Справа № 466/9938/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/124/25 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року колегія cуддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Львові кримінальне провадження № 0001354 від 24.09.2024 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, щодо:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. москва, російської федерації, українця, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, раніше судимий Галицьким районним судом м. Львова від 21.02.2022 за ч. 2, ч. 4 ст. 197-1 КК України до 1 року позбавлення волі із застосуванням 1 року іспитового строку, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 14 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 14 жовтня 2024 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України та призначити йому покарання у вигляді 1 (один) рік обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України обвинуваченого ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо він протягом 1 (одного) року не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано обвинуваченого ОСОБА_6 :

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Згідно вироку, обвинувачений ОСОБА_6 в період часу з 2015 року по теперішній час, більш точної дати органом досудового розслідування та судом не встановлено, маючи умисел на самовільне зайняття земельної ділянки, діючи умисно, не маючи рішень органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу йому у власність чи надання у користування земельної ділянки та в порушення вимог статті 6 Закону України «Про залізничний транспорт», самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,1046 га, частина якої, а саме площею 0,085 га є земельною ділянкою з кадастровим номером :02:006:0258, яка знаходиться в м.Львові в напрямку від станції Підзамче до станції Львів на проміжку від КМ 1477 до КМ 1478, шляхом встановлення суцільного паркану з металевої сітки та дерев`яних стовпців, обмеживши таким чином доступ до неї інших осіб, у тому числі працівників Акціонерного товариства «Українська залізниця», чим позбавив останніх права користування нею та використовував самовільно зайняту земельну ділянку для вирощування сільськогосподарських культур.

Самовільно зайнята земельна ділянка ОСОБА_6 перебуває у користуванні Акціонерного товариства «Українська залізниця» на підставі ухвали Львівської міської ради №1979 від 13.12.2012 року та зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 25.09.2015.

Відповідно до витягу з технічного звіту «По виконаних проектно-пошукових роботах з розмежування земельних ділянок Львівської залізниці в межах м. Львова» від 1998 року, частина самовільно зайнятої земельної ділянки ОСОБА_6 , а саме площею 0,085 га, яка знаходиться в м. Львові в напрямку від станції Підзамче до станції Львів на проміжку від КМ 1477 до КМ 1478 розташована в охоронній зоні земель залізниці, яка необхідна для забезпечення збереження, міцності та стійкості споруд, пристроїв та інших об`єктів залізничного транспорту.

Не погоджуючись з вироком суду, заступник керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 14.10.2024 відносно ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 197-1 КК України, скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбуття покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо він протягом 1 року не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

В решті вирок залишити без змін.

Не оспорюючи доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що зазначене рішення суду першої інстанції є незаконним і таким, що підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині призначення покарання.

Зазначає, що суд першої інстанції, визначаючи покарання за вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, невірно визначив строк відбуття покарання у виді обмеження волі - 1 рік, оскільки санкцією передбачено призначення такого виду покарання на строк від 2 до 4 років.

Вважає, що суд при призначенні ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 197-1 КК України визначив строк покарання, який санкцією ч. 2 ст. 197-1 КК України, не передбачено, тобто застосував закон про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню.

Зазначає, що суд першої інстанції, при постановленій оскаржуваного вироку, призначив основне покарання у виді обмеження волі нижче від найнижчої межі, при цьому своє рішення не вмотивував, положень ст. 69 КК України не застосовував, чим порушив закон України про кримінальну відповідальність.

Повідомлена належним чином представник потерпілого акціонерного товариства «Українська залізниця» - адвокат ОСОБА_10 до судового засідання апеляційного суду не з`явилася, черговий раз подала клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги.

Ураховуючи відсутність заперечень сторін провадження про розгляд апеляційних скарг без участі представника потерпілого, а також приписи ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає, що неприбуття представника потерпілого не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 , який не заперечив щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи й дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_6 було здійснено на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції дотримався вимог норм ч. 3 ст. 349 КПК України, допитав обвинуваченого, і за згодою усіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оскаржувались.

На підставі викладеного, колегія суддів, відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження, які не оскаржувались і стосовно яких, відповідно до вимог ст. 349 КПК України, докази не досліджувались.

Кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 197-1 КК України в апеляційній скарзі також не оспорюється.

Згідно з ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і мотивованим. Законним є рішення, постановлене компетентним судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням вимог кримінального провадження, передбаченого цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції вказаних вимог закону дотримався не в повній мірі.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання.

Ухвалюючи вирок за результатами спрощеного провадження відносно ОСОБА_6 суд першої інстанції при призначенні покарання останньому не дотримався вимог ст.ст. 56, 65 69 КК України, що потягло за собою ухвалення незаконного та необґрунтованого вироку.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України, кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Відповідно до ч. 2 ст. 197-1 КК України, що діяла в період з 2015 року по даний час, за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, за яке засуджується ОСОБА_6 , а саме «Самовільне зайняття земельної ділянки, вчинене особою, раніше судимою за кримінальне правопорушення, передбачене цією статтею, або щодо земель в охоронних зонах, зонах санітарної охорони, санітарно-захисних зонах чи зонах особливого режиму використання земель» передбачено покарання у виді обмеження волі на строк від двох до чотирьох років або позбавлення волі на строк до двох років.

Суд першої інстанції, визначаючи покарання за вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, невірно визначив строк відбуття покарання у виді обмеження волі - 1 рік, оскільки санкцією передбачено призначення такого виду покарання на строк від 2 до 4 років.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_6 покарання за ч. 2 ст. 197-1 КК України визначив строк покарання, який санкцією ч. 2 ст. 197-1 КК України, не передбачено, тобто застосував закон про кримінальну відповідальність, який не підлягав застосуванню.

Водночас, з підстав, передбачених у ч. 1 ст. 69 КК України, суд може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналогічні роз`яснення викладено в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання». Так, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або непризначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на ч. 1 ст. 69 КК України.

Таким чином, суд першої інстанції, при постановленій оскаржуваного вироку, призначив основне покарання у виді обмеження волі нижче від найнижчої межі, при цьому своє рішення не вмотивував, положень ст. 69 КК України не застосовував, чим порушив закон України про кримінальну відповідальність.

Колегія суддів вважає, що зазначених обставин суд першої інстанції не врахував, внаслідок чого допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що призвело до м`якості призначеного покарання, та згідно з п. 4 ч. 1 ст. 409 КК України, є підставою для скасування вироку суду першої інстанції.

Згідно з п.2 ч.1 ст.420 КПК, суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового вироку в частині призначеного покарання.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 409, 413, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу заступника керівника Львівської обласної прокуратури ОСОБА_11 задовольнити.

Вирок Шевченківського районного суду м.Львова від 14 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 197-1 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбуття покарання у виді обмеження волі з випробуванням, якщо він протягом 1 року не вчинить нового злочину.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язати засудженого ОСОБА_6 :

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок може бути оскаржений у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4