Справа № 720/1458/25
Провадження № 1-кп/720/144/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2025 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

представника потерпілого ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця кримінальне провадження № 0000031 від 22 квітня 2025 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, українця, із середньою освітою, непрацюючого, розведеного, маючого на утриманні одну неповнолітню дитину, раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 122 ч. 1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

22 березня 2025 року приблизно о 17 годині 00 хвилин ОСОБА_6 перебуваючи за місцем свого проживання у домоволодінні по АДРЕСА_1 , під час раптово виниклого словесного конфлікту із своєю бабусею ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , переслідуючи умисел направлений на спричинення останній тілесних ушкоджень, розуміючи характер своїх дій, умисно наніс своїй бабусі один удар лівою ногою в ділянку лівої гомілки, внаслідок чого спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді закритого багатоуламкового перелому латерального виростка лівої великогомілкової кістки, яке відноситься до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Таким чином, своїми умисними діями ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, тобто умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, що не є небезпечним для життя та не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Обвинувачений ОСОБА_6 винним себе визнав повністю та показав, що він проживав разом із матір`ю та бабусею у домоволодінні по АДРЕСА_1 . 22 березня 2025 року близько 17 годині 00 хвилин він після похмілля повернувся до дому, оскільки вночі спав у друга. Коли заходив до господарства, він переплутав в якій бік відкривалася хвіртка, у зв`язку із чим його бабуся ОСОБА_7 зробила йому зауваження, щоб він не зламав хвіртку. Тоді, він будучи незадоволеним зауваженням бабусі, знервував та вдарив її лівою ногою в ділянку лівої гомілки, від чого бабуся впала на землю. Він же пішов до будинку. В подальшому його матір відвезла бабусю в лікарню, де остання лікувалася, після чого переїхала жити до своєї доньки в Кіцманський район. Жалкує про скоєне, разом із тим у бабусі пробачення не попросив та не відшкодував їй завдану шкоду. Цивільний позов в частині відшкодування завданої матеріальної шкоди визнав повністю, в частині відшкодування моральної шкоди визнав частково на суму 10000 гривень, мотивуючи це тим, що ніде не працює, сплачує аліменти на дитину, а тому не має можливості сплатити витребувану потерпілою суму моральної шкоди.

Враховуючи, що обвинувачений свою вину визнав повністю, суд з урахуванням думки учасників судового розгляду в порядку ст. 349 ч. 3 КПК України вважає недоцільним дослідження інших доказів про вищевказані обставини справи, оскільки такі обставини ніким не оспорюються.

Суд, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, вважає, що вина обвинуваченого у нанесенні 22 березня 2025 року тілесних ушкоджень потерпілій повністю доказана та його дії вірно кваліфіковані органом досудового розслідування за ст. 122 ч. 1 КК України, як умисне спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження.

При вирішенні питання про призначення покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України враховує ступень тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про винну особу, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Судом обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст. 66 КК України не встановлено.

Зазначені слідчим у обвинувальному акті щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину суд не визнає обставинами, які пом`якшують його покарання, оскільки під час судового розгляду справи обвинувачений не проявив співчуття до потерпілої, не приніс їй вибачення за вчинений злочин, не навідував її в лікарні, не відшкодував потерпілій завдану шкоду та не здійснив інших дій, що могло б свідчити про його покаяння.

Також, з боку обвинуваченого не було будь-яких активних дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, при отриманні потерпілою тілесних ушкоджень, останній не викликав швидку допомогу або поліцію, а визнавальні покази дав під впливом здобутих по справі безспірних доказів, які підтверджували його винність, що не є беззаперечною підставою на підтвердження факту дійсного сприяння розкриттю злочину.

Вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою обвинувачений перебував в сімейних відносинах та щодо особи похилого віку, суд визнає обставинами, які обтяжують його покарання згідно ст. 67 КК України.

З досудової доповіді органу пробації від 14 липня 2025 року, складеної в порядку ст. 314-1 КПК України з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, вбачається, що імовірність вчинення обвинуваченим повторного правопорушення середній, ризик небезпеки для суспільства середній. Уповноважений орган пробації вважає доцільним виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 477 КПК України кримінальне провадження за ч. 1 ст. 122 КК України відноситься до проваджень приватного обвинувачення, а тому суд враховує думку потерпілої щодо міри покарання.

