ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1034/25 Справа № 206/11/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 на вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року у кримінальному провадженні № 0002510 від 12 жовтня 2016 року стосовно

ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в сел. Заокський, Заокського району, Тульської області, громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 194 Кримінального кодексу України,

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в сел. Заокський, Заокського району, Тульської області, громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 194 Кримінального кодексу України (далі - КК),

за участю:

прокурора ОСОБА_11

обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9

захисника ОСОБА_7

потерпілого ОСОБА_12

представника потерпілого

(в режимі відеоконференції) ОСОБА_8

ВСТАНОВИВ:

Обставини, встановлені рішенням суду першої інстанції, короткий зміст оскарженого рішення.

Вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року:

ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 194 КК та йому призначено покарання:

- за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч. 2 ст. 289 КК у виді позбавлення волі строком на 6 років без конфіскації майна;

- за ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 194 КК у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Відповідно до ст. 71 КК за сукупністю вироків, до покарання призначеного за даним вироком, повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.08.2015, за вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.08.2015, які приведені до виконання ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04.12.2015 та остаточно призначено ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі строком на 16 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю.

ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 194 КК та йому призначено покарання:

- за п. п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч. 4 ст. 187 КК у виді позбавлення волі строком на 10 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю;

- за ч. 2 ст. 289 КК у виді позбавлення волі строком на 6 років без конфіскації майна;

- за ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 194 КК у виді позбавлення волі строком на 4 роки позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задоволений частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_12 завдану матеріальну шкоду в розмірі 40 143 грн 52 коп та моральну шкоду в розмірі 800 000 грн 00 коп. В інший частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в розмірі по 2 615 грн 20 коп з кожного та в розмірі 880 грн 40 коп з кожного.

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнані винуватими у вчиненні умисного вбивства, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині вчинене з корисливих мотивів; в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині вчинене за попередньою змовою групою осіб; в розбої, тобто нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень; в незаконному заволодінні транспортним засобом, вчиненому за попередньою змовою групою осіб та в закінченому замаху на умисне пошкодження майна, вчинене шляхом підпалу за наступним обставин.

11.10.2016 в період з 23 год 00 хв до 23 год 30 хв, реалізуючи свій умисел, спрямований на розбійний напад та умисне вбивство іншої людини з метою заволодіння майном потерпілого, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 прибули до стоянки таксі, яка розташована в районі перехрестя вул. Володимира Великого і вул. Ламаної у м. Дніпро, де у зазначений час перебував водій таксі ОСОБА_13 у своєму автомобілі «Деу Ланос» (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ).

Визначивши водія таксі ОСОБА_13 як жертву розбійного нападу та подальшого умисного вбивства ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , приховуючи свої злочинні наміри, запропонували потерпілому ОСОБА_13 відвезти їх на житловий масив «Одинківка» у м. Дніпро, на що останній дав свою згоду.

12.10.2016 в період часу з 00 год 30 хв до 01 год 00 хв, ОСОБА_10 , ОСОБА_9 з корисливих мотивів, під час руху на вказаному автомобілі по вул. Рощинській у м. Дніпро біля будинку № 31 попросив потерпілого ОСОБА_13 зупинити автомобіль під приводом відправити природні потреби, а після зупинки транспортного засобу завдав ОСОБА_13 предметом, якій мав колючо-ріжучі властивості два удари в лівий та правий плечові суглоби, спричинивши два проникаючих сліпих колото-різаних поранення, які за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

У відповідь на завдані удари ОСОБА_13 став захищатися, ухиляючись від ударів та завдаючи удари руками у відповідь. В ході обопільної бійки ОСОБА_9 разом із потерпілим опинилися на узбіччі проїзної частини вул. Рощинської в м. Дніпро поблизу будинку № 31, де ОСОБА_9 знаходячись зверху на потерпілому, наніс йому не менше 10 ударів кулаками по голові і тулубу, спричинивши ОСОБА_13 тілесні ушкодження.

В свою чергу ОСОБА_10 , діючи спільно із ОСОБА_9 з єдиними умислом, спрямованим на позбавлення життя ОСОБА_13 , передав ОСОБА_10 побутовий ніж, який належав потерпілому та знаходився в салоні автомобіля.

