Провадження №1-кп/127/624/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.02.2024 за № 0000120, 16.06.2024 за № 0000455, 13.02.2024 за № 0000120, 04.08.2024 за № 0000399, 08.08.2024 за № 0000594, 23.09.2024 за № 0001183 та 24.09.2024 за № 0001187 за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Вінниці, громадянина України, із середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

17.12.1999 Замостянським районним судом м. Вінниці за частиною третьою статті 81 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року) до покарання у виді 3 років позбавлення волі;

06.09.2000 Замостянським районним судом м. Вінниці за частиною другої статті 143 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року), на підставі статті 43 Кримінального кодексу України (в редакції 1960 року) до покарання у виді 3 роки 6 місяців позбавлення волі. Звільнений 20.07.2001 умовно-достроково з невідбутим строком покарання 2 роки 3 місяці 7 днів;

14.08.2003 Замостянським районним судом м. Вінниці за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України, на підставі частини четвертої статті 70 Кримінального кодексу України, до покарання у виді 3 років 7 місяців 29 днів позбавлення волі;

16.05.2007 Апеляційним судом Вінницької області за частиною третьою статті 187 Кримінального кодексу України, на підставі статті 69 Кримінального кодексу України, до покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна;

29.12.2016 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною другою статті 185 Кримінального кодексу України до покарання у виді 4 місяців арешту;

22.03.2018 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною третьою статті 15 за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України до покарання у виді 3 років позбавлення волі. Звільнений 05.11.2018 по відбуттю строку покарання;

28.04.2022 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України до покарання у виді 3 років позбавлення волі. Звільнений 01.09.2023 по відбуттю строку покарання;

11.04.2024 Вінницьким міським судом Вінницької області за частиною першою статті 309 Кримінального кодексу України до покарання у виді 2 років обмеження волі, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , будучи обізнаним у тому, що в Україні введений воєнний стан, 12.02.2024, перебуваючи у під`їзді № 6 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , орієнтовно о 03:25 год. на сходовому майданчику 7 поверху помітив велосипед марки «Azimut» моделі «Nevada 26», який був прикутий велосипедним замком до стічної труби. Після чого в ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає та ніхто його не зможе викрити, з метою власного незаконного збагачення, з корисливих спонукань, розуміючи протиправність своїх дій та настання суспільно небезпечних наслідків, маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, таємно, шляхом зламу велосипедного замка, узяв вказаний велосипед та виніс з під`їзду житлового будинку, тим самим розпорядився викраденим на власний розсуд.

Вартість вказаного велосипеда становить 4793 гривні. Своїми протиправними діями ОСОБА_5 завдав потерпілій ОСОБА_6 матеріального збитку на зазначену.

Крім того, ОСОБА_5 , будучи обізнаний у тому, що в Україні введений воєнний стан, 15.06.2024 близько 05:05 год., перебуваючи поруч із будинком, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Стрілецька 3А, біля металевої опори помітив велосипед марки «Crosser», моделі «Shadow 29», рама 19, кількість передач 12, білого кольору, який належить ОСОБА_7 , після чого у нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_5 , керуючись жагою до легкої наживи, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність та караність своїх дій, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу викрав зазначений велосипед, вартістю 8280 гривень.

Після цього, ОСОБА_5 залишив місце вчинення Кримінального правопорушення та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_7 матеріальної шкоди на суму 8280 гривень.

Окрім того, ОСОБА_5 , будучи обізнаним у тому, що в Україні введений воєнний стан, 24.09.2024 приблизно об 11:19 год., перебуваючи поряд з будинком № 28 по вул. Д. Білоконя в місті Вінниці, вирішив здійснити таємне викрадення чужого майна.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_5 , діючи умисно, повторно, з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання небезпечних наслідків, керуючись жагою легкої наживи та незаконного збагачення, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, зайшов через відчинені двері до приміщення під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_4 , де між першим та другим поверхами побачив належний ОСОБА_8 гірський велосипед торгової марки «Kellys» моделі «Spider» чорно-червоного кольору, пристебнутий замком для велосипеда до труби.

Продовжуючи реалізацію свого умислу на викрадення чужого майна, ОСОБА_5 за допомогою невстановленого предмета здійснив розділення тросу замку, яким був закріплений вказаний велосипед, вартістю 7431 гривня, після чого викотив його з під`їзду на вулицю.

