Справа № 466/4781/25
Провадження № 1-кп/466/681/25
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2025 року м.Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

у складі : головуючого-судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові кримінальне провадження №0000257 від 19.05.2025 р про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Зарудці Жовківського району Львівської області, українця, громадянина України, з освітою незакінченою середньою-спеціальною, розлученого, працюючого не офіційно водієм в ТОВ Аквафрост, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , згідно ст.89 КК України вважається несудимим ,

за ст.390-1 КК України, -

у с т а н о в и в :

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 21.01.2025 у справі №466/11597/24, провадження №2-о/466/107/25 видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_4 строком на 6 місяців, яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав, а саме:

- заборонити ОСОБА_4 перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , строком на 6 місяців;

- заборонити ОСОБА_4 наближатися на відстань менше 300 метрів до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , строком на 6 місяців;

- заборонити ОСОБА_4 вести телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_5 або контактувати з нею через інші засоби зв?язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців;

- заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_5 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому ОСОБА_4 , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з ним строком на 6 місяців.

Відповідно до ч. 2 ст Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов?язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об?єднаннями на всій території України.

Обвинувачений ОСОБА_4 , будучи ознайомлений із рішенням суду про встановлення відносно нього обмежувального припису, 18.05.2025 року близько 19:00 год., діючи умисно, знехтував обов`язковими до виконання приписами та обмеженнями суду, переслідуючи умисел, спрямований на порушення діяльності органів правосуддя по забезпеченню виконання рішення суду, всупереч вимог ч. 4 ст.350-6 ЦПК України, відповідно до яких видача обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання, порушив обмежувальний припис, а саме прийшов у місце проживання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , перебуваючи в квартирі, розпочав з останньою сварку, нехтуючи забороною перебувати в зазначеній квартирі.

Внаслідок таких дій заподіяно шкоду суспільним відносинам, що забезпечують нормальну, регламентовану законодавством діяльність суду і органів, які йому сприяють щодо реалізації завдань та цілей у сфері здійснення правосуддя, державній політиці в сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямований на захист прав і інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Таким чином, ОСОБА_4 обвинувачується в умисному невиконанні обмежувального припису, що застосований до нього судом, тобто у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 390-1 КК України.

У судовому засіданні обвинувачений вину свою у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю та суду пояснив, що дійсно, знаючи про існуючий відносно нього обмежувальний припис , ігноруючи його та бажаючи всупереч існуванню такого припису побачитись із колишньою дружиною та дітьми, 18.05.2025 р. біля 19 год. прийшов за їх місцем проживання - у кв. АДРЕСА_3 . Через небажання дружини ОСОБА_5 його впустити в квартиру для зустрічі з дітьми почався конфлікт, під час якого дружина викликала поліцію і його затримали. У вчиненому розкаюється , просить суворо не карати.

Враховуючи те, що обвинувачений не заперечував фактичні обставини та судом було встановлено, що він правильно розуміє зміст цих обставин, переконавшись у добровільності та істинності його позиції, суд, роз`яснивши всім учасникам судового провадження правові наслідки ч.3 ст. 349 КПК України та отримавши на це їх згоду, визнав недоцільним дослідження інших доказів у справі.

З огляду на наведене, суд дійшов переконання, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкриміновано, доведена повністю. Кваліфікацію дій обвинуваченого суд вважає вірною за ст.390-1 КК України, оскільки він умисно не виконав обмежувальний припис, що застосований до нього судом.

Обставиною, яка відповідно до вимог ст. 66 КК України пом`якшуює покарання обвинуваченого, вважати щире каяття.

Обставини, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого - відсутні.

Відповідно до загальних засад призначення покарання, визначених у ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У той же час згідно зі ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належить, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання повинні відповідати один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Згідно з п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2015 року, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно п.3, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити із особливостей конкретного злочину і його обставин.

У справі №205/7091/16-к від 17.10.2019 ВС розтлумачив судову дискрецію у кримінальному судочинстві та звернув увагу на міжнародно-правове регулювання зазначеного інституту. Так, поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду, принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який розкаявся у вчиненому, раніше притягався до кримінальної відповідальності та вважає, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства у вигляді пробаційного нагляду .

Питання речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Запобіжний захід у даному провадженні не обирався .

Керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 374 КПК України, суд,-

у х в а л и в :

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.390-1 КК України та обрати йому покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 (один) рік.

На підставі ч.2 п.3 ч.3 ст.59-1 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки :

-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації,

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання,

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом пробації,

-виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Контроль за поведінкою ОСОБА_4 покласти на орган з питань пробації за фактичним місцем проживання останього: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 49-2 КВК України, строк покарання у виді пробаційного нагляду обчислювати з дня постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Речовий доказ по справі, а саме: оптичний диск DVD-R марки «ALERUS», жовтого кольору залишити при матеріалах кримінального провадження.

Запобіжний захід ОСОБА_4 не обирався.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту постановки засудженого на облік уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Суддя ОСОБА_1