ОСОБА_9 , доводячи до кінця свій умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_13 , наніс останньому 10 ударів вказаним ножем в шию, чим спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді 10 сліпих колото-різаних поранень правої та лівої бічних поверхонь шиї з ушкодженням поверхневих та глибоких судин, які ускладнилися гострою крововтратою та від яких наступила смерть ОСОБА_13 .

Згідно висновку судово-медичної експертизи 1902/535-Е від 04.11.2016 виявлені у потерпілого тілесні ушкодження у вигляді численних колото-різаних ран шиї розділенню не підлягають та у своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню.

Вчинивши розбійний напад на потерпілого та його подальше умисне вбивство, ОСОБА_9 разом із ОСОБА_10 на автомобілі потерпілого відвезли труп ОСОБА_13 на ділянку місцевості, яка розташована в балці між селами Олександрівка та Любимівка Дніпровського району Дніпропетровської області поблизу кошари, після чого заволоділи речами та грошовими коштами потерпілого на загальну суму 4120 грн, якими розпорядилися на власний розсуд.

Продовжуючи вчиняти злочини, 12.10.2016 в період часу з 00 год 30 хв до 01 год 00 хв, знаходячись біля будинку № 31 по вул. Рощінській у м. Дніпро, після вчинення розбійного нападу та умисного вбивства ОСОБА_13 , реалізуючи свій умисел, ОСОБА_9 наказав ОСОБА_10 сісти за кермо автомобіля «Деу Ланос» та покинути місце злочину.

В свою чергу, ОСОБА_10 діючи за попередньою змовою із ОСОБА_9 , який розташувався на задньому сидінні автомобіля, керуючи автомобілем «Деу Ланос», відвезли труп потерпілого ОСОБА_13 на ділянку місцевості, яка розташована поблизу кошари в балці між селами Олександрівка та Любимівка Дніпровського району Дніпропетровської області.

Таким чином, ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , діючи умисно, незаконно заволоділи транспортним засобом - автомобілем «Деу Ланос», середня ринкова вартість якого складає 108 674 грн. 72 коп.

Продовжуючи вчиняти злочини, 12.10.2016 в період часу з 00 год 30 хв, реалізуючи злочинний умисел на знищення автомобіля «Деу Ланос», який належав потерпілому з метою приховання слідів злочину, ОСОБА_9 діючи узгоджено із ОСОБА_10 підпалив переднє пасажирське сидіння, після чого, розраховуючи на те, що вказаний автомобіль буде знищено полум`ям, разом із останнім покинули місце злочину.

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , виконавши усі дії, які вважали необхідними для знищення майна потерпілого ОСОБА_13 , довести до кінця свій злочинний умисел, не змогли з причин, які не залежали від їх волі, а саме, через затухання полум`я в салоні автомобіля, внаслідок чого транспортний засіб не було знищено, а лише пошкоджено.