Надалі, ОСОБА_5 поїхав на вказаному велосипеді у невідомому напрямку, залишивши місце вчинення кримінального правопорушення, та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_8 матеріальну шкоду на суму 7431 гривню.

Крім того, ОСОБА_5 , будучи обізнаним у тому, що в Україні введений воєнний стан, 24.07.2024 близько 17:00 год., перебуваючи на сходовому майданчику першого поверху під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_5 , помітив велосипед марки «Ardis» моделі «Rocks 26" 24"». Після чого, близько 17:10 год. ОСОБА_5 , діючи умисно, повторно, будучи впевнений, що за його діями ніхто не спостерігає, з метою власного незаконного збагачення, з корисливих спонукань, розуміючи протиправність своїх дій та настання суспільно небезпечних наслідків, маючи прямий умисел на таємне викрадення чужого майна, підійшов до вказаного велосипеда, викотив його з під`їзду та разом з ним з місця кримінального правопорушення зник, чим незаконно заволодів та у подальшому розпорядився на власний розсуд.

Своїми протиправними діями ОСОБА_5 спричинив потерпілій ОСОБА_9 матеріального збитку на суму 3910 гривень.

Також, ОСОБА_5 , будучи обізнаним у тому, що в Україні введений воєнний стан, 02.08.2024 близько 07:00 год., перебуваючи на першому поверсі під`їзду № 3 будинку АДРЕСА_6 , помітив велосипед марки «Pegasus», чорного кольору, який належить ОСОБА_10 , після чого у нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_5 , з метою власного незаконного збагачення, з корисливих спонукань, розуміючи протиправність своїх дій та настання суспільно небезпечних наслідків, керуючись жагою до легкої наживи, діючи повторно, умисно, таємно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність та караність своїх дій, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, перекусивши кусачками велосипедний замок викрав велосипед марки «Pegasus», моделі «Avanti», діаметром коліс 26, чорного кольору, вартістю 4455 гривень.

Після цього, ОСОБА_5 вивіз велосипед з під`їзду, сівши на нього, попрямував у невідомому напрямку, таким чином залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_10 матеріальної шкоди на суму 4455 гривень.

Окрім того, ОСОБА_5 05.08.2024 близько 06:12 год., перебуваючи на четвертому поверсі під`їзду № 1 будинку АДРЕСА_7 , помітив велосипед марки «Crosser», моделі «Jazz 29», кількість передач 21, чорного кольору, разом із велоком`ютером дротовим марки «SIGMA» моделі «BC 8.0 WIRED», тримачем телефону на кермо велосипеду марки «ZTTO» моделі «Z-81», велофарою з сигналом серії «High decibel horn bicyle lamp» моделі «FY-336», флягою з ковпачком марки «Merida» ємкістю 680 мл, тримачем для фляги марки «Cannondale» моделі «Nylon SPEED-C», заднім велосипедним світлом марки «Onride» моделі «Dash», який належить ОСОБА_11 , після чого у нього виник злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_5 , з метою власного незаконного збагачення, з корисливих спонукань, будучи обізнаним у тому, що в Україні введений воєнний стан, керуючись жагою до легкої наживи, діючи повторно, умисно, таємно, усвідомлюючи протиправність та караність своїх дій, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, перекусивши велосипедний замок викрав зазначений велосипед, вартість 7757 гривень, разом із розміщеними на ньому речами, загальною вартістю 2889,23 гривень.

Після цього, ОСОБА_5 залишив місце вчинення кримінального правопорушення та викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав ОСОБА_11 матеріальної шкоди на загальну суму 10646,23 гривень.

Крім того, ОСОБА_5 , будучи обізнаним у тому, що в Україні введений воєнний стан, 22.09.2024 близько 21:30 год., перебуваючи поряд з будинком № 40 по вул. Генерала Григоренка в м. Вінниці, вирішив здійснити крадіжку чужого майна.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_5 , діючи умисно, повторно, з корисливих спонукань, усвідомлюючи протиправність своїх дій та настання небезпечних наслідків, керуючись жагою легкої наживи та незаконного збагачення, діючи повторно, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, зайшов через відчинені двері до приміщення під`їзду № 2 будинку АДРЕСА_8 , де на першому поверсі побачив пристебнутий тросом до перил велосипед марки «Corso» моделі «Global», вартістю 5185,60 гривень, належний малолітній ОСОБА_12 , після чого у ОСОБА_5 виник злочинний умисел на викрадення вищевказаного велосипеду.

