Єдиний унікальний номер судової справи 201/2833/25
Номер провадження 1-кс/201/1118/2025
УХВАЛА

Іменем України

16 квітня 2025 року м. Дніпро

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року в межах кримінального провадження № 0000347 від 14.06.2024 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 звернулася до слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із клопотанням, в якому просить скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року в межах кримінального провадження № 0000347 від 14.06.2024 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК України на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог посилається на те, що про наявність ухвали їй стало відомо випадково від нотаріуса 27.02.2025. Ця квартира належить іпотекодержателю ОСОБА_3 .

Так, 22.09.2017 між ОСОБА_4 і ТОВ «Фінансова компанія «Єврокредит» укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 .

14.08.2018 між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру нерухомого майна від 04.03.2025. У вказаній Інформаційній довідці власниками спірної квартири є дві особи: ОСОБА_3 як іпотекодержатель та ОСОБА_4 , як іпотекодавць.

Ухвала зачіпає права та інтереси іпотекодержателя ОСОБА_3 , оскільки строк виконання основного зобов`язання давно минув і іпотекодержатель в силу положень ст. 3 та ст. 37 Закону України «Про іпотеку» має законне право на задоволення своїх вимог за рахунок іпотечного майна.

Вирішуючи питання про накладення арешту слідчий суддя не перевіряв інформація про те, що квартира належить іншій особі, не підозрюваному у кримінальному провадженні. Вважала, що ухвала суду не ґрунтується на нормах кримінального процесуального закону, грубо порушує положення ст. 41 Конституції України та Цивільного кодексу України в частині непорушності права власності.

ОСОБА_3 не має до кримінального провадження, не є свідком, підозрюваним, обвинуваченим, засудженим в цьому кримінальному провадженні, проте дана особа, в результаті накладення арешту, все ж таки незаконно позбавлена можливості володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном.

ОСОБА_3 як добросовісний набувач спірного майна, та прав та обов`язків якого стосується спірне судове рішення, до участі у справі не залучалося, розгляд справи проведено за її відсутності та без повідомлення про розгляд справи.

На підставі викладеного, просила скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2025 по справі №201/1603/25, в частині накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

15.04.2025 представник заявниці надала докази того, що спір відносно квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, з 2018 року перебував на розгляді в судах, за позовами попередніх власників.

Зокрема, з грудня 2018 року на розгляді в Святошинському районному суді м. Києва перебувала справа №759/19834/18 за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_8 до ОСОБА_4 , ТОВ «Фінансова компанія «Єврокреедит» про визнання недійсним договору.

Також, з лютого 2022 року Святошинський районний суд м. Києва розглядав справу №759/2399/22 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

З огляду на те, що відповідачка весь час затягувала розгляд справ, фактично ОСОБА_3 отримала доступ до спірної квартири лише влітку 2024 року у зв`язку із вчиненням примусових дій щодо виселення ОСОБА_8 із спірної квартири.

Тому, лише після закінчення всіх судових процесів, які тривали з 2018 року та під час розгляду яких судами виносилися ухвали про накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 мала реальну можливість здійснити реєстраційні дії з приводу задоволення своїх вимог за рахунок стягнення предмету іпотеки, але це виявилося не можливим через накладення арешту ухвалою слідчого судді від 06.02.2025 по справі №201/1603/25.

Спірна квартира має іпотечне застереження, яке виникло ще 14.08.2018 та не могло бути виконане ОСОБА_3 станом на 14.08.2019, через накладений арешт.

Слідчим ОСОБА_9 12.03.2025 надане заперечення на клопотання, у якому він зазначив, що слідчим відділом 3 управління (з дислокації у м. Сіверськодонецьк Луганської області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях здійснюється досудове розслідування, у кримінальному провадженні № 0000347 від 14.06.2024 за фактом вчинення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору (пособництво) та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинених громадянином України з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації чи підтримки рішень та дій держави-агресора та окупаційної адміністрації держави-агресора за попередньою змовою групою осіб, а також за фактом провадження останнім господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора за попередньою змовою групою осіб, тобто за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 та ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК.

05.02.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 та ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінальноправового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно з ч. 4 ст. 111-1 КК України зазначене кримінальне правопорушення карається штрафом до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавленням волі на строк від трьох до п`яти років, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна, а також згідно з ч. 1 ст. 111-2 зазначене кримінальне правопорушення караються позбавленням волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої.