В даному провадженні представник потерпілої висловив думку щодо призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі, оскільки останній не вибачився перед потерпілою, не розкаявся та не відшкодував завдану шкоду.

Призначаючи покарання обвинуваченому у відповідності до вимог ст. 65 КК України, суд враховує тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, що відповідно до ст. 12 КК України, є умисним нетяжким злочином проти життя та здоров`я особи, те, що обвинувачений вчинив злочин щодо особи похилого віку, спосіб вчинення злочину, а також настання наслідків, після скоєного обвинуваченим по відношенню до потерпілої у виді фізичного розладу потерпілої, особу обвинуваченого, який є особою молодого віку, раніше не судимий, розведений, з якого стягуються аліменти на дитину, відсутність перебування останнього на психіатричному та наркологічному обліках, задовільну характеристику по місцю проживання.

Також бере до уваги суд посткримінальну поведінку обвинуваченого, який одразу після вчиненого злочину не намагався її змінити, не розкаявся у вчиненому, не усвідомив протиправності своєї поведінки, не приніс свої вибачення потерпілій, яка проходила лікування у медичних закладах, не відшкодував їй матеріальну та моральну шкоду.

Зазначене дає суду достатні підстави для призначення обвинуваченому покарання у виді обмеження волі в межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 122 КК України, що згідно ч. 1 ст. 61 КК України є покаранням без ізоляції від суспільства в умовах здійснення нагляду з обов`язковим залученням засудженого до праці.

Саме таке покарання, на думку суду, відповідатиме ступеню тяжкості скоєного і особі обвинуваченого, є необхідним та достатнім для його виправлення, та попередження вчинення ним нових злочинів.

Судом не встановлено підстав для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 КК України у зв`язку з відсутністю передумов, за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані.

При обчисленні строку покарання у виді обмеження волі, слід врахувати, що відповідно до ч. 1 ст. 58 КВК України строк покарання у виді обмеження волі обчислюється з дня прибуття і постановки засудженого на облік у виправному центрі.

Зважаючи на призначення обвинуваченому міри покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, діючи в інтересах потерпілої, яка постраждала від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, суд вважає за необхідне одночасно з призначенням покарання у виді обмеження волі, застосувати до обвинуваченого обмежувальний захід, передбачений ст. 91-1 КК України, про заборону спілкування обвинуваченого із потерпілою.

Вирішуючи заявлений по справі цивільний позов потерпілої ОСОБА_7 , суд виходить з того, що відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

При цьому, ч. 1 ст. 129 КПК України передбачає, що суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє у ньому.

За змістом ст. 91 КПК України доказуванню належними та допустимими доказами у кримінальному провадженні підлягають вид і розмір шкоди. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст.ст. 22, 1166 ЦК України майнова шкода завдана неправомірними діями фізичною особою, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Заявлену вимогу про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 26535 гривень 81 копійки обвинувачений визнав повністю та не заперечував в задоволенні позову в цій частині, а тому суд вважає за необхідне завдану матеріальну шкоду, яка підтверджується доданими до цивільного позову доказами стягнути в повному обсязі із обвинуваченого на користь потерпілої.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб. Моральна шкода полягає зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також її ділової репутації. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно пунктів 6, 7, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»із змінами та доповненнями обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи цивільний позов в частині стягнення моральної шкоди, суд враховує, що неправомірними діями обвинуваченого потерпілій завдано середньої тяжкості тілесні ушкодження, що спричинили тривалий розлад здоров`я, та моральні страждання, які полягають в перенесеному нею душевному стражданні та нервовому потрясінні, у постійному відчутті нестерпного глибокого душевного та фізичного болю.

В результаті тривалих та істотних вимушених змін у житті, потерпіла внаслідок неправомірних дій обвинуваченого тривалий час хворіла та не могла ходити. Відповідно, вона не мала можливості здійснювати догляд за собою, будучи при цьому особою похилого віку.

Внаслідок тілесних ушкоджень потерпіла відчувала фізичний біль, душевні страждання та емоційну напругу, була позбавлена можливості якісно забезпечувати свої життєві потреби.