З метою реалізації умислу на викрадення чужого майна, ОСОБА_5 за допомогою невстановленого предмета здійснив розділення тросу, яким був закріплений велосипед.

Надалі, ОСОБА_5 разом з викраденим з місця вчиненого кримінального правопорушення зник, розпорядившись ним на власний розсуд, завдавши потерпілій ОСОБА_12 матеріальну шкоду на суму 5185,60 гривень.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушення визнав та суду пояснив, що вчинив їх за обставин, викладених в обвинувальних актів. Зокрема, повідомив суду, що він викрадав велосипеди, які у подальшому збував раніше невідомим особам. На вчинення крадіжок його спонукав скрутний матеріальний стан.

Про вчинене він щиро шкодує, він мав намір відшкодувати завдані потерпілим збитки, однак не мав такої змоги.

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих йому діянь, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Потерпілі у судове засідання не з`явились, разом з тим в матеріалах справи міститься їхні письмові заяви, згідно з якими останні просять суд здійснити розгляд справи за їхньої відсутності, щодо міри покарання покладаються на розсуд суду.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 КПК дослідив й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, клопотання про дослідження яких було заявлене сторонами кримінального провадження, а саме відомості, що характеризують особу обвинуваченого, а також:

-висновок експерта № 2143/24-21 від 09.07.2024, відповідно до якого ринкова вартість досліджуваного велосипеда торгової марки «Crosser» моделі «Shadow 29», станом на момент вчинення кримінального правопорушення, а саме 15.06.2024, могла становити 8280 гривень;

-висновок експерта № 2529/24-21 від 27.08.2024, згідно з яким ринкова вартість досліджуваного гірського велосипеда торгової марки «Ardis» моделі «Rocks 26// 14//», станом на момент вчинення кримінального правопорушення, а саме 24.07.2024, становила 3910 гривень;

-висновок експерта № 2456/24-21 від 15.08.2024, відповідно до якого ринкова вартість наданого на дослідження бувшого у використанні велосипеда торгової марки «Crosser» моделі «Jazz 29», станом на момент вчинення кримінального правопорушення, а саме 05.08.2024, становила 7757 гривень;

-висновок експерта № 2604/24-21 від 22.08.2024, згідно з яким ринкова вартість велокомп?ютера дротового (спідометра велосипедного) марки «SIGMA» моделі «ВС 8.0 WIRED», бувшого у використанні, станом на момент вчинення злочину, а саме 05.08.2024, становила 996,74 гривень, тримача телефону на кермо велосипеду марки «ZTTO» моделі «Z-81» - 234,18 гривень, велофара з сигналом серії «High decibel horn bicycle lamp» - 611,04 гривень, фляги з ковпачком марки «Merida» серії «Bottle with Cap» ємкістю 680 мл - 157,50 гривень, тримача для фляги велосипедного марки «Cannondale» моделі «Nylon SPEED-C» - 443,27 гривень, заднього світла велосипедного марки «Onride» моделі «Dash» - 446,50 гривень;

-висновок експерта № СЕ-19/102-24/19353-ТР від 02.10.2024, відповідно до якого сліди пошкодження на торцевих поверхнях тросу замка для велосипеду непридатні для ідентифікації та встановлення групової належності предмету (знаряддя зламу), яким був розділений трос;

-висновок експерта № 2889/24-21 від 03.10.2024, згідно з яким ринкова вартість наданого на дослідження велосипеда торгової марки «Corso» моделі «Global», бувшого у використанні, станом на момент вчинення кримінального правопорушення, а саме 23.09.2024, становила 5185,6 гривень;

-висновок експерта № 2661/24-21 від 11.09.2024, відповідно до якого ринкова вартість наданого на дослідження бувшого у використанні велосипеда торгової марки «Pegasus» моделі «Avanti», станом на момент вчинення кримінального правопорушення, а саме 01.08.2024, становила 4455 гривень;

-висновок експерта № 1270/24-21 від 10.04.2024, згідно з яким ринкова вартість досліджуваного велосипеда торгової марки «Azimut» моделі «Nevada 26», станом на момент вчинення кримінального правопорушення, а саме 12.02.2024, становила 4793 гривні;

-висновок експерта № СЕ-19/102-24/19354-ТР від 02.10.2024, відповідно до якого сліди пошкодження на торцевих поверхнях тросу замка для велосипеду непридатні для ідентифікації та встановлення групової належності предмету (знаряддя зламу), яким був розділений трос;

-висновок експерта № 2888/24-21 від 03.10.2024, згідно з яким ринкова вартість наданого на дослідження бувшого у використанні велосипеда торгової марки «Kellys» моделі «Spider», станом на момент вчинення кримінального правопорушення, а саме 24.09.2024, становила 7431 гривню.