На підставі того, що ОСОБА_4 обґрунтовано підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 та ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 КК України, санкцією яких передбачене покарання у вигляді конфіскації майна, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України для конфіскації майна як виду покарання до суду подано клопотання про арешт належного останньому майна.

Згідно ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.

Таким чином, суб`єктом подання даного клопотання є визначене коло осіб, до яких жодним чином не відноситься ОСОБА_3 . Згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно єдиним власником квартири за вказаною адресою є підозрюваний ОСОБА_4 , а тому є безпідставним посилання представника на те що ОСОБА_3 також є власником даної квартири.

Сам факт наявності іпотечного договору ніяким чином не підтверджує право власності на майно.

Під час виконання ухвали у державного реєстратора не виникло ніяких суперечностей та проблем при внесенні відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав щодо арешту на майно підозрюваного ОСОБА_4 .

Крім того, згідно іпотечного договору строк в виконання основного зобов`язання встановлений 14.08.2019, проти з цього часу ОСОБА_3 не реалізувала право на звернення стягнення на предмет іпотеки, а лише наразі, після повідомлення про підозру звернулася із клопотанням про скасування арешту.

Просив відмовити у задоволенні клопотання.

17.03.2025 представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 надала письмові заперечення, у яких наполягала на власній позиції, вважала, що арешт накладений необґрунтовано, порушує право іпотекодержателя, просила клопотання задовольнити.

Представник ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 у клопотання про долучення доказів від 15.04.2025 просила розглядати клопотання без її участі.

Слідчий в судове засідання не з`явився, надав суду матеріали кримінального провадження для розгляду клопотання.

Слідчий суддя, дослідивши матеріали клопотання, приходить до такого висновку.

Слідчим суддею встановлено, що у провадженні 3 управління (з дислокації у м. Сіверськодонецьк Луганської області) ГУ СБУ в Донецькій та Луганській областях перебуває кримінальне провадженні № 0000347 від 14.06.2024 за фактом вчинення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору (пособництво) та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинених громадянином України з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації чи підтримки рішень та дій держави-агресора та окупаційної адміністрації держави-агресора за попередньою змовою групою осіб, а також за фактом провадження останнім господарської діяльності у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора за попередньою змовою групою осіб, тобто за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 та ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК.

05.02.2025 ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1 та ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК України.

У кримінальному провадженні органом досудового розслідування встановлено, що 17.06.2015 ОСОБА_10 та ОСОБА_4 , які діяли добровільно за попередньою змовою, на основі приміщень, техніки та матеріальних цінностей товариства з обмеженою відповідальністю «виробничо-комерційна фірма «ПРОМСОЮЗ», де останній є засновником та керівником, знаходячись на тимчасово окупованій території Луганської області, зареєстрували у т.зв. «державних органах лнр» «товариство з обмеженою відповідальністю «виробничо-комерційна фірма «ПРОМСОЮЗ» (мовою оригіналу: «общество с ограниченной ответсвеностью «производственно-коммерческая фирма «ПРОМСОЮЗ» адрес: лнр, город Алчевск, улица Тельмана, дом 14», далі «ООО «ПКФ «ПРОМСОЮЗ»).

Згідно з т.зв. «свідоцтвом № 14-0000229/2015 про державну реєстрацію юридичної особи» від 17.06.2015 ОСОБА_4 є засновником «ООО «ПКФ «ПРОМСОЮЗ», а ОСОБА_10 є керівником та уповноваженою особою, з правом підпису всієї документації з фінансово-господарської діяльності підприємства.

02.06.2015 наказом № 2-к ОСОБА_4 призначив ОСОБА_10 на посаду директора «ООО «ПКФ «ПРОМСОЮЗ».

В подальшому ОСОБА_10 діяв на підставі довіреності виданої ОСОБА_4 , засвідченої 27.05.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11 за реєстровим № 545, зареєстровано т.зв. «устав «ООО «ПКФ «ПРОМСОЮЗ» (новая редакция)» (далі - «устав»).

Відповідно зазначеного «устава» ОСОБА_4 , як «участник общества» має право (п. 5.1): брати участь в управлінні справами «ООО «ПКФ «ПРОМСОЮЗ», отримувати частину прибутку від діяльності вказаного підприємства, брати участь у діяльності цього підприємства на підставі трудового договору (контракту) або за договором цивільно-правового характеру та інші.

Більш того, вищим органом управління «ООО «ПКФ «ПРОМСОЮЗ» є загальні збори учасників та до компетенції ОСОБА_4 як учасника таких зборів віднесено (п. 9.3 статуту): визначення основних напрямів діяльності Товариства та затвердження його планів та звітів про їх виконання, внесення змін до статуту Товариства, зміни розміру його статутного фонду, встановлення розміру, форми та порядку внесення учасниками додаткових вкладів тощо.

Відповідно до вищевказаного «устава», директор є виконавчим органом Товариства, який здійснює управління його поточною діяльністю (п. 9.6). При цьому, директор вирішує всі питання діяльності Товариства, крім тих, що належать до компетенції зборів учасників, а також він підзвітний зборам учасників та організує виконання їх рішень (п.п. 9.6.1 та 9.6.2).

Разом з тим, ОСОБА_10 , як директор «ООО «ПКФ «ПРОМСОЮЗ» має право (п. 9.6.4): без довіреності виконувати дії від імені Товариства; затверджувати правила внутрішнього трудового розпорядку; приймати та звільняти працівників; вчиняти угоди, що не перевищують 5 000 мінімальних заробітних плат з одним контрагентом за один день, та вчиняти юридичні дії від імені Товариства, давати доручення, видавати довіреності, відкривати та використовувати рахунки Товариства в установах банків тощо.

29.06.2022 т.зв. «державним комітетом тарифного та цінового регулювання лнр» (мовою оригіналу: «государственным комитетом тарифного и ценового регулирования лнр», далі «ДКТтЦР лнр») з метою завдання шкоди державі Україна, національній та економічній безпеці, інтеграції підприємств, установ та організацій, зареєстрованих за українським законодавством, які знаходяться на тимчасово окупованій території у т.зв. «правове та законодавче поле» окупаційної адміністрації держави агресора («лнр»), а також регуляції їх діяльності, забезпечення діяльності органів окупаційної адміністрації (бюджетних організацій) на тимчасово окупованій території Луганської області, шляхом створення відповідних сприятливих умов, видано т.зв. «наказ «про встановлення товариству з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «ПРОМСОЮЗ» тарифу на теплову енергію у сфері теплопостачання для бюджетних організацій» (мовою оригіналу «об установлении обществу с ограниченной ответственностью производственно-коммерческая фирма «ПРОМСОЮЗ» тарифа на тепловую энергию в сфере теплоснабжения для бюджетных организаций») № 23-ОД.

Даним т.зв. «наказом» «ООО «ПКФ «ПРОМСОЮЗ» встановлено тариф на теплову енергію у сфері теплопостачання для бюджетних організацій у розмірі 2 768, 97 рос. руб. за 1 Гкал з урахуванням податку з обороту 2,0 %.

Відповідно до т.зв. «положення про державний комітет тарифного та цінового регулювання лнр» (мовою оригіналу: «положения о государственном комитете тарифного и ценового регулирования лнр»), яке затверджене т.зв. «постановою уряду лнр № 278/20 від 18.08.2020 т.зв. «ДКТтЦР лнр» є виконавчим органом державної влади лнр, що здійснює функції з державного регулювання у сферах електроенергетики, теплопостачання, газопостачання, надання послуг пасажирського транспорту, вантажоперевезень залізничним транспортом, утримання будинків та прибудинкових територій, централізованого водопостачання та водовідведення, поводження з побутовими відходами, нафтогазовому комплексі, тобто є незаконним органом влади, створеним на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора.

Після прийняття «ДКТтЦР лнр» наказу № 23-ОД від 29.06.2022 (більш точний час встановити з об`єктивних причин не виявилось можливим) у ОСОБА_4 та ОСОБА_10 , які діяли за попередньою змовою групою осіб, виник злочинний умисел направлений на вчинення умисних дій, спрямованих на допомогу державі-агресору (пособництво) та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинених громадянином України з метою завдання шкоди Україні шляхом: реалізації та підтримки рішень та дій держави-агресора та окупаційної адміністрації держави-агресора.