Внаслідок вказаних протиправних дій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 було заподіяно матеріальну шкоду розмір якої становить 54 670 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальненні доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду змінити вирок суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та виключити з мотивувальної частини вироку показання свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Зазначає, що свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 не допитувались безпосередньо в судовому засіданні, а їх показання були отримані внаслідок дослідження аудіо-, відеозапису 04.06.2024 показань, які вони надавали під час попереднього судового розгляду. Посилається на порушення судом першої інстанції вимог п. 16 ст. 7, ч. 4 ст. 95, ст. 225 КПК, які регламентують принцип безпосереднього дослідження доказів та отримання показань від свідків усно в судовому засіданні. Поважні причини неможливості безпосереднього допиту вказаних свідків судом не перевірялась. Адреси місця проживання свідків встановлені, проте сторона захисту не вживала заходу для забезпечення їх явки в судове засідання для їх безпосереднього допиту судом. Тому відсутні підстави для прийняття показань вказаних свідків, які вони надавали в судовому засіданні попередньому складу суду як доказу у даному провадженні, у зв`язку з чим суд не міг мотивувати свої висновки з посиланням на такі показання.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок суду скасувати та закрити кримінальне провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Також зазначає, якщо суд апеляційної інстанції вважає необхідним скерувати кримінальне провадження на новий розгляд в суд першої інстанції, то сторона захисту не буде заперечувати проти такого рішення.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що сторона захисту не погоджується з правовою кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_9 , який визнавав себе винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, а злочини, передбачені ч. 4 ст. 187, п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 не вчиняли. Також у матеріалах кримінального провадження відсутні докази вчинення умисного вбивства за попередньою змовою групою осіб. Як доказ винуватості останніх у вчиненні інкримінованих обвинуваченим злочинів, суд послався тільки на показання ОСОБА_10 під час слідчого експерименту від 14.10.2016, інших прямих доказів у вироку не наведено. Захисник зазначає, що під час всього судового провадження обвинувачені давали показання, що до і під час проведення вказаного слідчого експерименту оперативні співробітники поліції змусили їх дати такі показання, застосувавши до них фізичне насильство і психологічні погрози. Застосування недозволених методів підтверджується відеозаписом допитів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 від 13.10.2016 і відеозаписом слідчих експериментів на яких видно у останніх тілесні ушкодження. Також застосування насильства до обвинувачених підтверджується документами з ізолятора тимчасового тримання та слідчого ізолятора. Проте такі заяви обвинувачених залишились без перевірки судом першої інстанції, який у вироку зазначив тільки про те, що обвинувачені не звертались з відповідними заявами і тілесні ушкодження останніх не зафіксовані, проте такий висновок суду спростовується матеріалами справи в яких міститься висновок і матеріали перевірки за зверненням ОСОБА_10 щодо можливих неправомірних дій працівників поліції. Зауважує, що усі дії по нанесенню потерпілому тілесних ушкоджень від яких останній помер, не пов`язані ні з корисливим мотивом і не є нападом з метою заволодіння чужим майном за попередньою змовою групою осіб, тому їх дії не можуть кваліфікуватись за п. 6, 12 ч. 2 ст. 115 та ч. 4 ст. 187 КК.

Також захисник посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону під час збору доказів стороною обвинувачення, а саме: протокол огляду місця події та додаткового огляду місця події автомобіля ДЕУ від 12.10.2016 під час чого були вилучені речі, проте прокурор і слідчий не звернулись з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді, чим порушили вимоги ч. 3 ст. 233, ч. 2 ст. 234, ч. 2 ст. 237 КПК, тому відомості отримані в результаті цих слідчих дій є недопустимими доказами; посилається на недопустимість доказів з тих підстав, що досудове розслідування проведено неуповноваженим слідчим, а постанова від 12.10.2016 яку прокурор долучив до справи в судовому засіданні 17.05.2022 є сфальсифікованою, оскільки за змістом відрізняється від постанови датованою цією ж датою, наявної в матеріалах досудового розслідування; зазначає, що слідча ОСОБА_16 та ОСОБА_17 не були включені до групи слідчих, проте проводили слідчі дії, у зв`язку з чим були неуповноваженими слідчими і всі докази зібрані цими слідчими є недопустимими доказами за правилом плодів отруйного дерева.

В апеляційній скарзі представник потерпілого просить вирок суду скасувати з підстав невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого ОСОБА_9 внаслідок м`якості та неправильного вирішення цивільного позову і просить ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому ОСОБА_9 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке належить йому на праві власності. В частині вирішення цивільного позову просить стягнути з обвинувачених солідарно 1 446 120 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди потерпілого ОСОБА_12 .

Вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки відомостям про особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який раніше неодноразово судимий, в період незнятої та непогашеної судимості вчинив умисні тяжкі та особливо тяжкі злочини, в тому числі проти життя та здоров`я особи, вказане, на думку захисника, свідчить про, що призначенні раніше покарання не не вплинули на його виправлення та не запобігли вчиненню ним нових злочинів. Останній не має постійного джерела доходу, що є причиною вчинення вчинення ним нових злочинів проти власності з метою власного існування за рахунок протиправного заволодіння чужим майном. Суд не врахував належним чином відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність двох обставин, які обтяжують покарання. Також суд не врахував активну роль ОСОБА_9 у вчиненні вказаних злочинів та характери вчиненого злочину, які свідчать про виняткову суспільну небезпеку особи ОСОБА_9 та обставини даного кримінального провадження і відомості про особу ОСОБА_9 дають підстави для застосування до нього покарання виключно у виді довічного позбавлення волі. Також зазначає, що суд не врахував глибину душевних страждань потерпілого у зв`язку зі смертю батька та не обґрунтовано зменшив розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної останньому.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор підтримав частково апеляційні скарги, просив їх задовольнити частково, скасувати вирок та призначити новий розгляд в суді першої інстанції. Заперечував проти задоволення апеляційної скарги представника потерпілого.

Обвинувачені та їх захисник підтримали апеляційну скаргу захисника, заперечували проти задоволення скарг прокурора та представника потерпілого, просили відмовити в їх задоволенні, а вирок суду просили скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Представник потерпілого просив задовольнити подану ним апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, а щодо апеляційної скарги прокурора вирішити на розсуд суду.

Потерпілий підтримав апеляційну скаргу свого представника і просив її задовольнити.

Мотиви апеляційного суду.

Відповідно до ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, висновки суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновків про їх часткову обґрунтованість, виходячи з наступного.

Підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є: неповнота судового розгляду; невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження (п. 1, 2 ч. 1 ст. 409 КПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 411 КПК cудове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення (ч. 1 ст. 410 КПК).

Суд першої інстанції, при викладенні у вироку доказів на підтвердження встановлених обставин, допустив при їх оцінці вибірковість та залишив поза увагою обставини, які мають істотне значення для висновків суду та ухвалення законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення.

В суді першої інстанції сторона захисту зауважувала, що докази винуватості ОСОБА_18 у вчиненні інкримінованих обвинуваченим злочинів ґрунтуються тільки на показання ОСОБА_10 під час слідчого експерименту від 14.10.2016, інших прямих доказів у вироку не наведено. Захисник зазначає, що під час всього судового провадження обвинувачені давали показання, що до і під час проведення вказаного слідчого експерименту оперативні співробітники поліції змусили їх дати такі показання, застосувавши до них фізичне насильство і психологічні погрози. Застосування недозволених методів підтверджується відеозаписом допитів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 від 13.10.2016 і відеозаписом слідчих експериментів на яких видно у останніх тілесні ушкодження. Також застосування насильства до обвинувачених підтверджується документами з ізолятора тимчасового тримання та слідчого ізолятора. Проте такі заяви обвинувачених залишились без перевірки судом першої інстанції.

Вказані доводи сторона захисту повторила і в суді апеляційної інстанції.

Спростовуючи такі твердження сторони захисту, суд першої інстанції, обмежився формальними посиланнями, що колегія суддів не бере до уваги доводи обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 щодо застосування до них фізичного впливу з боку правоохоронців із метою змусити їх зізнатися у вчиненні вбивства, адже постановою слідчого другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві від 23 грудня 2020 року було закрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, яке було розпочато за ухвалою суду щодо перевірки доводів обвинуваченого ОСОБА_9 про його катування та порушення його прав під час здійснення досудового розслідування. Дана постанова обґрунтована тим, що в ході розслідування кримінального провадження не здобуті жодні докази про застосування будь-яких незаконних методів під час досудового розслідування до ОСОБА_9 . Також, як не було встановлено судом із наявних в матеріалах справи доказів що до обвинуваченого ОСОБА_10 застосовувались якісь незаконні методи ведення слідства, оскільки за весь час досудового слідства останнім не подавалось жодної скарги, не фіксувалось наявність якихось тілесних ушкоджень.

Проте апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку, виклавши зміст вказаних доводів, належним чином їх не перевірив, переконливих мотивів для їх спростування не навів та не зазначив обґрунтованих підстав, через які залишив їх поза увагою.

Так, сторона захисту наполягала на необхідності належної перевірки застосування відносно обвинувачених заходів фізичного та психічного впливу правоохоронцями, оскільки при прийнятті рішень за результатами перевірки зазначеного, на які посилався суд, визнаючи такі доводи безпідставними.