Вказані обставини призвели до значного погіршення її морального та фізичного здоров`я, порушено нормальні життєві зв`язки та стосунки з оточуючими людьми.

А тому, з врахуванням характеру та тяжкості правопорушення, яке вчинене обвинуваченим, глибини фізичних та моральних страждань потерпілої, вимог розумності та справедливості, матеріального становища потерпілої та обвинуваченого, з якого стягуються аліменти на дитину, похилого віку потерпілої, суд виходячи з того, що відшкодування моральної шкоди не може бути засобом збагачення вважає за необхідне визначити розмір грошової суми у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої в розмірі 50000 гривень.

Надану захисником суду поштову квитанцію від 05 серпня 2025 року про перерахування обвинуваченим коштів в сумі 5000 гривень ОСОБА_8 суд не бере до уваги при вирішенні даної справи, оскільки дані гроші перераховувались особі, яка не є учасником провадження.

Положеннями ч. 1 ст. 124 КПК України установлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. До таких витрат відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, потрібних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ст. 137 ЦПК України).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).

У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, між потерпілою ОСОБА_7 та адвокатом ОСОБА_5 22 червня 2025 року було укладено договір про надання останнім правової допомоги. Упродовж судового розгляду адвокат здійснював представництво інтересів потерпілої та на підтвердження цього суду надано акт виконаних робіт, розрахунок суми гонорару та квитанцію про сплату суми гонорару адвокатові в розмірі 30000 гривень.

В той же час, суд погоджується із думкою захисника, що процесуальні витрати представника потерпілої саме в розмірі 30000 гривень не доведені, в тому підлягають зменшенню.

Так, суд акцентує увагу на тому, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи (постанов ВС від 03 вересня 2024 року, справа № 509/2283/20, провадження № 51-1694км24).

Так, з розрахунку суми гонорару слідує, що вартість одної години роботи адвоката в суді становило 2160 гривень. В акті виконаних робіт він зазначив, що представляв інтереси потерпілої в суді 5 годин.

В той же час, тривалість судових засідань у вказаному провадженні (із урахуванням підготовчого судового засідання) становило 90 хвилин, а саме 02 липня 2025 року 15 хвилин, 17 липня 2025 року 5 хвилин, 30 липня 2025 року 55 хвилин, 05 серпня 2025 року до виходу суду до народної кімнати 15 хвилин.

Таким чином, доведені процесуальні витрати представника потерпілої на участь у судових засіданнях із вказаного розрахунку становить 3240 гривень, що відповідає 90 хвилин його участі в судових засіданнях.

Крім цього, суд вважає, що зазначені представником потерпілої інші витрати на професійну правничу допомогу не відповідають критерію розумності їхнього розміру з огляду на підготовку одного процесуального документу (складання позовної заяви), кількості та тривалості судових засідань, у яких брав участь адвокат ОСОБА_5 , а тому розмір витрат на професійну правову допомогу підлягає зменшенню до 10000 гривень.

Наведене вище узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 26 червня 2024 року (справа № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24).

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст. 370, 371, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Визнати винуватим ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 122 ч. 1 КК України та призначити йому покарання у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік.

Початок строку відбування покарання у виді обмеження волі ОСОБА_6 обчислювати з часу його фактичного прибуття і постановки на облік у виправному центрі.

Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили залишити ОСОБА_6 особисте зобов`язання із покладними обов`язками ухвалою слідчого судді Новоселицького районного суду від 09 червня 2025 року.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 91-1 КК України застосувати до ОСОБА_6 обмежувальний захід строком на 3 (три) місяця, поклавши на нього наступні обов`язки - заборона листування, телефонних переговорів з потерпілою ОСОБА_7 , інших контактів через засоби зв`язку чи електронних комунікацій особисто або через третіх осіб.

Контроль за поведінкою засудженого покласти на орган виконання покарання.

Цивільний позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 завдану злочином матеріальну шкоду в розмірі 26535 (двадцять шість тисяч п`ятсот тридцять п`ять) гривень 81 копійки та моральну шкоду в розмірі 50000 (п`ятдесят тисяч) гривень. В решті заявлених вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 витрати на правову допомогу в сумі 10000 (десять тисяч) гривень.

На вирок може бути подана апеляція до Чернівецького апеляційного суду через Новоселицький районний суд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1