Так, на реалізацію та підтримку т.зв. «наказу «ДКТтЦР лнр» «про встановлення товариству з обмеженою відповідальністю виробничо-комерційна фірма «ПРОМСОЮЗ» № 23-ОД від 29.06.2022, ОСОБА_10 , будучи директором «ООО «ПКФ «ПРОМСОЮЗ», діючи в межах наданих йому повноважень ОСОБА_4 , 17.10.2023 в м. Брянка Алчевського району Луганської області уклав з т.зв. «управлінням федеральної податкової служби по лнр» (мовою оригіналу: «управлением федеральной налоговой службы по лнр», далі - «УФПС по лнр») державний контракт № 7 ПР-23 про поставку теплової енергії. Даний орган є незаконним органом влади, створеним на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора.

Аналогічні контракти були підписані також з іншими установами і організаціями на тимчасово окупованій території.

Здійснюючи таким чином поставку теплової енергії на тимчасово окупованій території, ОСОБА_4 , за попередньою змовою з директором «ООО «ПКФ «ПРОМСОЮЗ» ОСОБА_10 , фактично здійснювали господарську діяльність на тимчасово окупованій території в т.ч. у взаємодії з державою-агресором, незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території, у тому числі окупаційною адміністрацією держави-агресора.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11.02.2025 у справі №201/1602/25 відносно підозрюваного ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком дії до 11.04.2025 року, із визначенням застави у розмірі 272520,00 гривень.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 0.04.2025 у справі № 201/3873/25 продовжено до 05.05.2025 строк дії обов`язків покладених ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 11.02.2025.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06.02.2025 у справі № 201/1603/25 накладений арешт на майно, що належить підозрюваному ОСОБА_4 , серед іншого і на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Зі змісту ухвали видно, що арешт накладений із метою забезпечення виконання додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Також судом встановлено, що 22.09.2017 між ОСОБА_4 і ТОВ «Фінансова компанія «Єврокредит» укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 .

14.08.2018 між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , на підставі якого позичальник ОСОБА_4 отримав від позикодавиці ОСОБА_3 у борг 813330,00 грн зі строком повернення до 14.08.2019

З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором позики 14.08.2018 між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_12 , за яким ОСОБА_4 (іпотекодатель) передав у іпотеку ОСОБА_3 (іпотекодержателю) квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Інформаційною довідкою з Державного реєстру нерухомого майна станом на 04.03.2025 власником квартири є ОСОБА_4 , іпотекодержателем ОСОБА_3 .

Отже, невірним є твердження представника заявниці про те, що у вказаній ОСОБА_13 довідці власниками спірної квартири є дві особи.

Згідно цієї інформаційної довідки право іпотекодержателя не реалізоване.

Також представником заявниці надані копії рішень Святошинського районного суду м. Києва від 23.01.2020 у справі №759/19293/18, від 09.02.2023 у справі № 759/2399/23 та ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 04.12.2018 у справі №759/19293/18.

Судом перевірено за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, що ОСОБА_8 , ОСОБА_7 зверталися до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Єврокредит», третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в обґрунтування якого посилався на те, що 26.11.2010 року між ОСОБА_8 та ПАТ «Банк Кіпру» було укладено кредитний договір № 14/12-909/2010. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між ОСОБА_14 , ОСОБА_7 та ПАТ «Банк Кіпру» 26.11.2010 року було укладено договір іпотеки, згідно яким в іпотеку було передано спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому ПАТ «Банк Кіпру» відступило свої права вимоги за зобов`язаннями ПАТ «НЕОС БАНК» яке в свою чергу відступило ТОВ «Фінансова компанія «Єврокредит». У жовтні 2018 року позивачам стало відомо, що квартира АДРЕСА_2 22 вересня 2017 року була продана ТОВ «Фінансова компанія «Єврокредит» ОСОБА_4 , який зареєстрував право власності та звернувся до суду з позовом про виселення їх зі спірної квартири. Заявляючи вимогу про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу та скасування державної реєстрації права власності на квартиру за ОСОБА_4 позивачі посилаються на те, що відповідачем суттєво порушено положення ЗУ «Про іпотеку» та умови договору іпотеки від 26.11.2010 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року у справі №759/19293/18 у задоволенні цього позову відмовлено.

Поставною Верховного Суду від 30.06.2020 рішення залишене без змін.

