Справа № 168/1206/24 Провадження №11-кп/802/312/25 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0000361 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_10 на вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 28 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В :

Вказаним вироком суду ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою спеціальною освітою, не одружений, військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», учасник бойових дій, нагороджений відзнакою командира НОМЕР_2 окремої бригади територіальної оборони України, відзнакою командира оперативно-тактичного угруповання «Лиман», почесною відзнакою «За оборону міста Бахмута», раніше не судимий,

засуджений за ч.3 ст.286-1 КК України, та призначено йому покарання із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

На підставі статті 58 КК України замінено ОСОБА_7 основне покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі на покарання у вигляді 2 (двох) років службового обмеження, із відрахуванням в дохід держави 20 відсотків із суми грошового забезпечення ОСОБА_7 ..

Під час відбування покарання у вигляді службового обмеження засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.

Строк відбуття покарання у вигляді службового обмеження встановлено рахувати з дня, з якого фактично розпочато відрахування із грошового забезпечення військовослужбовця.

До строку відбуття покарання у вигляді службового обмеження визначено зарахувати строк перебування ОСОБА_7 під вартою у період з 00.45 год. 16 вересня 2024 року до моменту його звільнення 12 листопада 2024 року (згідно ухвали Ратнівського районного суду Волинської області від 16 вересня 2024 року), з розрахунку - один день попереднього ув`язнення за три дні службового обмеження для військовослужбовців.

Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання щодо ОСОБА_7 , з покладенням на нього обов`язків - залишено до вступу вироку у законну силу.

Вироком вирішено питання речових доказів, арештованого майна та судових витрат.

За вироком суду ОСОБА_7 визнаний винний та засуджений за те, що він 15 вересня 2024 року, близько 21.50 год., не мав посвідчення водія та перебував у стані алкогольного сп`яніння. При цьому керував автомобілем марки «Аudi» моделі «А6», реєстраційний номер НОМЕР_3 . Тоді ж транспортним засобом рухався по автомобільній дорозі Т-03-09 сполученням «Дубечне - Стара Вижівка - Луків - Турійськ - Рожище - Ківерці - Піддубці» у напрямку руху від с.Лісняки до с.Луків, в межах с.Смідин, по вул. Незалежності, Ковельського району, Волинської області, на відстані 15,4 м від будинку №20. Тоді ж всупереч вимогам пунктів 2.3 (б), 2.9 (а), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 (зі змінами та доповненнями відповідно до постанов Кабінету Міністрів України), був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечну швидкість транспортного засобу. Що унеможливило його мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним. При цьому обвинувачений ОСОБА_7 не врахував дорожню обстановку, рухався по прямій допустив зіткнення транспортного засобу з задньою частиною напівпричепа марки «АТСМ 8-44315СНС», реєстраційний номер НОМЕР_4 , автомобіля марки «МАN», реєстраційний номер НОМЕР_5 , котрий був припаркований на крайній правій смузі руху в напрямку руху автомобіля «Аudi». Через що пасажир автомобіля марки «Аudi» моделі «А6», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав тілесні ушкодження у вигляді численних уламкових зламів ребер із пошкодженням парієтальної плеври, забою легень із розривами коренів, гемотораксу. Вони за ступенем тяжкості відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент спричинення. Ці тілесні ушкодження в даному конкретному випадку викликали смерть потерпілого (пункт 2.1.3. «Правил судово - медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень від 17 січня 1995 №6).

В прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо- транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм, обвинуваченим ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3 (б), 2.9 (а), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (зі змінами та доповненнями відповідно до постанов Кабінету Міністрів України).

В поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_13 , не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним в частині призначеного покарання. Вказує на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 10 років. Зазначає на те, що при наявності фактичних обставин, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначив про те, яким чином наведені судом пом`якшуючі обставини стосуються конкретних ознак або обставин вчиненого ОСОБА_7 злочину. Посилається на те, що суд фактично двічі пом`якшив становище обвинуваченого порівняно з покаранням, визначеним санкцією статті застосувавши ст.58 КК України при призначенні покарання. Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років.

В поданій апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичних обставин справи та кваліфікацію дій обвинуваченого, вважає вирок суду незаконним в частині призначеного покарання. Посилається на те, що у критичний для держави та українського суспільства час в умовах воєнного стану обвинувачений свідомо скоїв тяжкий злочин, сівши за кермо транспортного засобу в стані сильного алкогольного сп`яніння не маючи права на керування транспортним засобом, що призвело до трагічних наслідків у виді смерті потерпілого. Просить вирок суду в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 7 років.

Заслухавши доповідача, який виклав зміст оскаржуваного вироку суду першої інстанції, доводи апеляційних скарг, прокурора, який підтримував подані апеляційні скарги та просив скасувати вирок суду і ухвалити новий, обвинуваченого та його захисника, які подані апеляційні скарги заперечували і просили вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги до задоволення не підлягає з таких підстав.

За змістом положень ч.1 та ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані доказами, які досліджено судом у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст.349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні кримінального правопорушення, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Відповідно до вимог ч.2 ст.394, ч.1 ст.404 КПК України, апеляційний суд не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися, і докази стосовно яких судом, згідно із ч.3 ст.349 КПК України, не досліджувалися.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в межах апеляційних скарг прокурорів, про безпідставне застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст.ст.58, 69 КК України, апеляційний суд вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.

Положеннями ст.ст.50, 65 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Призначене покарання за своїм видом та розміром повинно бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Визначені цією нормою Кодексу загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства. Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

З огляду на ці положення кримінального закону при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті (частині статті) Особливої частини КК України, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Згідно роз`яснень, викладених у п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Положеннями ст.414 КПК України визначено, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст.12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанції (прокурора, потерпілого, обвинуваченого чи захисника), а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , вказаних вимог закону судом першої інстанції дотримано.

Відповідно до статті 58 КК України, покарання у виді службового обмеження застосовується до засуджених військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової служби, на строк від шести місяців до двох років у випадках, передбачених цим Кодексом, а також у випадках, коли суд, враховуючи обставини справи та особу засудженого, вважатиме за можливе замість обмеження волі чи позбавлення волі на строк не більше двох років призначити службове обмеження на той самий строк. Із суми грошового забезпечення засудженого до службового обмеження провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків. Під час відбування цього покарання засуджений не може бути підвищений за посадою, у військовому званні, а строк покарання не зараховується йому в строк вислуги років для присвоєння чергового військового звання.

За змістом ч.1 ст.69 КК України при наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Тлумачення цієї норми свідчить, що така надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

Відповідно до положень ч.1 ст.66 КК України, при призначенні покарання обставинами, які його пом`якшують, визнаються в тому числі щире каяття, визнання винуватості, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ч.2 ст.66 КК України, при призначенні покарання суд може визнати такими, що його пом`якшують, і інші обставини, не зазначені в частині першій цієї статті.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, окрім вищевказаних обставин, які пом`якшують покарання, місцевим судом визнано також і те, що обвинувачений ОСОБА_7 не має судимості і притягується до кримінальної відповідальності вперше, у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, громадський порядок не порушує, після звільнення з під варти обвинувачений не вчинив нових адміністративних та кримінальних правопорушень, відшкодував потерпілій збитки, добросовісно виконує свій обов`язок громадянина України, хоча ще сам не має 25 років, має контузію та потребує подальшого лікування. Обвинувачений ОСОБА_7 є учасником бойових дій, нагороджений відзнакою командира НОМЕР_2 окремої бригади територіальної оборони України, відзнакою командира оперативно-тактичного угруповання «Лиман», почесною відзнакою «За оборону міста Бахмута», з чим погоджується і апеляційний суд.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , судом не встановлені.

Обвинувачений під час розгляду справи судом вину визнав повністю, у вчиненому розкаявся, дав визнавальні показання з приводу обставин викладених в обвинувальному акті, у зв`язку з чим розгляд справи було проведено в порядку, визначеному ч.3 ст.349 КПК України.

Крім того, судом враховано і позицію потерпілої ОСОБА_14 , яка подала заперечення на апеляційні скарги прокурорів та просила суд не позбавляти волі обвинуваченого, що дасть обвинуваченому можливість далі нести службу в лавах ЗСУ та зазначила, що в процесі досудового розслідування їй було відшкодовано як матеріальні, так і моральні збитки.

Апеляційний суд зазначає, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України.

Cудом враховано в сукупності характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, його ступінь тяжкості, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, проте вчинених з необережності, наслідки вчиненого, його відношення до скоєного.

Також дані про особу винного, який є військовослужбовцем-контрактником ЗСУ (не є військовослужбовцем строкової служби), являється солдатом військової частини НОМЕР_1 та має намір продовжувати військову службу, не має судимості і притягується до кримінальної відповідальності вперше, у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, громадський порядок не порушує.

Суд звертає увагу і на те, що відповідно до висновку Ковельського РС №3 філії Державної установи «Центр пробації» у Волинській області можливе виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 без обмеження або позбавлення волі на певний строк.

При цьому, судом враховано, що за умов широкомасштабної збройної агресії російської федерації відносно України та введеного воєнного стану, відбування покарання ОСОБА_7 покарання у виді службового обмеження та відповідно проходження ним військової служби відповідатиме суспільним інтересам та інтересам держави.

За таких обставин доводи прокурорів про необґрунтованість призначеного ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст.ст.58, 69 КК України є необґрунтованими, а тому не беруться судом апеляційної інстанції до уваги.

На переконання апеляційного суду, враховуючи наявність обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 , та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, відсутність обставин, які обтяжують його покарання, з урахуванням особи винного, який вину визнав повністю, не має судимості і притягується до кримінальної відповідальності вперше, має постійне місце проживання, за місцем проживання характеризується позитивно, на даний час є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 у військовому званні «солдат», учасник бойових дій, нагороджений відзнакою командира НОМЕР_2 окремої бригади територіальної оборони України, відзнакою командира оперативно-тактичного угруповання «Лиман», почесною відзнакою «За оборону міста Бахмута», суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_7 за ч.3 ст.286-1 КК України покарання із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 2 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років, на підставі ст.58 КК України замінив ОСОБА_7 основне покарання у вигляді 2 років позбавлення волі на покарання у вигляді 2 років службового обмеження, із відрахуванням в дохід держави 20 відсотків із суми грошового забезпечення.

Таке покарання, на переконання апеляційного суду, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, і не є надто м`яким, як про це зазначено в апеляційних скаргах.

Суд апеляційної інстанції вважає, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.

Законних підстав для скасування вироку та ухвалення нового з мотивів, наведених в апеляційних скаргах, суд апеляційної інстанції не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та першого заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону ОСОБА_10 - залишити без задоволення, а вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 28 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: