Справа № 304/678/15-к Провадження № 1-кп/304/6/2025
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 липня 2025 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченої - ОСОБА_4 ,

захисника - адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду кримінальне провадження №0000131 від 20 лютого 2015 року по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки села Обава Мукачівського району Закарпатської області, мешканки АДРЕСА_1 , з повною загальною середньою освітою, непрацюючої, неодруженої (має на утриманні двох малолітніх дітей), громадянки України, раніше судимої:

- 11 листопада 2022 року вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області за ч. 3 ст. 185 КК України до позбавлення волі на строк 3 (три) роки. Відповідно до ст. 72 КК України у строк відбуття покарання зараховано термін попереднього ув`язнення із 17 квітня 2022 року по 07 вересня 2022 року;

- 13 березня 2023 року вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області за ч. 2, 3 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України з врахуванням вироку І.Франківського міського суду від 11 листопада 2022 року шляхом часткового складання покарань остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 2 (два) місяці,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

У С Т А Н О В И В :

двадцять сьомого березня 2015 року близько 13.30 год обвинувачена ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_6 , вирок стосовно якої набрав законної сили, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, на автомобілі марки «ВАЗ 21013», р/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 , під`їхали до домогосподарства АДРЕСА_2 та під оманливим приводом продажу штучного меду пройшли всередину будинку, де, побачивши, що вдома окрім потерпілої ОСОБА_8 , яка лежала на ліжку та не могла самостійно пересуватися за станом здоров`я, нікого немає, підійшли до ліжка, на якому лежала потерпіла та, незважаючи на її усну вимогу покинути будинок, із застосуванням фізичного насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої - стягнувши останню за ноги з ліжка на підлогу, з метою заволодіння її майном та грошовими коштами, перевернули ковдру на ліжку, подушки та білизну, після чого, знайшовши належний ОСОБА_8 гаманець, в якому знаходилися грошові кошти в сумі 801 грн, умисно, відкрито заволоділи такими коштами та покинули будинок, чим спричинили потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму, за що кримінальна відповідальність передбачена ч. 2 ст. 186 КК України.

Ухвалою суду від 02 червня 2015 року вказане кримінальне провадження призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні, а ухвалою від 22 червня 2015 року призначено судовий розгляд обвинувального акту (Т. 1 а. с. 17, 44-45).

Третього листопада 2015 року ухвалою суду обвинувачену ОСОБА_4 було оголошено у розшук, а кримінальне провадження відносно неї зупинено (Т. 1 а. с. 142-144).

При цьому стосовно обвинуваченої ОСОБА_6 11 листопада 2015 року ухвалено вирок, яким останню визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190 КК України (Т. 1 а. с. 153-156).

За клопотанням прокурора та встановленням місця перебування обвинуваченої ОСОБА_4 у ДУ «Збаразька ВК № 63» провадження у справі 14 листопада 2023 року було відновлено, а ухвалою суду від 04 грудня 2023 року - ОСОБА_4 етаповано до ДУ «Закарпатська УВП № 9» (Т. 1 а. с. 248-250, Т. 2 а. с. 3-4).

На підставі наказу № 11/03-05 від 29 лютого 2024 року про закінчення терміну повноважень судді ОСОБА_9 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями; визначено нового суддю ОСОБА_1 (Т. 2 а. с. 18).

Ухвалою суду від 31 березня 2025 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 190 КК України на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України було закрито, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння (Т. 2 а. с. 122-126).

У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 свою вину у вчиненому злочині визнала повністю, щиро розкаялася та показала, що добре не пам`ятає подію, яка мала місце 27 березня 2015 року, оскільки минуло багато часу. Пам`ятає лише, що вони разом з двоюрідною сестрою чоловіка ОСОБА_10 та її співмешканцем ОСОБА_11 приїхали до села з метою заробити трохи грошей. Під приводом продажу меду зайшли разом з ОСОБА_10 до будинку потерпілої ОСОБА_12 та побачили її нерухомою на ліжку. Оскільки потерпіла відмовилася придбавати мед через відсутність грошей, вони забрали від неї гаманець з грошима, який побачили під подушкою, та покинули будинок. По дорозі їх затримали працівники поліції, які серед іншого майна вилучили також й вказані грошові кошти та гаманець. Наразі усвідомила неправомірність своїх дій, зробила належні висновки та більше не буде таке робити. Просила суворо її не карати, оскільки вже відбуває покарання за іншим вироком, відшкодувала шкоду потерпілій, а вдома на неї чекають двоє малолітніх дітей.