Суд послався у вироку на постанову слідчого другого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташоване у місті Полтаві від 23 грудня 2020 року, якою було закрито кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК, яке було розпочато за ухвалою суду щодо перевірки доводів обвинуваченого ОСОБА_9 про його катування та порушення його прав під час здійснення досудового розслідування.

Хоча суд і доручив проведення досудового розслідування розслідування за заявами ОСОБА_18 , проте поза увагою суду залишився зміст самої постанови слідчого та якість проведеного досудового розслідування.

Згідно з постановою про закриття кримінального провадження, з неї слідує, що заявники навіть не були допитані слідчим, а сама постанова не відповідає вимогам ст. 110 КПК щодо її обґрунтованості та вмотивованості (т. 10 а.с. 42-44, 50-54).

Суд першої інстанції, спростовуючи зазначені доводи в ухвалі, обмежився твердженням про наявність у справі постанов про закриття кримінального провадження від 23 грудня 2020 року зазначив, що в зв`язку з тим, що зазначені постанови не були оскарженими заявниками та стороною захисту, то відсутні підстави піддавати сумніву викладені в них обставини.

Однак, з наведеним висновком колегія суддів погодиться не може з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 46 Європейської конвенції з прав людини та ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини`рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання Україною.

Виходячи із положень статті 3 Конвенції, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (правова позиція ЄСПЛ, викладена в рішеннях у справах «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року), «Олексій Михайлович Захарків проти України» (рішення від 24 червня 2010 року), «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 і квітня 2011 року).

Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року) та у справі «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень в порушення ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.

Наведені положення Конвенції та практика Європейського суду з прав людини не були враховані судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження за обвиунваченням Новицьких щодо застосування заходів фізичного та психічного впливу працівниками правоохоронних органів під час досудового розслідування і неналежної та неефективної перевірки їх заяв органом досудового розслідування про це, оскільки як видно зі змісту постанов від 23 грудня 2020 року, при розгляді вказаної заяви, жодного разу з приводу викладених у зверненнях обставинах не були допитані самі заявники.

Перевірка доводів щодо незаконних методів ведення слідства має суттєве значення для прийняття законного та обґрунтованого судового рішення, і формальний підхід до перевірки таких тверджень є неприпустимим, адже, установивши та визнавши порушення прав особи, надалі суд має встановити, чи вплинули вони на загальну справедливість судового розгляду, чи мали своїм наслідком обмеження її прав, пов`язаних із процесом доказування (представленням та доведенням своєї правової позиції перед судом), і чи є достатньою сукупність доказів, що залишилася після виключення з обсягу доказової бази доказів, отриманих унаслідок істотного порушення прав та свобод людини, для підтвердження або спростування доведеності вини особи в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях. Такий підхід цілком узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року (справа № 1-4/06).

Забезпечення перевірки заяви про застосування недозволених методів ведення досудового розслідування, шляхом проведення уповноваженим органом офіційного розслідування із внесенням відомостей до ЄРДР щодо можливих порушень прав людини, гарантованих статтями 27, 28 Конституції України, є обов`язковим, чого не було дотримано належним чином судом першої інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_18 , що свідчить про неповноту судового розгляду.

Оскільки в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_19 , яка датована ще жовтнем 2016 року про недозволені методи, а також те, що в матеріалах справи є відомості про те, що на час поміщення останнього до ІТТ він мав тілесні ушкодження, суд першої інстанції зобов`язаний був перевірити доводи ОСОБА_19 про можливі недозволені методи, проте цього не зробив належним чином, формально пославшись на постанову про закриття кримінального провадження без оцінки ефективності такого досудового розслідування.

Ці порушення є істотними, а тому з огляду на судову практику суду касаційної інстанції, яка є обов`язковою для судів нижчих інстанцій, зокрема постанову від 05.07.2023 у справі № 752/19730/20, згідно з якою майже за аналогічних обставин касаційний суд призначив новий розгляду у суді першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку про скасування оскарженого вироку та призначення нового розгляду у суді першої інстанції.

У зв`язку з цим суду першої інстанції необхідно було належним чином перевірити доводи захисту, проаналізувати та дати оцінку всім фактичним даним, які стосуються тверджень обвинуваченого про незаконні методи досудового розслідування, встановити чи мали місце такі порушення, чи вплинули порушення прав особи на загальну справедливість судового розгляду, чи мали своїм наслідком обмеження її прав, пов`язаних із процесом доказування (представленням та доведенням своєї правової позиції перед судом).

Таким чином, враховуючи вказані порушення та неповноту судового розгляду апеляційний суд позбавлений можливості прийняти судове рішення по суті, а тому питання щодо доведеності чи недоведеності обвинувачення, достовірності або недостовірності доказів, переваги одних доказів над іншими, правильності кваліфікації дій обвинуваченого та призначення покарання не можуть бути вирішені судом апеляційної інстанції наперед згідно з ч. 2 ст. 415 КПК, а мають бути перевірені під час нового судового розгляду.

Стосовно інших доводів апеляційної скарги захисника, апеляційний суд вважає, що вони не ґрунтуються на вимогах процесуального закону, а саме твердження захисника про те, що протокол огляду місця події від 12.10.2016 та протокол додаткового огляду місця події від 12.10.2016 є недопустимими доказами через те, що у матеріалах провадження відсутні ухвали слідчого судді на проведення таких оглядів.

Так, у даному провадженні вбачається, що огляди були невідкладними, здійснювались з метою перевірки отриманої інформації, а тому у цьому випадку зазначені слідчі дії не потребували попереднього дозволу суду (аналогічної позиції дотримується ВС у постановах від 01.02.2018 у справі № 752/17016/16-к і від 07.03.2023 у справі № 521/10395/17).

При цьому, відповідно до вимог ст. 237 КПК, проведення огляду не потребує дозволу слідчого судді (постанова ВС від 07.10.2021 у справі № 166/362/19).

Також непереконливою є позиція захисника про те, що у ході досудового розслідування у слідчих ОСОБА_20 та ОСОБА_21 не було повноважень, оскільки така позиція спростовується постановою про групу слідчих від 12.10.2016, відповідно до якої названі слідчі були уповноважені на здійснення досудового розслідування. Наявність певних описок в цій постанові не змінюють її суть та не свідчать про неналежність цієї постанови.

Таким чином, усі слідчі дії здійснювались уповноваженими особами, а тому підстав для застосування доктрини «плодів отруйного дерева», як на цьому наполягає сторона захисту, немає.

Щодо доводів захисника про те, що поза розумним сумнівом не доведено винуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм діянь, то вони є передчасними і, з огляду на приписи ч. 2 ст. 415 КПК, призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення.

Крім того, відповідно до ст. 374 КПК у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення та статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Суд першої інстанції не дотримався в повній мірі вимог положень вказаної статті, оскільки як слідує з оскарженого вироку, суд першої інстанції дійшов суперечливих висновків, оскільки у фабулі обвинувачення зазначено про те, що обвинувачені діяли групою осіб, проте на аркуші 12 зазначено, що фактично ОСОБА_22 діяв як посібник. Отже, мотивувальна частина оскарженого вироку містить істотні суперечності.

Стосовно доводів прокурора, який брав участь в суді першої інстанції щодо використання показань свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які не допитувались безпосередньо в судовому засіданні, а їх показання були отримані внаслідок дослідження аудіо-, відеозапису 04.06.2024 показань, які вони надавали під час попереднього судового розгляду, то апеляційний суд зазначає, що дані доводи мають бути враховані під час нового розгляду в суді першої інстанції, при цьому зауважує, що за певних обставин, суд може використовувати показання свідків, наданих в попередньому судовому засіданні і це не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, зокрема вимог п. 16 ст. 7, ч. 4 ст. 95, ст. 225 КПК.

Стосовно доводів представника потерпілого та рішення суду про призначення обвинуваченим покарання.

За змістом ч. 2 ст. 416 КПК при новому розгляді в суді першої інстанції допускається посилення покарання тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання.

Як слушно посилається прокурор ОСОБА_11 , суд першої інстанції вказаних вимог не дотримався, з огляду на наступне.

Попереднім вироком Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 липня 2022 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 12 ч. 2 ст.115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст.15, ч. 2 ст. 194 КК та призначено йому остаточне покарання у виді 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна; ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6, 12 ч. 2 ст.115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст.15, ч. 2 ст. 194 КК та призначено йому остаточне покарання - 13 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна.

В апеляційних скаргах прокурор та представник потерпілого просили скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 та ОСОБА_10 остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі.

Оскарженим вироком у даному провадженні ОСОБА_9 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 16 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є його власністю, а ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Скасовуючи попередній вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не висловив свою позицію за доводами апеляційних скарг прокурора та представника потерпілого щодо м`якості призначеного покарання, у зв`язку з чим, суд першої інстанції не мав правових підстав для посилення обвинуваченим призначеного покарання.

Об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у постанові від 23.09.2019 у справі № 728/2724/16-к та постанові від 07.12.2020 у справі № 444/2200/15-к, сформулювала правові позиції щодо правильного застосування положень ст. 415, 416 КПК та вказала наступне.

Системне тлумачення статей 415, 416 КПК указує на те, що навіть у разі встановлення апеляційним судом таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є підставами для скасування вироку чи ухвали суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, відповідно до вимог статей 370, 419, ч. 2 ст. 416 КПК він не може залишити поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора чи потерпілого щодо необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, оскільки в протилежному випадку це призведене до неможливості застосування такого закону при новому розгляді у суді першої інстанції.

Перевіривши обґрунтованість відповідних доводів апеляційних скарг прокурора чи потерпілого, апеляційний суд, крім випадку, якщо знайде їх безпідставними, при скасуванні оскарженого судового рішення з підстав істотних порушень кримінального процесуального закону і призначенні нового розгляду в суді першої інстанції, повинен указати на неправильність чи передчасність висновків суду в судовому рішенні, яке скасовується, про застосування чи незастосування того чи іншого закону про кримінальну відповідальність чи призначення того чи іншого покарання, як на додаткову підставу для скасування судового рішення.

При цьому, виходячи зі змісту ч. 2 ст. 415 КПК, суд апеляційної інстанції повинен формулювати свої висновки та вказівки лише в такій формі, щоб це не призводило до вирішення наперед указаних в цій нормі питань, але водночас давало б достатні підстави для застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення та призначення більш тяжкого покарання у випадку, якщо під час нового розгляду в суді першої інстанції винуватість особи у вчиненні відповідного злочину буде доведено в установленому законом порядку (аналогічний підхід, зокрема, застосовується у практиці Верховного Суду з метою дотримання положень ч. 3 ст. 439 КПК, як наприклад, у справі № 242/1697/17).

Частина 2 ст. 416 КПК визначає вичерпний перелік випадків, коли при новому розгляді суд першої інстанції може застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, а саме тільки за умови, якщо вирок було скасовано за апеляційною скаргою прокурора або потерпілого чи його представника у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання. При цьому положення ч. 2 ст. 415 КПК не слід розглядати як такі, що дозволяють зробити виключення з указаного правила.

Повертаючись до обставин цього кримінального провадження, апеляційний суд звертає увагу на те, що апеляційний суд у попередньому складі скасував вирок місцевого суду від 05 липня 2022 року і призначив новий розгляд у суді першої інстанції виключно з підстав, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 415 КПК (судове рішення не відповідало вимогам ст. 374 КПК). При цьому він взагалі не розглядав доводів прокурора та представника потерпілого щодо необхідності призначення обвинуваченим більш суворого покарання у разі доведеності їх вини, обмежившись формальною вказівкою, що ці обставини мають бути перевірені при новому розгляді судом першої інстанції. Апеляційний суд у своїй ухвалі не зазначив однією з підстав скасування вироку суду неправильне застосування судом першої інстанції ст. 50, 65 КК.

Таким чином, при новому розгляді кримінального провадження як суд першої інстанції, так і апеляційний суд, виходячи з вимог ч. 2 ст. 416 КПК, були позбавлені можливості призначити Новицьким більш суворого покарання.

Враховуючи вищевикладене, доводи та вимоги апеляційної скарги представника потерпілого є безпідставними і не можуть бути задоволеними, оскільки не ґрунтуються як на положеннях кримінального процесуального закону, так і на усталеній судовій практиці касаційного суду.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок або ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 6 ст. 9 КПК у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу.

Ураховуючи, що чинним КПК з одного боку, чітко визначені повноваження апеляційного суду, до яких не входить дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження та доказів, які не досліджувалися судом першої інстанції, що покладено кримінальним процесуальним законом на суд першої інстанції, з другого боку, в перелік підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції, передбачених ст. 415 КПК не входять зазначені порушення вимог чинного законодавства, однак, виходячи з вимог ст. 7 КПК, суд апеляційної інстанції в даному випадку позбавлений можливості винести остаточне рішення у кримінальному провадженні, а тому вирок суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 415 КПК суд апеляційної інстанції може зробити висновок, що суд першої інстанції: 1) не надав належної оцінки тим чи іншим доказам або їх сукупності; 2) здійснив неправильне тлумачення норм матеріального чи процесуального права; 3) не дослідив ті чи інші обставини, що мають значення для вирішення тих чи інших питань в межах кримінального провадження тощо. У зв`язку з цим апеляційний суд вправі дати вказівку перевірити при новому розгляді ті чи інші обставини, дати оцінку певним доказам, належним чином розглянути питання щодо кваліфікації дії обвинуваченого тощо, проте він не може наперед категорично визначати, які висновки суд першої інстанції повинен зробити щодо питань, указаних у ч. 2 ст. 415 КПК.

При новому судовому розгляді суду необхідно усунути вищенаведену неповноту судового розгляду та суперечності в формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, врахувати мотиви та висновки, викладені в цій та попередній ухвалах апеляційного суду, перевірити доводи, висловлені прокурором щодо не застосовності ст. 71 КК стосовно ОСОБА_23 , необхідно повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, ретельно перевірити викладені в апеляційних скаргах доводи та проаналізувати докази, надані сторонами кримінального провадження, дати їм належну оцінку, й відповідно до вимог ст. 370 КПК ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

У випадку, якщо суд першої інстанції дійде висновку про доведеність обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , то розмір відшкодування моральної шкоди потерпілому, визначений судом, слід вважати таким, що не відповідає тяжкості спричинених потерпілому моральних страждань, у зв`язку з чим відповідні доводи апеляційної скарги представника потерпілого в цій частині є обґрунтованими.

Крім того, судом першої інстанції на виконання вироку до обвинувачених був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. Враховуючи, що вирок суду першої інстанції скасовується і призначається новий розгляд в суді першої інстанції, необхідно вирішити питання про обрання запобіжного заходу.

Враховуючи характер пред`явленого ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачення, дані про їх особу та тривалість судового розгляду, протягом якого останні перебували під особистим зобов`язанням та не допускали порушень покладених на них обов`язків та зловживання своїми процесуальними правами, також з огляду на продовження військового стану та існування ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК, апеляційний суд вважає, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту є доцільним та достатнім у даному кримінальному провадженні для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених та запобігання ризику можливого переховування від суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора є обґрунтованими та підлягають задоволенню, вирок суду першої інстанції підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_9 за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 194 Кримінального кодексу України, ОСОБА_10 , за п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 194 Кримінального кодексу України скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Застосувати стосовно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою місця їх проживання: АДРЕСА_1 , строком до 21 липня 2025 року.

Покласти на ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК, а саме:

- цілодобово не залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого або прокурора або суду в залежності від стадії кримінального провадження за виключенням необхідності отримання невідкладної медичної допомоги та необхідності прямувати до укриття від надзвичайних ситуацій техногенного, природного та воєнного характеру;

- прибувати до суду за кожною вимогою;

- не відлучатись із населеного пункту, в якому вони проживають без дозволу суду в залежності від стадії кримінального провадження;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- утримуватися від спілкування зі свідками та потерпілим у цьому кримінальному проводженні.

Звільнити ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з-під варти негайно в залі суду.

Копію ухвали направити для виконання до Держаної установи Дніпровська установа виконання покарань (№ 4).

Копію ухвали для виконання направити органу національної поліції за місцем проживання обвинувачених.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4