Справа № 947/8514/25
УХВАЛА

04.07.2025 року слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши клопотання слідчого у кримінальному провадженні заступника начальника відділу СУ ГУНП в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_3 , в рамках кримінального провадження № 0001449 від 04.12.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 362 КК України, про дозвіл на тимчасовий доступ до речей і документів,

ВСТАНОВИВ:

До Київського районного суду м. Одеси звернувся слідчий у кримінальному провадженні заступник начальника відділу СУ ГУНП в Одеській області підполковник поліції ОСОБА_3 з клопотанням про тимчасовий доступ до речей і документів.

Встановлено, що слідчим управлінням ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001449 від 04.12.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 362 КК України.

Органом досудового розслідування досліджуються факти того, що 09.10.2019 державний реєстратор ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , маючи право доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, розглянувши заяву ОСОБА_5 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 09.10.2019 о 14:07 за реєстраційним номером 36343284 та додані до неї документи (оформлені в простій письмовій формі договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 0812 від 08.11.2001 та акт приймання-передачі від 08.11.2001 до зазначеного договору між ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та ОСОБА_5 ), маючи доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, діючи всупереч вимогам законодавства України, з порушенням норм законодавства про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, за відсутності вичерпних правових підстав, прийняла рішення № 49135264 від 11.10.2019 та несанкціоновано змінила інформацію, яка обробляється в автоматизованій системі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно:

-відкрила розділ та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101;

-провела державну реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, загальної площею 76,6 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, у той же день, розглянувши заяву ОСОБА_5 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту о 14:10 за реєстраційним номером 36343395 та додані до неї документи (оформлені в простій письмовій формі договір купівлі-продажу нежитлового приміщення № 0811 від 08.11.2001 та акт приймання-передачі від 08.11.2001 до зазначеного договору між ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та ОСОБА_5 ), маючи доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, діючи всупереч вимогам законодавства України, з порушенням норм законодавства про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, за відсутності вичерпних правових підстав, прийняла рішення № 49134515 від 11.10.2019 та несанкціоновано змінила інформацію, яка обробляється в автоматизованій системі Державного реєстру речових прав на нерухоме майно:

-відкрила розділ та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 101;

-провела державну реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на об`єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення, загальної площею 134,4 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Так, відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, вказаний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто з 01.01.2004; щодо цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правовідносини щодо укладення договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень № 0811 та № 0812 від 08.11.2001 виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, а тому для їх врегулювання застосовуються норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Згідно з ст. 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до ст. 42 цього Кодексу угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду.

Зокрема відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 44 ЦК УРСР у письмовій формі повинні укладатись угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу (усні угоди), та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Згідно з ст. 45 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

У відповідності до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Статтею 224 ЦК УРСР передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

У відповідності ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Додані до заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вищевказані договори купівлі-продажу нежитлових приміщень за № 0811 та № 0812 від 08.11.2001 укладені в простій письмовій формі між організацією та громадянином (ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та ОСОБА_5 ), при цьому ОСОБА_5 були продані нежитлові будівлі. Відтак, з огляду на вищевказані норми ЦК УРСР в їх сукупності, щодо дотримання простої письмової форми її укладення, обов`язкове її нотаріальне посвідчення законом прямо не передбачалося.

З 01.01.2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України 2003 року.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року (із наступними мінами та доповненнями), який набрав чинності з 03.08.2004 року, речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Згідно з ст. 4 цього Закону право власності на нерухоме майно підлягає обов`язковій державній реєстрації. Пунктом 5 Прикінцевих положень цього Закону передбачено, що до створення єдиної системи органів реєстрації прав, а також до формування Державного реєстру прав у складі державного земельного кадастру реєстрація об`єктів нерухомості проводиться комунальними підприємствами бюро технічної інвентаризації.

До прийняття вказаного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року, на момент укладення договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень № 0811 та № 0812 від 08.11.2001, а також актів передачі майна за вказаними договорами була чинною Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 9 червня 1998 року №121, зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_4 26 червня 1998 року за № 399/2839, яка втратила чинність згідно з наказом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 15 лютого 2002 року № 36 у зв`язку з прийняттям Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_4 від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстровано в ІНФОРМАЦІЯ_4 18 лютого 2002 року за № 157/6445.

Пунктами 1.4, 1.5, 1.6, 1.7, 1.8 цієї Інструкції передбачалося, що державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об`єкти нерухомості, розташовані на всій території України. Державну реєстрацію права власності на об`єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна в бюро технічної інвентаризації є обов`язковою для власників, незалежно від форми власності. Реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться на підставі правовстановлювальних документів за рахунок коштів власників нерухомого майна. Державній реєстрації підлягають тільки ті об`єкти нерухомості, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку незалежно від форм їхньої власності й при наявності матеріалів технічної інвентаризації, підготовлених тими бюро технічної інвентаризації, яке проводить державну реєстрацію права власності на ці об`єкти.

Відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом ІНФОРМАЦІЯ_4 від 7 лютого 2002 року № 7/5 (із змінами і доповненнями), зареєстрованого в ІНФОРМАЦІЯ_4 18.02.2002 року № 157/6445, який втратив чинність згідно з наказом ІНФОРМАЦІЯ_4 від 14.12.2012 року № 1844/5, зареєстрованим в ІНФОРМАЦІЯ_4 18.12.2012 року № 2102/22414 «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна», повноваження щодо реєстрації прав власності на нерухоме майно також були закріплені за бюро технічної інвентаризації.

Відповідно до пунктів 1.9, 1.10 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 9 червня 1998 року №121, зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_4 26 червня 1998 року за № 399/2839, до об`єктів нерухомого майна, що підлягають державній реєстрації, відносяться зокрема нежитлові будинки. У державній реєстрації об`єкта нерухомості може бути відмовлено якщо зокрема правовстановлювальний документ не передбачений цією Інструкцією.

Згідно з Переліком правовстановлювальних документів, на підставі яких провадиться державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, який є додатком 1 до вказаної Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом ІНФОРМАЦІЯ_3 від 9 червня 1998 року № 121, чинної на час укладення між ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та ОСОБА_5 договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень за № 0811 та № 0812 від 08.11.2001 та актів приймання-передачі до вказаних договорів, правовстановлювальними документами є зокрема договори купівлі-продажу, посвідчені державними нотаріальними конторами та приватними нотаріусами, або зареєстровані біржею, а також рішення судів про визнання права власності на об`єкти нерухомого майна. Тобто договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений відповідно до закону в простій письмовій формі не був передбачений вказаною Інструкцією, як правовстановлювальний документ на підставі якого провадиться державна реєстрація права власності.

Таким чином, державний реєстратор ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , не маючи правових підстав, у зв`язку з невідповідністю поданих документів вимогам діючого на час їх укладення законодавства, а саме недотримання нотаріальної форми укладених між ТОВ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та ОСОБА_5 договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень за № 0811 та № 0812 від 08.11.2001, незаконно здійснила реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_5 прав власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , які належать ІНФОРМАЦІЯ_5 , чим заподіяла значну шкоду.

В ході досудового розслідування встановлено, що у провадженні ІНФОРМАЦІЯ_6 ( АДРЕСА_3 ) знаходиться цивільна справа № 521/4640/25 за позовом заступника прокурора ІНФОРМАЦІЯ_7 в інтересах ІНФОРМАЦІЯ_8 до ОСОБА_5 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

З метою надання відповідної кримінально-правової кваліфікації незаконним діям осіб, виникла необхідність у проведенні заходу забезпечення кримінального провадження тимчасового доступу до речей і документів, що знаходиться у володінні ІНФОРМАЦІЯ_6 , за адресою: АДРЕСА_3 , а саме до матеріалів цивільної справи № 521/4640/25, з можливістю її огляду та вилучення в копіях всіх наявних документів.

Відомості в зазначених вище документах можливо використати як доказ, оскільки вони містять фактичні данні, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлять наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

В судове засідання слідчий не з`явилась, разом з тим слідчим до клопотання було долучено заяву, в якій вона просила розгляд клопотання проводити за її відсутності.

Вказані документи знаходяться у володінні уповноважених осіб ІНФОРМАЦІЯ_6 , за адресою: АДРЕСА_3 , який було повідомлено про час та місце розгляду клопотання. Від представника ІНФОРМАЦІЯ_6 будь-яких заяв та клопотань слідчому судді не надходило.

Вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного переконання.

Відповідно до ст. 159 КПК України, тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та, у разі прийняття відповідного рішення слідчим суддею, судом, вилучити їх (здійснити їх виїмку).

Відповідно до приписів ч. 5 ст. 163 КПК України, слідчий суддя, суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, якщо сторона кримінального провадження у своєму клопотанні доведе наявність достатніх підстав вважати, що ці речі або документи: перебувають або можуть перебувати у володінні відповідної фізичної або юридичної особи; самі по собі або в сукупності з іншими речами і документами кримінального провадження, у зв`язку з яким подається клопотання, мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні.

Враховуючи, що отримати зазначені у клопотанні документи без застосування заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді тимчасового доступу до документів не можливо, оскільки вони містять інформацію важливу для кримінального провадження та для встановлення обставин, які підлягають доказуванню в рамках кримінального провадження, зокрема для підтвердження події кримінального правопорушення та можливої причетності до його вчинення конкретних осіб, слідчий суддя приходить до переконання, що шляхом надання дозволу на тимчасовий доступ до речей і документів може бути виконане завдання, для виконання якого сторона обвинувачення звертається з клопотанням, а потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи фізичних та юридичних осіб, про який йдеться в клопотанні.

На підставі вищевикладеного, враховуючи правове обґрунтування клопотання сторони обвинувачення, ту обставину, що документи мають значення для досягнення повноти, всебічності та неупередженості розслідування зазначеного кримінального провадження, самі по собі, так і в сукупності з іншими речами та документами кримінального провадження мають суттєве значення для встановлення обставин, які підлягають доказуванню в рамках даного кримінального провадження, слідчий суддя приходить до переконання про необхідність задоволення клопотання сторони обвинувачення.

Керуючись ст.ст. 159, 163-166 КПК України,

УХВАЛИВ:

Клопотання слідчого у кримінальному провадженні заступника начальника відділу СУ ГУНП в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_3 про дозвіл на тимчасовий доступ до речей і документів задовольнити.

Надати заступнику начальника відділу СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_3 , слідчим, включеним до складу слідчої групи - старшому слідчому в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , старшому слідчому в ОВС СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 , старшому слідчому СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 , старшому слідчому СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 , старшому слідчому СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , дозвіл на тимчасовий доступ до речей і документів, які перебувають у володінні ІНФОРМАЦІЯ_6 , за адресою: АДРЕСА_3 , а саме до матеріалів цивільної справи № 521/4640/25 з можливістю її огляду та вилучення в копіях всіх наявних документів.

Визначити строк дії ухвали про тимчасовий доступ до інформації, яка містить охоронювану законом таємницю два місяці з дня постановлення ухвали.

Попередити уповноважених осіб ІНФОРМАЦІЯ_6 , за адресою: АДРЕСА_3 , що у разі невиконання ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів слідчий суддя, суд за клопотанням сторони кримінального провадження, якій надано право на доступ до речей і документів на підставі ухвали, має право постановити ухвалу про дозвіл на проведення обшуку згідно з положеннями КПК України з метою відшукання та вилучення зазначених документів.

Ухвала оскарженню не підлягає, набирає законної сили після її постановлення.

Слідчий суддя ОСОБА_1