Також ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.12.2018 у справі №759/19293/18 від 04.12.2018 за заявою представника ОСОБА_8 , ОСОБА_7 про забезпечення позову до пред`явлення позову - задоволено частково. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.10.2018 р. належить ОСОБА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000 від22.09.2017.

Ухвалою Святошинським районним судом м. Києва від 19.03.2025 за заявою представника заявника ОСОБА_4 , адвоката ОСОБА_5 про скасування заходів забезпечення позову скасовано арешт на квартиру АДРЕСА_2 , яка згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.10.2018 р. належить ОСОБА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000 від 22.09.2017 р.

Також у провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебувала справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення з квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 09.02.2023 у справі № 759/2399/23 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення - задовольнити.

Усунуто перешкоди в користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) із даного житла.

Представником ОСОБА_4 у даній справі була також адвокат ОСОБА_15 .

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.ч. 6, 7 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Статтями 37, 38, 39, 40 Закону України "Про іпотеку" регламентований порядок передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, продажу предмета іпотеки, реалізація предмета іпотеки за рішенням суду та виселення мешканців з іпотечного майна.

Пунктом 5 іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_4 (іпотекодатель) і ОСОБА_3 (іпотекодержателем) передбачений порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізації

Згідно із п. 5.1. Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію у наступних випадках: якщо у момент настання строку виконання позичальником зобов`язань за договором позики вони не будуть виконані в повному обсязі, зокрема: при повному або частковому неповерненні у встановлені відповідно до договору позики строки суми позики; та/або при несплаті або частковій несплаті в строк сум неустойки (пені, штрафу), що передбачені договором позики; незалежно від настання терміну виконання позикодавцем будь-яких зобов`язань за Договором позики - при виникненні підстав, вказаних у п.3.1.6. цього Договору.

Відповідно до п. 5.2. звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно цього договору в добровільному (позасудовому) порядку.

Пунктом п. 5.3. передбачений порядок задоволення вимог Іпотекодержателя за договором позики шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, шляхом продажу іпотекодавцем предмету іпотеки третій особі на користь іпотекодержателя; передачі Іпотекодавцем у власність Іпотекодержателю предмету іпотеки в рахунок виконання Іпотекодавцем основного зобов`язання за договором позики у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». В даному випадку цей Догові виступає правовстановлюючим документом та є правовою підставою для реєстрації правій власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки. На протязі 3 днів з моменту такої реєстрацій іпотекодавець зобов`язаний передати всю технічну та іншу документацію відносно предмета іпотеки; продажу Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; укладення між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем договору про задоволення вимоги іпотекодержателя за рахунок предмету іпотеки, іншим способом, що не суперечить чинному; законодавству на момент реалізації предмету іпотеки.

У відповідності до п. 5.4. договору за рахунок коштів, отриманих внаслідок реалізації предмету іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги, що випливають із договору позики у повному обсязі на момент фактичного задоволення, а саме: несплачену суму позики; несплачені суми неустойки (пені, штрафів); збитки, завдані порушенням зобов`язання за договором позики.

Як видно із матеріалів справи, жодним зі способів задоволення вимог Іпотекодержателя за договором позики шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, або ж у судовому порядку заявниця ОСОБА_16 не скористалася.

Наведені заявницю судові справи взагалі не стосуються реалізації нею права на звернення стягнення на предмет іпотеки.

До того ж жодних доказів невиконання ОСОБА_4 договору позики, що зумовлює звернення стягнення на предмет іпотеки заявницею не надано.

Сама по собі наявність зареєстрованого права іпотеки за відсутності реальних дій, направлених на набуття права власності на предмет іпотеки, не свідчить про порушення права іпотекодержателя, оскільки право на розпорядженням предметом іпотеки іпотекодержатель ще не набув.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відтак, накладення арешту на належне підозрюваному ОСОБА_4 нерухоме майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, у випадку визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, та призначення йому покарання у виді конфіскації майна, враховує наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечує розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

З урахуванням викладеного, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-175, 309, 392, 532 КПК України, слідчий суддя,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2025 року в межах кримінального провадження № 0000347 від 14.06.2024 за підозрою ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 111-1, ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 111-2 КК України відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню не підлягає, однак проти неї можуть бути подані заперечення під час підготовчого провадження у суді.

Повний текст ухвали проголошений 17 квітня 2025 року о 15 год. 30 хв.

Слідчий суддя ОСОБА_1