Справа №295/4704/25
УХВАЛА

17.04.2025 року м. Житомир

Слідчий суддя Богунського районного суду м. Житомира ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю:

особи, яка подала скаргу ОСОБА_3 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Житомирі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому ОСОБА_4 від 25.03.2025 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0001868 від 31.05.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України,

ВСТАНОВИВ:

07.04.2025 до суду надійшла скарга ОСОБА_3 на постанову слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому ОСОБА_4 від 25.03.2025 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0001868 від 31.05.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України.

В обґрунтування скарги ОСОБА_3 зазначає, що відомості до ЄРДР внесені на підставі ухвали слідчого судді Богунського районного суду м. Житомира від 27.05.2024 року ( справа №295/2787/24), якою зобов`язано уповноважених осіб 2 слідчого відділу (з дислокацією у м. Житомирі) ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_3 від 15.02.2024 року про вчинення дізнавачем відділення поліції №3 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 382 КК України, щодо неї як потерпілої.

Одночасно зазначила у поданій скарзі, що протиправні дії дізнавача ОСОБА_5 завдали їй моральну шкоду. Також зазначила, що згідно з ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди. Особа у кримінально-правовому розумінні є потерпілим з моменту вчинення щодо неї кримінального правопорушення, а не з моменту подання нею відповідної заяви, як це передбачено у частині 2 статті 55 КПК України.

ОСОБА_3 в режимі відеоконференції підтримала скаргу з підстав викладених у ній.

Слідчий другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, заяви, клопотання або письмові заперечення не були подані, про причини неявки до суду не повідомлено.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 306 КПК України, слідчий суддя вважає за можливе провести розгляд скарги за відсутності заявника та представника Територіального управління Державного бюро розслідувань у м. Хмельницькому, розташованого у місті Хмельницькому.

Дослідивши скаргу та зміст оспорюваної постанови від 25.03.2025 року, встановивши фактичні обставини, дослідивши письмові докази, заслухавши пояснення ОСОБА_3 , слідчий суддя вважає, що підстави для скасування постанови слідчого про відмову у залученні як потерпілого відсутні, з огляду на наступне.

Слідчим суддею встановлено, що Другим слідчим відділом (з дислокацією у м. Житомирі) ТУ ДБР, розташованого у місті Хмельницькому, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001868 від 31.05.2024 року внесені до ЄРДР за ч. 2 ст.382 КК України.

ОСОБА_3 07.10.2024 року звернулась з заявою про визнання потерпілою у кримінальному провадженні.

Постановою слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому ОСОБА_4 від 25.03.2025 року було відмовлено, оскільки, під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0001868 від 31.05.2024 року не встановлено будь-якого причинно-наслідкового зв`язку між нездійсненням тимчасового доступу до речей та документів на підставі ухвали слідчого судді Радомишльського районного суду від 16.04.2021 року та заподіянням будь-якої шкоди у тому числі моральної ОСОБА_3 .

За змістом п. 7 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій - особою, якій відмовлено у задоволенні клопотання, її представником, законним представником чи захисником.

Положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Виходячи з загальних підстав застосування цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні питання про відшкодування як матеріальної, так моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Серед іншого, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади (її посадовою особою), були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17.

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Європейський суд з прав людини часто використовує нематеріальні способи залагодження моральної шкоди. У справі «Аміхалай проти Молдови» (20.04.2004) зазначено, що сам факт визнання порушення є достатньою компенсацією моральної шкоди. Те саме зазначено у рішенні «Білуха проти України» (09.11.2006).

Таким чином, системне тлумачення норм кримінального процесуального, цивільного законодавства України, судової практики свідчить про те, що розмір відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягає доведенню і визначається саме судом на підставі належних і допустимих доказів, з урахуванням обставин справи, залежить від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо). При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України передбачено, що потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 55 КПК України права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого. Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Водночас, згідно з ч. 5 ст. 55 КПК України за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Так , ОСОБА_3 у своїй скарзі просить визнати її потерпілою відповідно до ч. 1 ст. 55 КПК України в рамках кримінального провадження № 0001868 від 31.05.2024, внесеного до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України (Умисне невиконання вироку, рішення, ухвали, постанови суду, що набрали законної сили, або перешкоджання їх виконанню службовою особою).

При цьому не навівши достатніх відомостей, що свідчать про завдання їй моральної шкоди, не доведено в чому саме полягає заподіяні їй моральної шкоди, який її розмір та яким чином її установлено, а також внаслідок яких саме діянь (дій чи бездіяльності) певних осіб заподіяно цю шкоду і який причиннонаслідковий зв`язок між ними.

Слідчий суддя враховує, що в рамках кримінального провадження № 0000014 від 04.03.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст 185 КК України, ОСОБА_3 є потерпілою, що в свою чергу не є безумовною підставою визнання її потерпілою в рамках кримінального провадження № 0001868.

Відповідно до ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування може бути постановлена про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобов`язання припинити дію; зобов`язання вчинити певну дію; відмову у задоволенні скарги.

Встановивши фактичні обставини, за яких була винесена оспорювана постанова, слідчий суддя вважає, що слідчий діяв в порядку і спосіб, які передбачені ст. 55 КПК України.

Таким чином, беручи до уваги наведені вище обставини, слідчий суддя вважає, що постанова слідчого від 25.03.2025 року про відмову у визнанні ОСОБА_3 винесена законно, підстави для її скасування відсутні, а тому слідчий суддя відмовляє у задоволенні скарги.

На підставі вищевикладеного, відповідно до вимог ст. ст. 3, 7, 55, 110, 303, 306, 307, 309 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Житомирі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Хмельницькому ОСОБА_4 від 25.03.2025 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0001868 від 31.05.2024 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України - відмовити.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1