Прокурор у судовому засіданні вважав можливим призначити обвинуваченій покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді трьох років позбавлення волі, оскільки така щиро розкаялася, активно сприяла розкриттю кримінального правопорушення, відшкодувала шкоду потерпілій, а також при призначенні покарання врахувати те, що ОСОБА_4 вже є засуджена, вчинила даний злочин до постановлення попереднього вироку, та призначити покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК у виді 3 років 3 місяців позбавлення волі, зарахувавши відбуту частину покарання. Крім цього клопотав про обрання обвинуваченій ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на шістдесят днів, а також щодо вирішення питання речових доказів у порядку ст. 100 КПК.

Захисник ОСОБА_5 позицію прокурора підтримала, також просила призначити її підзахисній більш м`яке покарання з урахуванням статті 69 КК.

Потерпіла ОСОБА_8 у судове засідання не з`явилася, однак її опікун ОСОБА_13 подала суду заяву, в якій просила розглядати справу без участі ОСОБА_8 , оскільки така є інвалідом І групи, перебуває у не ходячому стані та не в змозі пересуватися самотужки; свої попередні покази підтримує у повному обсязі (Т. 2 а. с. 134, 135-136, 137-139, 140, 141-143).

Крім повного визнання обвинуваченою ОСОБА_4 своєї вини, така стверджується також показаннями потерпілої та свідка, які враховуються судом у порядку ч. 3 ст. 97 КПК України, а саме:

- показаннями потерпілої ОСОБА_8 , яка показала, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 , разом зі своїм сином ОСОБА_14 , оскільки є інвалідом І групи. Так, 27 березня 2015 року близько 12.00 год, коли сина не було вдома, до її кімнати зайшли дві невідомі жінки, перша з яких почала пропонувати їй придбати мед за 500 грн, а коли вона сказала, що не має грошей, ця жінка стягла з неї покривало, зняла з ліжка ноги та почала перевертати речі на ліжку. Під подушкою вона знайшла гаманець, в якому знаходилися її збереження, забрала такий та почала роздивлятися, що є у серванті, в надії знайти гроші й там. Протягом цього часу інша жінка сиділа на стільчику біля дверей та все бачила, після чого вони обидві вийшли з кімнати та покинули будинок. Близько півгодини потому повернувся син та знайшов її сидячою на ліжку, вона плакала та все розповіла сину, який у свою чергу побіг до сусідів, звідки викликав працівників поліції;

- показаннями засудженої ОСОБА_6 , яка, будучи допитаною під час досудового розслідування, показала, що проживає у селі Мирча разом зі співмешканцем ОСОБА_7 та двома малолітніми дітьми. 20 лютого 2015 року до них приїхали погостювати її двоюрідний брат ОСОБА_15 та його співмешканка ОСОБА_4 з малолітньою дитиною. 26 березня 2015 року вони втрьох (без ОСОБА_15 ) на транспортному засобі марки «ВАЗ 21013», р/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 їздили до села Смерекова Великоберезнянського району, а наступного дня 27 березня - до села Тур`я Бистра Перечинського району. Йдучи по селу вони пропонували мешканцям придбати мед, підходили до воріт та викрикували, звучи мешканців. Оскільки з одного з будинків ніхто не вийшов, то вони зайшли у двір, а далі до хати, де на ліжку побачили стару жінку. ОСОБА_16 почала пропонувати їй придбати мед, однак та відповіла, що не має грошей і нічого придбавати не буде і тоді ОСОБА_16 сіла перед нею на стілець, допомогла їй підвестися, побачивши в той час під подушкою гаманець, який вони викрали та поспішно покинули будинок. Сівши до авто, вони почали рухатися у напрямку села Раково Перечинського району, де їх зупинили працівники поліції; під час огляду вона добровільно видала передані їй по дорозі Ренатою грошові кошти, а остання - добровільно видала працівникам поліції викрадений гаманець.

Також вина обвинуваченої підтверджується сукупністю доказів, зібраних у справі при провадженні досудового слідства, які досліджені та перевірені судом, зокрема:

- протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 27 березня 2015 року, за яким задокументовано звернення ОСОБА_14 , мешканця АДРЕСА_2 , який просить прийняти міри до невідомих осіб жіночої статі, які близько 12.20 - 12.30 год 27 березня 2015 року зайшовши до будинку з метою продажу меду, скинули його хвору матір ОСОБА_8 з ліжка та заволоділи її гаманцем, в якому знаходились близько 800 грн;

- протоколом огляду місця події від 27 березня 2015 року, під час якого оглянуто домогосподарство та будинок АДРЕСА_2 , та вилучено сім слідів ліній рук людини;

- протоколом пред`явлення речей для впізнання від 27 березня 2015 року з ілюстративною таблицею до нього, згідно з яким ОСОБА_14 впізнав належний його матері ОСОБА_8 гаманець синього кольору з металевою застібкою;

- протоколом отримання зразків для експертизи від 27 березня 2015 року, за яким від ОСОБА_4 відібрано зразки відбитків пальців рук для проведення дактилоскопічної експертизи;

- протоколами пред`явлення особи для впізнання від 27 березня 2015 року, згідно якими свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_17 впізнали особу жіночої статі, яка розміщена під №3, а саме ОСОБА_4 ;

- протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 27 березня 2015 року, за яким того ж дня о 15.00 год у селі Раково слідчий ОСОБА_18 затримав особу, підозрювану у вчиненні злочину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку АДРЕСА_3 ;

- протоколом огляду місця події від 27 березня 2015 року, яким задокументовано огляд автомобіля марки «ВАЗ 21013», р/н НОМЕР_2 , та добровільну видачу ОСОБА_4 , окрім іншого, матерчатого гаманця синього кольору з металевою застібкою, у якому не було грошових коштів, натомість грошові кошти банкнотами по 100 грн (6 шт), 50 грн (4 шт) та 1 грн (1 шт) з правої кишені джинсів видала працівникам поліції ОСОБА_6 .

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини його вчинення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин під час судового розгляду покладається на прокурора.

Пред`являючи особі обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення з кваліфікацією її дій за статтею (частиною статті) Кримінального кодексу, сторона обвинувачення фактично визначає, які обставини вона буде доводити перед судом.

За змістом п. 16 ч. 1 ст. 7, ст. 23, ст. 91, 94 КПК України суд надає оцінку доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності для підтвердження обвинувачення лише на підставі їх безпосереднього дослідження.

Оцінюючи показання потерпілої ОСОБА_8 та засудженої ОСОБА_6 , які суд досліджував у порядку ч. 3 ст. 97 КПК України через те, що матеріалами справи достовірно підтверджено, що допит потерпілої у судовому засіданні є неможливим внаслідок тяжкої фізичної хвороби, оскільки така є особою з інвалідністю І групи та не в змозі пересуватися (Т. 2 а. с. 134-143), а ОСОБА_6 - перебуває за кордоном, її місцезнаходження невідоме (Т. 2 а. с. 144, 145-147), а також обвинуваченої ОСОБА_4 на предмет їх достовірності, суд бере до уваги показання вищевказаних осіб, оскільки вони повністю узгоджуються між собою, є логічними, послідовними, доповнюють одне одного та не суперечать між собою, а також узгоджуються з письмовими доказами, дослідженими в ході судового розгляду. Вищевказані докази суд визнає належними, допустимими й достовірними та кладе їх в основу обвинувального вироку.

Таким чином повно, всесторонньо, об`єктивно проаналізувавши і оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точи зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку у даному кримінальному провадженні, дотримуючись загальних засад кримінального провадження, суд дійшов висновку про обґрунтованість висунутого проти ОСОБА_4 обвинувачення та доведеність стороною обвинувачення в ході судового розгляду винуватості у вчиненні нею грабежу, тобто відкритого заволодіння чужим майном, вчиненим повторно за попередньою змовою групою осіб, а відтак кваліфікує її дії за ч. 2 ст. 186 КК України.

За змістом ст. 62 Конституції України під час розгляду кримінальних проваджень суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 5 статті 9 КПК України передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у п. 65 справи «Коробов проти України» (заява №39598/03, остаточне рішення від 21.10.2011) зазначив, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), n.161, Series А заява № 25). Проте така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченій виду та розміру покарання, суд прийшов до такого висновку.

Згідно зі ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 цього Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Як роз`яснено у пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», слід звернути увагу судів на те, що при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Так, приймаючи рішення щодо виду та розміру покарання обвинуваченій ОСОБА_4 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, що відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким; особу обвинуваченої, котра має середню освіту, неодружена, офіційно не працевлаштована, має на утриманні двох малолітніх дітей, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про її осудність, раніше неодноразово судима, при цьому наразі відбуває покарання у виді позбавлення волі.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинувачений відповідно до ст. 66 КК України суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, наявність на утриманні двох малолітніх дітей та добровільне відшкодування завданого збитку.

Обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченій суд не знаходить.

При цьому частиною 1 статті 69 КК України встановлено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Системне тлумачення цієї норми кримінального закону свідчить про те, що підставами для призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є дві групи чинників, котрі характеризують як вчинений злочин, так і особу винного та мають враховуватися в їх сукупності, а саме:

- наявність кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину;

- дані, які певним чином характеризують особу винного.

Як встановлено судом вище, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченій ОСОБА_4 визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні двох малолітніх дітей та добровільне відшкодування завданого збитку.

У п. 8 постанови Пленум Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Враховуючи принципи законності та справедливості покарання, беручи до уваги вище вказані обставини в сукупності, дані про особу обвинуваченої і наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого нею кримінального правопорушення, враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції норм закону, що передбачає відповідальність за вчинене, з його реальним відбуванням, але із застосуванням вимог ч. 1 ст. 69 КК України, тобто покарання, що є нижчим від найнижчої межі, оскільки вважає, що саме такий вид покарання буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. При цьому суд не вбачає правових підстав для призначення обвинуваченій ОСОБА_4 покарання із застосуванням статті 75 КК України, оскільки вважає, що виправлення останньої можливе лише в умовах реального відбування покарання.

Водночас, визначаючи ОСОБА_4 остаточне покарання, суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 70 КК України за правилами, передбаченими в частинах 1-3 цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження видно, що обвинувачена ОСОБА_4 на момент постановлення вироку є судимою за вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 березня 2023 року за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2, 3 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, та на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі. У відповідності до ч. 4 ст. 70 КК України, з врахуванням вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2022 року, шляхом часткового складання призначених покарань остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки 2 (два) місяці. Зараховано у строк відбування покарання час покарання відбутий за вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2022 року до дня проголошення цього вироку (Т. 2 а. с. 160-166, 167-170, 171-174).

Тобто у цьому кримінальному провадженні обвинувачена ОСОБА_4 вчинила злочин, передбачений ч. 2 ст. 186 КК України до постановлення вироку Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 березня 2023 року, а тому остаточне покарання за цим вироком слід визначити за правилами ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарань.

При цьому суд встановив, що останнім вироком у строк відбування покарання обвинуваченій ОСОБА_4 було зараховано час покарання відбутий за вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 листопада 2022 року до дня проголошення такого вироку (13.03.2023).

Відтак наразі за правилами, передбаченими ч. 4 ст. 70 КК України, обвинуваченій ОСОБА_4 у строк відбування покарання слід зарахувати частково відбуте покарання за попереднім вироком, а саме з дня проголошення вироку Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 березня 2023 року до дня проголошення даного вироку.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_4 слід обчислювати з моменту проголошення вироку.

Строк застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_4 у виді особистого зобов`язання закінчився 28 квітня 2015 року.

Водночас прокурор подав клопотання про обрання ОСОБА_4 до набрання законної сили вироком суду запобіжного заходу у виді тримання під вартою навівши відповідні обґрунтування.

Суд погоджується із позицією прокурора та вважає доцільним застосувати до обвинуваченої до набрання вироком законної сили запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки не застосування запобіжного заходу або застосування більш м`якого не забезпечить ризику перешкодити кримінальному провадженню шляхом уникнення від виконання судового рішення, так як судом до неї застосовується реальне покарання у виді позбавлення волі.

Питання речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження вирішено вироком Перечинського районного суду від 11 листопада 2015 року про обвинувачення ОСОБА_6 , а відтак, всупереч позиції прокурора щодо необхідності вирішення долі таких у порядку ст. 100 КПК, судом не вирішується (Т. 1 а. с. 153-156).

Процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні відсутні.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

На підставі наведеного та керуючись ст. 368, ч. 2 ст. 373, ст. 374 КПК України, с у д,

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України і призначити покарання з урахуванням вимог ч. 1 ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, за цим вироком та вироком Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 13 березня 2023 року, шляхом часткового складання покарань визначити ОСОБА_4 остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки 3 (три) місяці, зарахувавши частково відбуте покарання за попереднім вироком.

Початок строку відбуття покарання ОСОБА_4 обчислювати з моменту проголошення вироку.

До набрання вироком законної сили обрати стосовно обвинуваченої ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, але не більш ніж на 60 (діб).

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подана апеляція до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку суду учасники кримінального провадження можуть отримати в Перечинському районному суді Закарпатської області в порядку, передбаченому ч. 7, 8 ст. 376 КПК України. Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Головуючий: ОСОБА_1