У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 січня 2025 року про приведення вироку Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2024 р. відносно ОСОБА_6 , у відповідність до вимог Закону України № 3886-ІХ від 18.07.2024 р., в частині вирішення питання про звільнення від призначеного покарання за діяння, караність якого усунена законом.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 9.01.2025 р. з обвинувачення ОСОБА_6 , засудженого Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області від 12.02.2024 р. виключено епізод вчинення закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, що мав місце 26.08.2023 р., у зв`язку із набранням 09.08.2024 р. чинності Закону України № 3886-ІХ.

Ухвалено, ОСОБА_6 вважати засудженим 12.02.2024 р. Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, за епізодом вчинення закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, що мав місце 18.12.2023 р. та за сукупністю вироків, відповідно до положень ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом часткового приєднання призначених покарань, з остаточно визначеним основним покаранням у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Прокурор просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі прокурор вважає ухвалу суду незаконною та такою, що підлягає скасуванню, з підстав неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не врахував того, що згідно з вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2024 р., окреме покарання ОСОБА_6 за епізодами закінчених замахів на крадіжки, вчинених 26.08.2023 р. та 18.12.2023 р., не призначалося, що узгоджується з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003 № 7.

Апелянт наголошує на тому, що суд першої інстанції помилково не врахував цієї обставини, а також неправомірно виключив з обвинувачення епізод злочинної діяльності за фактом вчинення замаху на крадіжку 26.08.2023 р. При цьому прокурор вказує, що виключення епізодів злочинної діяльності на стадії виконання вироку чинним Кримінальним кодексом України не передбачено. Це суперечить вимогам ч. 2 ст. 74 КК України, яка регламентує, що на стадії виконання вироку особа підлягає звільненню від покарання, а не перегляду самого вироку у частині обвинувачення.

Окрім того, прокурор вказує на те що, що в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції не зазначено про наявність у ОСОБА_6 судимості за вироком від 18.04.2022 р., яким його було визнано винним за ч. 1 ст. 309 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі з іспитовим строком. Також апелянт звертає увагу, що це покарання частково враховано у вироках від 13.09.2022 р. та 12.02.2024 р., що підтверджує помилковість висновків суду першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2024 р., ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, та, на підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, йому призначено остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі. На теперішній час він відбуває покарання в виді позбавлення волі в Державній установі «Вознесенська виправна колонія (№ 72)».

02.01.2025 р. до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку відносно нього у відповідність до вимог Закону України № 3886ІХ від 18.07.2024 р., в частині вирішення питання про звільнення від призначеного покарання за діяння, караність якого усунена законом.

Розглянувши клопотання, суд дійшов висновку, що епізод від 26.08.2023 р. (викрадення металобрухту та візка загальною вартістю 1 207,88 грн.) підпадає під дію вказаного закону, а тому підлягає виключенню з вироку. Натомість дії засудженого за епізодом від 18.12.2023 р. (викрадення майна на суму 5 005 грн.) залишаються кримінально-караними, оскільки не підпадають під ознаки адміністративного правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, на підтримку апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти мають зворотну дію в часі, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 КК України, особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» від 18 липня 2024 року № 3886-IX, який набрав чинності 09.08.2024 р., ст. 51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого чужого майна, в тому числі шляхом шахрайства, на момент вчинення правопорушення для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Підпунктом 169.1.1 статті 169 Податкового кодексу визначено, що податкова соціальна пільга (неподатковий мінімум доходу громадян) дорівнює 50% розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», прожитковий мінімум для працездатної особи на 1 січня 2023 року становить 2684 грн., тобто неоподаткований мінімум доходів громадян становить 1342 грн. на 2023 рік, а 2 неоподаткованих мінімумів (ч. 2 ст. 51 КУпАП) становить 2684 грн.

Тобто, з 09.08.2024 р. сума викраденого майна, яка не перевищує 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, є дрібною крадіжкою та особа повинна нести відповідальність за відповідною частиною ст. 51 КУпАП.

Таким чином, внесені законодавцем зміни про кримінальну відповідальність призвели до часткової декриміналізації діяння, і дія Закону має зворотну дію у часі, тому скасовує кримінальну відповідальність у разі заподіяння злочином меншої шкоди, ніж встановлено нормою закону.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків, суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати питання про звільнення від покарання і пом`якшення покарання у випадках, передбачених частинами 2 і 3 статті 74 Кримінального кодексу України.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», за окремими епізодами злочинної діяльності або за окремими пунктами статті (частини статті) КК України, які не мають самостійної санкції, покарання не призначається.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено наступне.

ОСОБА_6 відбуває покарання у вигляді позбавлення волі як засуджений вироком Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2024 р. за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, та, із застосуванням ч. ч. 1, 5 ст. 71 КК України, йому остаточно призначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі, вирок набрав чинності 14.03.2024 р.

02.01.2025 р. ОСОБА_6 звернувся до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області з клопотанням про приведення вироку Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2024 р. відносно нього, у відповідність до вимог Закону України № 3886 ІХ від 18.07.2024 р.

Як вбачається з вироку Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2024 р., ОСОБА_6 засуджений за вчинення 26.08.2023 р. та 18.12.2023 р. 2 закінчених замахів на викрадення чужого майна на 680 грн. та 5 005 грн. відповідно. Тобто, обидва епізоди злочинної діяльності, вчинені ОСОБА_6 , кваліфікувались за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, і покарання, судом призначалось за обидва епізоди, окремо покарання, за кожний епізод кримінального правопорушення не призначалось, що узгоджується з п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 р. № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Задовольняючи клопотання засудженого, на стадії виконання вироку, суд першої інстанції не мав повноважень виключати з вироку епізод злочинної діяльності за фактом вчинення закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, що мав місце 26.08.2023 р., у зв`язку із набранням 09.08.2024 р. чинності Законом України № 3886 - IX, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 74 КК України, на стадії виконання вироку суду, засуджена особа підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання, а виключення епізоду злочинної діяльності з вироку, який набрав чинності, Кримінальним кодексом України не передбачено, тому, в суду першої інстанції не було підстав для звільнення засудженого від відбування покарання, призначеного вироком суду, на підставі ст. 74 КК України.

З огляду на викладене, апеляційний суд доходить висновку, що доводи прокурора є обґрунтованими та свідчать про відсутність підстав для звільнення від покарання засудженого ОСОБА_6 , у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 411, 413, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу прокурора Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 , задовольнити.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 9 січня 2025 року, скасувати.

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про приведення вироку Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.02.2024 р. відносно ОСОБА_6 , у відповідність до вимог Закону України № 3886-ІХ від 18.07.2024 р., в частині вирішення питання про звільнення від призначеного покарання за діяння, караність якого усунена законом, відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3