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані стороною обвинувачення докази, суд вважає, що у судовому засіданні був підтверджений факт таємного викрадення ОСОБА_5 майна потерпілих. Зокрема, обвинувачений у судовому засіданні зазначених обставин не заперечував, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень.

Суд також враховує, що на час заволодіння майном потерпілих обвинувачений вважав, що за його діями ніхто не спостерігає. Зазначені показання ОСОБА_5 в судовому засіданні сторонами кримінального провадження не оспорювались. Тому суд вважає, що заволодіння майном потерпілих відбулось саме таємно, тобто шляхом вчинення крадіжок.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», згідно з якими крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

Суд у судовому засіданні встановив, що після заволодіння велосипедами потерпілих ОСОБА_5 розпоряджався ними на власний розсуд, а саме збував раніше невідомим особам. Тому суд дійшов до переконання, що в діях обвинуваченого наявні ознаки саме закінчених кримінальних правопорушень.

Крім того, вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого, суд враховує таке.

Згідно з пред`явленим ОСОБА_13 обвинуваченням останній заволодів велосипедами потерпілих, вартість яких становила 4793 гривні, 8280 гривень, 7431 гривню, 3910 гривень,4455 гривень, 10646,23 гривень та 5185,6 гривень. Обвинувачений зазначених обставин у судовому засіданні не оспорював. Крім того, на підтвердження вартості викраденого обвинуваченим майна прокурор надала суду ряд висновків проведених у кримінальному провадженні судово-товарознавчих досліджень, зміст яких викладений вище. При цьому суд враховує, що Верховний Суд (далі ВС) у постанові від 28.05.2020 (справа № 333/2953/18) зауважив, що призначення експертизи у кожному кримінальному провадженні для визначення розміру збитків, завданих кримінальним правопорушенням, має обмежений характер, оскільки не стосується тих випадків, коли предметом злочину є гроші або інші цінні папери, що мають грошовий еквівалент, а також коли розмір матеріальних збитків, шкоди, заподіяних кримінальним правопорушенням, можливо достовірно встановити без спеціальних знань. Отже, вартість викраденого майна встановлена на підставі проведення товарознавчих досліджень (експертиз). Тому, аналізуючи надані суду матеріали, суд вважає, що в судовому засіданні підтверджений розмір заподіяної кримінальним правопорушенням потерпілим шкоди у зазначених вище розмірах.

Згідно з пунктом 5 Підрозділу 1 Перехідних положень Податкового кодексу України (далі ПК) визначено, що у разі, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Відповідно до підпункту 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV ПК з урахуванням норм абзацу першого підпункту 169.4.1 пункту 169.4 цієї статті платник податку має право на зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отримуваного від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги у розмірі, що дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року, - для будь-якого платника податку.

Тобто розмір податкової соціальної пільги в розумінні пункту 5 Підрозділу 1 Перехідних положень ПК дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), встановленому законом на 1 січня звітного податкового року.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на один місяць для працездатних осіб з 1 січня 2025 року становить 3028 гривень. Отже, розмір податкової соціальної пільги у 2025 році для кримінально-правової кваліфікації становить 1514 гривень.

Зі змісту частини другої статті 11 Кримінального кодексу України (далі КК) випливає, що не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі.

Відповідно до приписів статті 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення відповідальність за дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати настає, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить до 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (далі НМДГ). Натомість згідно з приміткою 2 до статті 185 КК у статтях 185, 186, 189 та 190 цього Кодексу значна шкода визнається із врахуванням матеріального становища потерпілого та якщо йому спричинені збитки на суму від ста до двохсот п`ятдесяти НМДГ.

Отже, для вирішення питання щодо наявності в діяннях ОСОБА_5 ознак кримінального правопорушення або ж ознак адміністративного правопорушення необхідно визначити, чи перевищує вартість викраденого ним майна 2 НМДГ, тобто 3028 гривень.

Як суд вже зазначив вище, в судовому засіданні підтверджений розмір заподіяної потерпілим шкоди, що у кожному випадку перевищує 3028 гривень. Тобто вартість викраденого обвинуваченим майна на момент його викрадення (момент вчинення кримінальних правопорушень) перевищувала 2 НМДГ. А тому суд дійшов до переконання, що в діях обвинуваченого наявні ознаки саме кримінально караних діянь.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченого такої кваліфікуючої ознаки як вчинення кримінального правопорушення повторно, суд вважає за доцільне зауважити таке.

У примітці 1 до статті 185 КК зазначено, що у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-який із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 32 КК повторністю кримінальних правопорушень визнається вчинення двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини цього Кодексу.

Зі змісту частини першої статті 88 КК випливає, що особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. При цьому частиною другою зазначеної статті визначено, що судимість має правове значення у разі вчинення нового кримінального правопорушення, а також в інших випадках, передбачених законами України.

У постанові від 14.09.2020 (справа № 591/4366/18) ВС зауважив, що єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою «повторно» без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки «повторно», є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні.

Отже, як зазначив ВС, у ситуації, коли в одному кримінальному провадженні розглядається два і більше епізоди вчинення тотожних чи однорідних кримінальних правопорушень, для повторності кримінальних правопорушень не має значення, була чи не була особа засуджена за раніше вчинене кримінальне правопорушення.

З наданих прокурором доказів убачається, що ОСОБА_5 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, зокрема за вчинення майнових злочинів, зокрема за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених статтями 185 та 187 КК. При цьому судимості за зазначені кримінальні правопорушення на цей час, а також на час вчинення інкримінованих ОСОБА_5 діянь не погашені.

Крім того, в межах цього кримінального правопорушення ОСОБА_5 одночасно обвинувачується у вчиненні семи епізодів крадіжки.

З огляду на приписи статті 32 КК та правовий висновок, зроблений ВС у зазначеній вище постанові, суд дійшов до переконання, що в діях ОСОБА_5 наявні ознаки повторності.

Крім того, суд враховує, що відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 затвердженого Законом України № 2102 -IX від 24.02.2022 в Україні введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому строк дії воєнного стану був неодноразово продовжений і діє по теперішній час.

Отже, інкриміновані ОСОБА_5 діяння, були вчинені останнім під час дії воєнного стану.

З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що дії ОСОБА_5 за фактом заволодіння велосипедами потерпілих охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною четвертою статті 185 КК, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжки), кваліфікуючими ознаками якого є вчинення кримінального правопорушення повторно, в умовах воєнного стану.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд бере до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що ОСОБА_5 вчинив ряд тяжких ненасильницьких злочинів проти власності, винуватість у вчиненні яких визнав, надавши суду чіткі та послідовні показання, при цьому у вчиненому розкаявся. Крім того, суд враховує, що ОСОБА_5 на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання скарг на останнього не надходило.

Разом з тим, у судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_5 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення майнових злочинів. Незважаючи на відбуття призначених покарань, ОСОБА_5 належних висновків для себе не зробив та продовжив свою протиправну поведінку, вчинивши сім епізодів аналогічних кримінальних правопорушень.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченого обставин, що обтяжують його покарання, суд враховує роз`яснення, надані в пункті 19 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецидив злочинів та їх правові наслідки» № 7 від 04.06.2010, згідно з якими у разі якщо рецидив злочинів утворює одночасно і їх повторність, яка передбачена у статті чи частині статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, то за змістом частини четвертої статті 67 КК як повторність, так і рецидив злочинів суд не може ще раз враховувати при призначенні покарання як обставину, що його обтяжує.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 07.06.2018 (справа № 203/921/16-к).

Згідно зі статтею 34 КК рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Як суд вже зазначив вище, ОСОБА_5 раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності. Поряд із судимостями за вчинення майнових кримінальних правопорушень, передбачених статтями 185 та 187 КК, обвинувачений 11.04.2024 був засуджений вироком Вінницького міського суду Вінницької області за частиною першою статті 309 КК, що не утворює в його діях повторності, однак свідчить про наявність в його діях ознак рецидиву злочинів.

