/699/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/253/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові, в режимі відеоконференції з Турківським районним судом, кримінальне провадження № 0000122 за апеляційною скаргою захисника - адвоката ОСОБА_6 на вирок Турківського районного суду Львівської області від 06.02.2025 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , з професійно-технічною освітою, працездатного тимчасово не працюючого, неодруженого, проживає з братом, який має ІІ групу інвалідності, не є депутатом, адвокатом, нотаріусом, військовозобов`язаного, раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

захисника - адвоката ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

встановила:

Захисник обвинуваченого подав апеляційну скаргу на вирок Турківського районного суду Львівської області від 06.02.2025, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахується з моменту приведення вироку до виконання.

Процесуальні витрати - відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Вирішено питання з речовими доказами в порядку ст. 100 КПК України.

Захисник в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 виправдати. Вважає, що вирок не відповідає вимогам матеріального та процесуального праву, а саме вимогам кримінального та кримінально процесуального кодексам України.

Апелянт зазначив, що обвинувачений повністю визнав вину у вчинення кримінального правопорушення, однак ОСОБА_7 відмовився отримувати повістку через те, що у нього є брат ОСОБА_9 з 2 групою інвалідності через проблеми із зором та психічними розладами і проживає з ним. Відповідно ОСОБА_7 за ним доглядає та не бажає бути мобілізований. Інших родичів, які б могли доглянути за братом у них немає.

Апелянт наголосив, що обвинувачений прямого умислу на ухилення від мобілізації не мав та повідомив ТЦК про догляд за інвалідом з 2 групою захворювання. Він пройшов медогляд та був визнаний придатним до військової служби, але вважав, що має всі підстави для відстрочки.

Покликається, що на час призову 13.02.2024 року ОСОБА_7 перебував в статусі особи, яка має право на відтермінування від призову під час мобілізації, оскільки проживає в одному будинку з братом інвалідом за яким доглядає. Інших родичів, які б з ними проживали немає. Вважає що змінилася обстановка і він є не суспільно небезпечним.

В суді апеляційної інстанції захисник обвинуваченого змінив апеляційні вимоги, які підтримав обвинувачений, та просив призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України, оскільки ніхто з інших родичів поруч з братом з інвалідністю не проживає і не бажають за ним доглядати.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 , будучи військовозобов`язаним, у зв`язку із прийняттям Указу Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 року «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 3 березня 2022 року № 2105-IX, який неодноразово продовжувався Указами Президента України, востаннє Указом Президента України № 735/2023 від 6 листопада 2023 року «Про продовження строку проведення загальної мобілізації», затвердженого Законом України 8 листопада 2023 року № 3430-IX, будучи належним чином повідомленим про наслідки неявки на загальну мобілізацію, прибувши 12 лютого 2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , пройшов військово-лікарську комісію, якою визнаний придатним до військової служби.

В подальшому, ОСОБА_7 12.02.2024 вручалась повістка, згідно якої він мав з`явитися 13.02.2024 на 09:00 год. до ІНФОРМАЦІЯ_3 на відправку для проходження військової служби під час мобілізації, однак останній відмовився від отримання повістки, про що було складено відповідний акт про відмову від отримання повістки, тому діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, з метою ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, та без поважних причин, маючи можливість прибути 13.02.2024, не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 , чим порушив вимоги ст. 65 Конституції України, ст.ст. 1, 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та вимоги Указу Президента України № 69/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію», затвердженого Законом України від 3 березня 2022 року № 2105-ІХ «Про загальну мобілізацію», тобто ухилився від призову на військову службу під час мобілізації.

Заслухавши доповідь судді, думку захисника-адвоката ОСОБА_6 , підтриману обвинуваченим ОСОБА_7 , які просили задовольнити апеляційну скаргу зі зміненими вимогами про призначення обвинуваченому покарання із звільненням від покарання за ст. 75 КК України, при цьому врахувати, що обвинувачений доглядає брата з інвалідністю 2 групи через психічні розладами здоров`я, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження до суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб.

Частинами 1, 6 ст. 22 КПК України встановлено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, відповідає фактичним обставинам справи та є обґрунтованим.

Згідно ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Так суд першої інстанції встановив, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Наведеним у вироку доказам суд першої інстанції дав належну правову оцінку, вірно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ст. 336 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме вчинення ОСОБА_7 правопорушення, за ст.336 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі від 3 до 5 років, і у відповідності до ст.12 КК України таке правопорушення відноситься до нетяжкого злочину.

Оскільки фактичні обставини кримінального провадження ніким не оспорюються, колегія суддів не проводить детальний їх аналіз і відповідно до ст. 404 КПК України, а перевіряє вирок суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

Що стосується призначеного ОСОБА_10 покарання, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

У суді апеляційної інстанції встановлено, що судом першої інстанції були в повному обсязі досліджені обставини справи, які є в матеріалах кримінального провадження та, з врахуванням обставин вчинення кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, який є особою працездатного віку, не має будь яких захворювань, не працює, не займається волонтерською діяльністю чи допомогою внутрішньо-переміщеним особам, матеріали справи не місять жодних відомостей про те, що обвинувачений за весь цей час вчиняв будь-які дії задля допомоги Збройним Силам України, які б були відмінними від військової служби. Зазначені обставини у розглядуваному випадку жодним чином не зменшують суспільної небезпеки вчиненого правопорушення.

Оскільки Україна перебуває в умовах збройної агресії російської федерації, то конституційний обов`язок кожного громадянина захищати Батьківщину, отже вчинений ОСОБА_7 умисний нетяжкий злочин представляє значну суспільну небезпеку, а тому звільнення від відбування покарання з випробуванням військовозобов`язаного за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації не лише не сприятиме запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами, а навпаки створить у таких осіб впевненість у безкарності за відмову від виконання конституційного обов`язку, пов`язаного із захистом Батьківщини. Вказане свідчить про підвищену суспільну небезпечність вчиненого правопорушення, оскільки може призвести до підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави, що в умовах воєнного стану є неприпустимим.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

При цьому, відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами; покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Відповідно до положень ст. 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», - особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів; більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів; у кожному конкретному випадку суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Зважається, крім того, на висновки з приводу пропорційності покарання тяжкості правопорушення, висловлені ЄСПЛ в своїх рішеннях, зокрема, у рішеннях по справах Souring v. UK, Shvydka v. Ukraine, Tammer v. Estonia, - за змістом яких захід, що застосовується до порушника має бути пропорційним переслідуваній меті, засудження та покарання порушника не мають бути непропорційними законній меті і підстави, якими керуються національні суди, мають були відповідними і достатніми для виправдання такого втручання.

Зазначені вище вимоги судом першої інстанції були враховані та дотримано принципів призначення покарання.

Апеляційні вимоги захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 щодо можливості призначення ОСОБА_7 показання не пов`язане з позбавленням волі, а саме звільнення його від відбування покарання з призначенням іспитового строку за ст. 75 КК України не знайшли підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Суду першої інстанції була доступна на а. с. 50 досудова доповідь де вказано про інвалідність 2 групи у брата за яким доглядає обвинувачений.

Суду апеляційної інстанції стороною захисту надано підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_7 подавав заяву про призначення йому відстрочки на підставі того, що він доглядає брата з інвалідністю. При цьому в заяві обвинувачений вказав інших наявних у нього з братом родичів.

Згідно довідки ВЛК № 31/5 від 12.02.2024 року рядовий ОСОБА_7 , 1977 р.н., придатний до військової служби.

На підставі зазначеного головою комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11 було надано ОСОБА_7 07.03.2025 відповідьповідомлення про відмову у відстрочці на військовий призов, оскільки у гр. ОСОБА_9 , 1970 р.н., за котрим ОСОБА_7 здійснює догляд, наявні члени сім`ї другого ступеню споріднення, щодо котрих не надано один із документів, що підтверджують неможливість членів сім`ї другого рівня споріднення здійснювати постійний догляд за особою з інвалідністю: довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією за формою, затвердженою МОЗ, або висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потреби в постійному догляді за формою, затвердженою МОЗ.

Відповідно апеляційні вимоги сторони захисту були предметом суду першої інстанції

На думку колегії суддів призначене обвинуваченому покарання у конкретному випадку є виваженим, достатнім та необхідним для виправлення та перевиховання обвинуваченого, а також для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідає принципам призначення покарання й меті покарання.

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Доводи апеляційної скарги захисника щодо призначеної міри покарання правильних висновків суду не спростовують.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді даного кримінального провадження у суді першої інстанції, які б вплинули на правильність прийнятого судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуваний вирок є законним, обґрунтованим, а призначене покарання відповідає особі обвинуваченого, відтак підстав для скасування чи зміни судового рішення не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 424 КПК України, колегія суддів,

постановила :

Апеляційну скаргу захисника - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Турківського районного суду Львівської області від 06.02.2025 року яким ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: