Справа № 233/6088/23
Провадження № 1-кп/243/270/2025
УХВАЛА

про продовження запобіжного заходу

у виді тримання під вартою

14 липня 2025 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника, адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, яке поводилось в режимі відеоконференцзв`язку, матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000120 від 17.05.2023, за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Курахове Покровського району Донецької області, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Слов`янським міськрайонним судом Донецької області розглядається кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000120 від 17.05.2023, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України.

01.07.2025 на адресу суду від обвинуваченого ОСОБА_4 надійшло клопотання про заміну йому запобіжного заходу, згідно якого обвинувачений зазначив, що він перебуває під вартою два роки без жодного належного та допустимого доказу його вини, а крайні судові засідання довели, що головні докази обвинувачення навмисно сфабриковані та підроблені. Разом із тим, доводи прокурора про те, що ОСОБА_4 може вчинити новий злочин або продовжити злочин, в якому обвинувачується, про що прокурор зазначає у своїх клопотаннях про тримання ОСОБА_4 під вартою, не витримує жодної критики. Сам прокурор в обвинувальному актів вказує, що відсутні такі обставини, як відсутність події кримінального правопорушення, відсутність в діянні складу кримінального правопорушення, а згідно ст. 91 КПК України, ці обставини підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Отже, тримання ОСОБА_4 під вартою є нічим іншим, як злочином проти нього як людини, скоєним іменем України виключно з формальних підстав.

Обвинувачений звертає увагу суду, що злочин, у вчиненні якого його обвинувачують, начебто був скоєний у вересні-жовтні 2014 року. Тільки 27.01.2015 Верховна Рада України своєю постановою № 129-VIII визнала «ЛДНР» терористичною організацією. З огляду на цей факт, обвинувачення, висунуте ОСОБА_4 , що він був учасником будь-якої з цих терористичних організацій, не відповідає офіційним документам та суперечить здоровому глузду. А підтвердженням цьому є практика Верховного Суду України.

В постанові від 17.04.2024, справа № 296/10812/20, та в постанові від 25.04.2024, справа № 296/8416/20, Верховний Суд вказав, що дії, вчинені в період 2014-2015 рр. кваліфікуються виключно за ст. 260 КК України, а не як за ст. 258-3 КК України. У випадку ОСОБА_4 єдиним прямим доказом начебто його вини були покази чотирьох свідків, троє із яких є військовополоненими.

Під час судового засідання 19.05.2025 безпосередньо судом було встановлено, що свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 заявили суду, що вони є військовополоненими та громадянами Російської Федерації, ОСОБА_4 особисто не знають, бачать вперше і дали неправдиві покази проти ОСОБА_4 , тому що співробітники СБУ пообіцяли обміняти їх протягом трьох місяців. А під час допиту свідка ОСОБА_9 в судовому засіданні 23.04.2025, остання взагалі розповідала про події, які начебто відбувалися з нею у 2016 році. Про ці об`єктивні факти навіть сам прокурор вказав у своєму зміненому обвинувальному акті, що ці свідки його обдурили під час досудового слідства. Тобто, усі свідки заявили, що співробітники СБУ умисно сфабрикували справу проти ОСОБА_4 , про що останній неодноразово заявляв під час судового засідання та у письмових заявах.

Згідно міжнародного принципу «Плодів отруйного дерева» усі докази, похідні від свідків, також є сфабрикованими, про це неодноразово у своїх рішеннях зазначав ЄСПЛ. ЄСПЛ, практика якого є прецедентною, неодноразово вказував у своїх рішеннях, що тримання під вартою вже є позбавленням волі людини без вироку суду, а тому, застосовуючи його, держава-учасниця зобов`язана мати беззаперечні докази для того, щоб прогнозувати, що їх достатньо для засудження людини в майбутньому. Усі ризики є виключно надуманими прокурором і не мають під собою жодного доказового обґрунтування.

Отже, наявна ситуація, коли держава Україна виключно формально тримає людину під вартою з надуманих причин, які спростовані фактами та десятилітнім не скоєнням ОСОБА_4 будь-якого кримінального правопорушення.

Посилаючись на викладене, обвинувачений просить змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на можливість внесення застави у розмірі, встановленому законом, та, оскільки ОСОБА_4 перебуває у СІЗО та виконати інші умови ст. 201 КПК України не може, просить суд сприяти цьому.

Крім зазначеного, до суду від прокурора надійшло клопотання про продовження застосування строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 . В обґрунтування заявленого клопотання прокурор посилається на те, що досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 , маючи умисел на вчинення злочину стосовно безпеки особи, суспільства та держави, вчинив злочин за наступних обставин. В порушення порядку, встановленого ст. ст. 2, 73 Конституції України, діючи умисно, та розуміючи, що основною метою діяльності терористичної організації «днр» є насильницька зміна та повалення конституційного ладу, захоплення державної влади в Україні, а також зміна меж території і державного кордону України шляхом створення на території Донецької області незаконного квазі утворення, так званої «донецької народної республіки», не раніше червня 2014 року (точну дату, час та обставини в ході досудового розслідування не встановлено), вступив до складу одного зі структурних підрозділів силового блоку терористичної організації «днр», а саме - так званого «батальйону Восток» та став його активним учасником.

У зв`язку із зарахуванням до складу терористичної організації «днр», до «батальйону Восток», ОСОБА_4 , перебуваючи на тимчасово непідконтрольній офіційній владі України території Донецької області, був забезпечений камуфльованою формою одягу, вогнепальною зброєю та бойовими припасами до неї, отримував грошові кошти за здійснення протиправної діяльності від невстановлених органами досудового розслідування представників терористичної організації «днр».

Перебуваючи у складі вказаного підрозділу терористичної організації «днр», ОСОБА_4 проходив службу в одному з розвідувальних структурних підрозділів так званого «батальйону Восток», виконував вказівки, визначені йому керівництвом вказаного підрозділу терористичної організації ДНР та приймав участь упродовж вересня жовтня 2014 року у здійсненні збройного опору військовослужбовцям Збройних Сил України та іншим військовим формуванням України, задіяним у проведенні антитерористичної операції з метою припинення незаконної діяльності терористичної організації «днр» на території Донецької області за населений пункт Пантелеймонівка Горлівського району Донецької області.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, тобто в участі у терористичній організації.

ОСОБА_4 03.07.2023, у відповідності до вимог КПК України, повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, а саме: участь у терористичній організації.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний в сукупності дослідити всі обставини, у тому числі те, що обвинувачений ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, санкцією ч. 1 ст. 258-3 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років з конфіскацією майна або без такої, який становить значну суспільну небезпеку.

Наразі існують наступні обґрунтовані ризики:

-у ОСОБА_4 , враховуючи тяжкість покарання, що загрожує йому у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, наявні можливості переховуватись від органу досудового розслідування та суду на території Донецької області за місцем своєї реєстрації, в тому числі, враховуючи свої зв`язки з представниками терористичної організації «днр» на тимчасово окупованій частині Донецької області (п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України);

-незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні, які зареєстровані та мають близьких родичів, які фактично проживають на території Донецької області, де обвинувачений фактично здійснював свою протиправну діяльність, та які відносяться до незахищених верств населення (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України);

-наявні можливості у продовженні аналогічної протиправної діяльності на тимчасово окупованій території Донецької області (п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України).

З огляду на викладене, наявні реальні підстави вважати, що ОСОБА_4 можуть бути вчиненні дії, визначені п. п. 1, 2, 3, 5, ч. 1 ст. 177 КПК України, що у свою чергу дає підстави для продовження застосування відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до вимог пункту 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначати розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109114-1, 258258-3, 260, 261, 437442 Кримінального кодексу України.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто, гідно із п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України, тримання під вартою.

Запобігти зазначеним ризикам можливо лише шляхом продовження застосування стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Окрім цього, у даному випадку, відповідно до положень ч. 6 ст. 176 КПК України, враховуючи кваліфікацію злочину, в якому обвинувачується ОСОБА_4 , застосовується тримання під вартою, а не більш м`які запобіжні заходи.

Тобто, враховуючи вищезазначені ризики у їх сукупності, положення кримінального процесуального законодавства, є обґрунтовані підстави вважати, що з метою запобігання ризикам, передбаченим п. п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обвинуваченому доцільно продовжити строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Таке обмеження права обвинуваченого на свободу не суперечить положенням ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, так як існують реальні ознаки суспільного інтересу в умовах воєнного стану, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, для запобігання ризикам, які зазначені в клопотанні, з метою забезпечення дієвості кримінального провадження та процесуальної поведінки обвинуваченого.

З процесуальної точки зору «ризик» розглядається як оціночне кримінальне процесуальне поняття. Виходячи з аналізу ст. 177 КПК, «ризик» це, перш за все, ймовірність небажаної поведінки.

Ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому, кримінальне процесуальне законодавство не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає підтвердження того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому. Тобто, на даний час установлено, що ОСОБА_4 має реальну можливість вчинити дії, передбачені у ст. 177 КПК України, в майбутньому, а наведені стороною обвинувачення ризики не зменшились і продовжують існувати.

У зв`язку із наведеним, а також з огляду на те, що строк дії ухвали щодо тримання ОСОБА_4 під вартою спливає, виникла необхідність у продовженні строку застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому.

Посилаючись на викладене вище, прокурор просить продовжити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб.

В судовому засіданні прокурор подане клопотання підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладенні в клопотанні.

Захисник обвинуваченого, адвокат ОСОБА_5 , в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання прокурора, зазначив, що клопотання необґрунтоване, жодними доказами не підтверджуються обставини, на які покладається прокурора, а також ризики, про які зазначає сторона обвинувачення. Саме по собі обґрунтування стороною обвинувачення необхідності тримати особу під вартою, посилаючись на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, також в даному випадку є безпідставним. ЄСПЛ неодноразово наголошував та звертав увагу національних судів на те, що тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа, не може бути єдиною підставою для тримання особи під вартою. В даному кримінальному провадженні допитані вже всі свідки, а ОСОБА_4 вже тривалий час перебуває під вартою. Захисник просить відмовити в задоволенні клопотання продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою або застосувати відносно ОСОБА_4 альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти клопотання прокурора. Звернув увагу суду, що клопотання прокурора не підтверджено жодними доказами та взагалі нічим не обґрунтовано. ОСОБА_4 просить задовольнити подане ним раніше клопотання та змінити йому запобіжний захід з триманням під вартою на альтернативний запобіжний захід у виді можливості внесення застави у встановленому законодавством розмірі. В обґрунтування заявленого обвинувачений посилався на обставини, викладені безпосередньо в самому клопотанні.

Захисник, адвокат ОСОБА_5 , підтримав подане обвинуваченим клопотання про заміну йому запобіжного заходу.

Прокурор в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_4 про заміну йому запобіжного заходу з тримання під вартою на альтернативний запобіжний захід у виді можливості внесення застави у встановленому законодавством розмірі, посилаючись на його необґрунтованість та відсутність підстав для зміни запобіжного заходу обвинуваченому.

Суд, вислухавши думку учасників процесу, дійшов наступних висновків.

Відповідно до частин 1, 2 та 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Згідно з частиною 1 статті 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до п. 3 ст. 5 Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, кожна заарештована або затримана особа має право на судовий розгляд справи упродовж розумного строку чи звільнення від судового розгляду. Таке звільнення має бути обґрунтоване гарантіями явки до суду.

При вирішенні питання про доцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд враховує наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та враховує обставини, передбачені ст. 178 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 03.07.2023 було застосовано відносно ОСОБА_4 , який на той час перебував в статусі підозрюваного, запобіжний захід у виді тримання під вартою, який згодом продовжувався.

За правилами ч. 5 ст. 199 КПК України, суд, вирішуючи питання щодо продовження строку тримання під вартою, зобов`язаний перевірити те, що заявлені стороною обвинувачення ризики не зменшилися.

Так, оцінивши доводи учасників судового провадження, суд вважає реальним та таким, що не зменшився, не зник, ризик, встановлений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки ОСОБА_4 достовірно обізнаний про тяжкість покарання, яке може йому загрожувати у разі визнання його винуватим в інкримінованому кримінальному правопорушенні, яке відноситься до категорії особливо тяжких злочинів, та може спробувати уникнути відповідальності шляхом переховування від суду, при цьому наслідки і ризик втечі для обвинуваченого можуть бути визнані як менш небезпечні, ніж покарання та процедура його відбування.

Крім того, суд також вважає досить реальним заявлений прокурором ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме - ймовірність того, що ОСОБА_4 , перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення або може продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. При цьому, суд зважає на те, що в Україні наразі введений воєнний стан, точаться активні бойові дії, та на теперішній час значна частина території України окупована військами Російської Федерації, що, зі свого боку, може сприяти як протиправній поведінці, так і ймовірному переховуванню обвинуваченого від суду.

Доводи обвинуваченого щодо відсутності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, з посиланням на те, що ОСОБА_4 протягом десяти років не вчиняв жодних кримінальних правопорушень та не винен в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, суд до уваги не приймає, оскільки наразі судом розглядається клопотання прокурора про продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а не приймається рішення по суті обвинувачення. Суд оцінюватиме докази у кримінальному провадженні в їх сукупності та прийматиме рішення про доведеність або відсутність вини обвинуваченого в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні в нарадчій кімнаті безпосередньо під час ухвалення вироку суду.

Стосовно ризиків, передбачених п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, які зазначив прокурор в своєму клопотанні, суд вказані ризики відхиляє у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Що стосується заявленого прокурором ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, ймовірність впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні у разі обранні йому запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, вказані доводи прокурора суд також не приймає, оскільки наразі свідки у кримінальному провадженні вже були допитані безпосередньо судом під час судового розгляду, їх покази зафіксовані, тому зазначений ризик на теперішній час припинив своє існування.

Суд також, у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, розглянув й інші заходи забезпечення кримінального провадження відносно обвинуваченого, не пов`язані з триманням під вартою, які передбачені ст. 176 КПК України, однак, з огляду на характер обвинувачення, тяжкість інкримінованого ОСОБА_4 кримінального правопорушення, з огляду на існування ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, вважає, що прокурором в судовому засіданні обґрунтовано було доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів щодо обвинуваченого не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Таким чином, з огляду на вік обвинуваченого, відсутність належних доказів, які б свідчили, що стан його здоров`я виключає можливість перебування ОСОБА_4 в установі виконання покарань, з огляду на невідворотність та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд вважає реальними ризики, визначені у п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, а також може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Згідно ч. 6 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-2586, 260, 261, 437-442-1 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, а саме тримання під вартою.

Враховуючи наведене вище, особу обвинуваченого, з огляду на введений в Україні воєнний стан, що суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, суд дійшов висновку про недостатність застосування відносно ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання зазначеним вище ризикам, а отже, вважає, що є підстави для продовження відносно ОСОБА_4 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, оскільки саме такий запобіжний захід може у подальшому забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та створить необхідні умови для виконання завдань кримінального провадження, передбачених положеннями статті 2 КПК України.

Доводи сторони захисту про недоведеність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважає необґрунтованими, оскільки при розгляді клопотання прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують тримання під вартою ОСОБА_4 , а будь-яких об`єктивних даних, які б безумовно свідчили про зміну або відсутність обставин, передбачених ч. 1 ст. 194 КПК України, стороною захисту суду не наведено.

На підставі абзацу третього ч. 4 ст. 183 КПК України, згідно з яким під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України, суд, враховуючи наведені вище обставини та наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, застосовуючи до ОСОБА_4 запобіжний захід у виді тримання під вартою, не вбачає підстав для визначення розміру застави обвинуваченому.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 31, 177-178, 181, 183, 194, 197, 201, 202, 314, 315, 371-372, 376, 395 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 , про зміну запобіжного заходу, - відмовити.

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою, задовольнити.

Продовжити відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, запобіжний захід у виді тримання під вартою в умовах Державної установи «Вінницька установи виконання покарань (№ 1)» на строк 60 днів, тобто до 11 вересня 2025 року включно, без визначення розміру застави.

Ухвала про продовження запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Копію цієї ухвали направити прокурору, обвинуваченому, захиснику, - до відома, та до Державної установи «Вінницька установи виконання покарань (№ 1)», - для виконання.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а обвинуваченим, що перебуває під вартою, з моменту отримання копії ухвали.

Ухвалу постановлено та підписано в нарадчій кімнаті в одному екземплярі.

Повний текст ухвали виготовлений та проголошений 14.07.2025 о 16-30 год.

Суддя ОСОБА_1