Крім того, вирішуючи питання щодо наявності в діях обвинуваченого обставин, що обтяжують його покарання, суд також враховує таке.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 67 КК вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини, при призначенні покарання визнається обставиною, яка обтяжує покарання.

При цьому частиною другою статті 67 КК регламентовано, що суд має право, залежно від характеру вчиненого кримінального правопорушення, не визнати будь-яку із зазначених у частині першій статті 67 КК обставин, за винятком обставин, зазначених у пунктах 2, 6, 6-1, 7, 9, 10, 12 такою, що обтяжує покарання, навівши мотиви свого рішення у вироку.

За результатом судового розгляду, пред`явлені ОСОБА_5 обвинувачення, знайшли своє підтвердження у повному обсязі. У тому числі, в судовому засіданні було доведено, що одне з кримінальних правопорушень обвинувачений вчинив стосовно малолітньої ОСОБА_12 . ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначеної обставини не заперечував. Саме тому суд вважає, що у судовому засіданні доведений факт вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення стосовно малолітньої дитини.

Отже, обставинами, які обтяжують покарання обвинуваченого, є рецидив злочинів та вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини.

З урахуванням наведеного, конкретних обставин справи, особи обвинуваченого, його негативного ставлення до вчиненого, обставин, які пом`якшують та обтяжують його покарання, думки потерпілих щодо міри покарання, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Санкція частини четвертої статті 185 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років.

Як вже суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) вказав, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. У ході судового розгляду кримінального провадження не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні. При цьому, зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, у тому числі ті, що обтяжують його покарання, суд вважає за можливе призначити обвинуваченому відносно тривалий строк кримінального покарання, визначений санкцією кримінального закону.

Разом з тим, як вже суд зазначив вище, стороною обвинувачення надана копія вироку Вінницького міського суду Вінницької області від 11.04.2024, згідно з яким ОСОБА_5 був засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 309 КК до покарання у виді 2 років обмеження волі з іспитовим строком 2 рік. Інкриміновані ОСОБА_5 діяння останнім вчинені 12.02.2024, тобто до засудження за попереднім вирок, та 15.06.2024, 23.07.2024, 24.07.2024, 02.08.2024, 05.08.2024 та 22.09.2024, тобто під час іспитового строку.

Зі змісту частини третьої статті 78 КК випливає, що у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

При цьому, частиною першою статті 71 КК регламентовано, що у разі, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Слід зазначити, що у постанові від 23.10.2018 (справа № 202/1154/17) ВС зазначив, що норма частини першої статті 71 КК містить імперативну вимогу про призначення судом покарання за сукупністю вироків (шляхом повного або часткового приєднання до покарання, призначеного за новим вироком, невідбутої частини покарання за попереднім вироком) у випадку, коли засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин. Тобто приєднання невідбутої частини покарання, призначеного за попереднім вироком, є обов`язком суду, який призначає покарання за сукупністю вироків.

У випадку ж вчинення нового злочину до закінчення іспитового строку при звільненні від відбування покарання з випробуванням невідбутою частиною покарання є раніше призначене покарання в його повному обсязі, оскільки на момент вчинення нового злочину воно ще не відбувалось засудженим.

Тому, зважаючи на викладене, вирішуючи питання щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_5 остаточного покарання врахуванню підлягає покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11.04.2024, невідбута частина якого становить 2 роки обмеження волі.

При цьому, суд враховує приписи підпункту «б» пункту 1 частини першої статті 72 КК, відповідно до яких при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають два дні обмеження волі.

Отже, зважаючи на положення статей 71, 72 КК, суд дійшов до переконання, що в цьому випадку ОСОБА_14 шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11.04.2024 необхідно призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення від відбування кримінального покарання з випробуванням суд бере до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, ВС зауважував, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Суд при цьому враховує, що у постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) ВС зауважив, що неготовність до самокерованої правослухняної поведінки виключає призначення покарання, не пов`язаного з ізоляцією від суспільства. Також у постанові від 19.07.2018 (справа № 755/6254/17) ВС зазначив, що наявність попередніх судимостей, за якими особу було звільнено від відбування покарання з випробуванням є перепоною для застосування щодо такої особи положень статті 75 КК.

Отже, суд враховує ту обставину, що обвинувачений ОСОБА_5 вчинив ряд умисних злочинів в період іспитового строку, його вчинення відбулось протягом нетривалого часу після набрання попереднім вироком законної сили, а тому суд дійшов до переконання, що правові підстави для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного покарання з випробуванням відсутні, а виправлення останнього без ізоляції від суспільства не можливе.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання.

Отже, суд вважає, що строк відбування призначеного обвинуваченому покарання слід рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Разом з тим, відповідно до частини п`ятої статті 72 КК попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

З матеріалів кримінального провадження випливає, що під час досудового розслідування ОСОБА_5 26.09.2024 був затриманий на виконання ухвали суду про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Надалі, 23.11.2024 згідно з довідкою про звільнення ОСОБА_5 був звільнений зі слідчого ізолятора.

Під час судового розгляду у зв`язку із ухиленням обвинуваченого від явки до суду суд своєю ухвалою оголосив розшук ОСОБА_5 та надав дозвіл на його затримання з метою приводу у судове засідання для розгляду клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

29.05.2025 ОСОБА_5 був затриманий та доставлений до суду. Цього ж дня за результатом розгляду клопотання прокурора суд застосував до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання від вартою.

Отже, враховуючи приписи частини п`ятої статті 72 КК, суд вважає за доцільне строк перебування обвинуваченого під вартою (строк попереднього ув`язнення) з 26.09.2024 по 23.11.2024 та з 29.05.2025 по день набрання вироком законної сили необхідно зарахувати до строку призначеного йому покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Крім того, відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою також зазначається рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Згідно з пунктом 9 частини другої статті 131 КПК заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема запобіжні заходи.

Зі змісту частини четвертої статті 196 КПК випливає, що слідчий суддя, суд зобов`язаний визначити в ухвалі про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або домашнього арешту дату закінчення її дії у межах строку, передбаченого цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою статті 197 цього Кодексу.

При цьому частиною першою статті 197 КПК регламентовано, що строк дії ухвали слідчого судді, суду про тримання під вартою або продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Слід також зауважити, що статтею 199 КПК регламентований порядок продовження строку тримання під вартою. Зокрема, частиною першою статті 199 КПК визначено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. А зі змісту частини другої статті 199 КПК виливає, що клопотання про продовження строку тримання під вартою подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого здійснюється досудове розслідування, а в кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду, - до Вищого антикорупційного суду.

Як вже суд зазначив вище, під час судового розгляду до ОСОБА_5 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Вирішуючи питання щодо застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу до набрання вироком законної сили, суд вважає за доцільне також зауважити таке.

У пункті 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України (далі КС) від 23.11.2017 (справа № 1-28/2017) КС зауважив, що продовження судом під час підготовчого судового засідання застосування заходів забезпечення кримінального провадження щодо запобіжних заходів у виді домашнього арешту та тримання під вартою за відсутності клопотань прокурора порушує принцип рівності усіх учасників судового процесу, а також принцип незалежності та безсторонності суду, оскільки суд стає на сторону обвинувачення у визначенні наявності ризиків за статтею 177 КПК, які впливають на необхідність продовження домашнього арешту або тримання під вартою на стадії судового провадження у суді першої інстанції. Коли суддя за відсутності клопотань сторін (прокурора), як зауважив КС, ініціює питання продовження тримання обвинуваченого під вартою або домашнім арештом, він виходить за межі судової функції і фактично стає на сторону обвинувачення, що є порушенням принципів незалежності і безсторонності судової влади.

Хоча зазначені висновки КС висловлені щодо продовження строку застосованого запобіжного заходу під час підготовчого судового засідання, суд вважає зазначені висновки прийнятними і в частині, що стосується доцільності продовження застосованого запобіжного заходу щодо засудженої особи (при постановленні вироку).

Разом з тим, суд вважає за доцільне зауважити, що ЄСПЛ у пункті 31 рішення від 04.06.2015, яке набуло статусу остаточного 04.09.2015 (справа «Руслан Яковенко проти України» /Заява № 5425/11/ (далі Рішення № 5425/11) зауважив, що починаючи з дати постановлення вироку (навіть якщо лише судом першої інстанції), підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції [про захист прав людини і основоположних свобод].

У пункті 32 Рішення № 5425/11 ЄСПЛ зауважив, що у такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання. Проте, коли виникають нові питання щодо законності такого тримання під вартою, знову застосовується пункт 4 статті 5 Конвенції (рішення у справі «Стоїчков проти Болгарії» (Stoichkov v. Bulgaria), заява № 9808/02, пп. 64 та 65, від 24.03.2005).

ЄСПЛ у пункті 46 Рішення № 5425/11 звертає увагу на те, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції, з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть якщо він ще не набрав законної сили і його можна оскаржити. У зв`язку з цим Суд доходить висновку, що словосполучення «після засудження» не може тлумачитися як таке, що обмежується вироком, який набрав законної сили, оскільки це виключатиме випадки затримання під час судового засідання осіб, яких за результатами судового розгляду було засуджено і які на такий судовий розгляд з`явилися, ще будучи вільними, незалежно від доступних їм засобів юридичного захисту (рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany), від 27.06.1968, С. 23, п. 9, Series А № 7). Більше того, особа, засуджена судом першої інстанції, яка перебуває під вартою до закінчення строку оскарження вироку, не може вважатися такою, що перебуває під вартою з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення за підпунктом «c» пункту 1 статті 5 Конвенції (див., зокрема, рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), заява № 27561/02, п. 25, від 16.01.2007).

Також у пункті 47 Рішення № 5425/11 ЄСПЛ зауважив, що у своїй практиці Суд неодноразово зазначав, що він бере до уваги значні розбіжності серед держав - учасниць Конвенції стосовно питання про те, чи розпочинається відлік строку відбування покарання особою, засудженою судом першої інстанції, тоді як розгляд апеляційної скарги ще триває. Проте Суд повторно зазначає, що важливі гарантії статті 5 Конвенції не залежать від національного законодавства (рішення у справі «Б. проти Австрії» (В. v. Austria), від 28.03.1990, п. 39, Series А № 175, та вищенаведене рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26). Отже, навіть якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції (рішення у справі «Сольмаз проти Туреччини» (Solmaz v. Turkey), п. 26).

Саме тому суд вважає, що правові підстави для зазначення у вироку суду застережень, передбачених частиною першою статті 197 КПК, щодо строку дії судового рішення про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відсутні.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, згідно з наданими представником сторони обвинувачення ухвалами слідчих суддів від 04.04.2024, 05.04.2024 та 09.08.2024 на речові докази у кримінальному провадженні був накладений арешт, який доцільно скасувати.

Згідно з частиною другою статті 124 КПК судові витрати необхідно покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених частиною четвертою статті 185 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Відповідно до частини першої статті 71, частини першої статті 72 Кримінального кодексу України шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання за вироком Вінницького міського суду Вінницької області від 11.04.2024 призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 6 (шести) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Строк відбування призначеного покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід, застосований до ОСОБА_5 у вигляді тримання під вартою, - залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Згідно з частиною п`ятою статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати до строку призначеного ОСОБА_5 покарання строк попереднього ув`язнення з 26.09.2024 по 23.11.2024 та з 29.05.2025 по день набрання вироком законної сили з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.

Речові докази:

- велосипед чорного кольору марки «Crosser», який повернутий на відповідальне зберігання ОСОБА_11 , - залишити останній;

- велосипед торгової марки «Corso» моделі «Global» чорно-червоного кольору та трос-замок чорного кольору для велосипеду, які повернути на відповідальне зберігання ОСОБА_15 , - залишити останній;.

- велосипед торгової марки «Kellys» чорно кольору з червоними вставками та велосипедний замок марки «Флагман» у пошкодженому стані, які передані на відповідальне зберігання ОСОБА_8 , - залишити останній;

- комплектуючі деталі, обід із касетою у корпусі чорного кольору від велосипеда марки «Azimut Nevada 26», велосипедну раму у зборі із вилкою та кермом, які передані на зберігання до кімнати речових доказів Відділу поліції № 2 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області, - повернути ОСОБА_6

- 5 DVD-диска з відеозаписами, які приєднані до матеріалів кримінального провадження, - залишити у справі;

- 3 СD-R-диска з відеозаписами, який приєднаний до матеріалів кримінального провадження, - залишити у справі.

Арешт, накладений на речові докази на підставі ухвал слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 04.04.2024, 05.04.2024, 09.08.2024, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 17726 (сімнадцять тисяч сімсот двадцять шість) гривень 40 (сорок) копійок витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, у той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було под ано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: