ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1667/25 Справа № 203/3146/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого, судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

обвинуваченої ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 на ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у с. Саф`яни, Ізмаїльського району, Одеської області, громадянки України, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , та проживаючої за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі обвинувачена просить скасувати оскаржувану ухвалу, постановити нову ухвалу, якою застосувати до неї запобіжний захід, не пов`язаний з позбавленням волі.

Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, необгрунтованою та такою, що прийнята з порушенням вимог кримінального закону.

Вказує, що суд першої інстанції фактично обгрунтував свої висновки лише тим, що вона обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину.

Зазначає, що клопотання про продовження запобіжного заходу не містить доказів, які б підтверджували існування ризиків перешкоджання ходу судового розгляду, у зв`язку з чим відсутні підстави для продовження обвинуваченій виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Обвинувачена вказує, що є раніше не судимою, має постійне місце проживання та реєстрації, за місцем проживання характеризується позитивно, навчається на 3 курсі Київського університету. Зазначає, що стороною обвинувачення не надано відомостей про те, що вона схильна до антисоціальної поведінки, а тому наявні підстави для застосування до неї запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Оскаржуваною ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року ОСОБА_6 продовжено строк тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів, тобто до 22 травня 2025 року включно.

Обґрунтовуючи своє рішення слідчий суддя, врахувавши особу ОСОБА_6 , яка офіційно не працевлаштована, утриманців не має, студентка, раніше не судима, має місце реєстрації в Одеській області, зазначив, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, є доведеним, оскільки остання обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 113 КК України, за яке передбачене покарання у виді позбавлення волі строком 15 років або довічне позбавлення волі, а отже, усвідомлюючи відповідальність, яка загрожує їй у разі доведеності вини, може переховуватися від суду.

Щодо ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд першої інстанції зазначив, що він є обґрунтованим, оскільки обвинувачені спілкувалися з замовниками диверсій за допомогою месенджеру «Telegram». Перебуваючи на волі, обвинувачена може знищити все листування аби уникнути від кримінальної відповідальності за скоєне.

Також суд першої інстанції зазначив, що існує ризик того, що перебуваючи на волі, обвинувачена може здійснювати дії, направлені на ослаблення держави шляхом підпалу, спрямованого на зруйнування та пошкодження об`єктів, які мають важливе народногосподарське та оборонне значення, що свідчить про існування ризику передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Також судом взято до уваги, що на час вирішення питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченої, судовий розгляд справи триває і не може бути закінчений з об`єктивних передумов, оскільки у кримінальному провадженні не вчинені всі необхідні дії для встановлення об`єктивної істини у справі, не допитані обвинувачені, потерпіла сторона, свідки, не досліджені речові та письмові докази.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції зазначив, що на теперішній час не зникли ризики, які існували на час обрання обвинуваченій міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме, передбачені п.п. 1, 2, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а тому клопотання про продовження строку тримання під вартою є обґрунтованим, а наведені у ньому відомості виправдовують необхідність продовження відносно обвинуваченої строку тримання під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинувачену та захисника, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні з викладених у ній підстав; дослідивши надані матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що остання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно із ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язані встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

?наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

?наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор;

?недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно із вимогами ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою окрім відомостей, зазначених у ст. 184 КПК України, має містити:

?виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою;

?виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_6 під вартою цих вимог закону дотримався.

Як встановлено апеляційним судом, 24 березня 2025 судом першої інстанції, на розгляді якого перебуває кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , в порядку ст. 331 КПК України було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання останньої під вартою.

Вирішуючи питання про продовження строку застосування запобіжного заходу, суд першої інстанції дослідив відомості, з якими закон пов`язує можливість подальшого тримання ОСОБА_6 під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали.

Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені п.п. 1, 2, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, не зменшились і виправдовують подальше тримання обвинуваченої під вартою.

Перевіривши з урахуванням доводів апеляційної скарги представлені матеріали, колегія суддів дійшла висновку про доведеність викладених в клопотанні обставин, які зумовлюють продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_6 під вартою.

Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.2004 р. у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства», для вирішення питання про обрання запобіжного заходу факти, що викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеню, необхідного для засудження або навіть пред`явлення обвинувачення, а згідно рішення Європейського суду з прав людини від 30.08.1998 р. у справі «Кемпбелл та Хартлі проти Сполученого Королівства» наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або відомостей, на підставі яких об`єктивний спостерігач зробив би висновок, що дана особа могла б скоїти злочин. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 14.03.1984 у справі «Феррарі-Браво проти Італії», зазначено, що не можна ставити питання про те, що арешт або тримання під вартою до суду є виправданими тільки тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням попереднього розслідування, сприяти якому і має тримання під вартою.

Як вбачається з наданих матеріалів, обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінальних правопорушень достатньою для продовження запобіжного заходу мірою підтверджується доказами, що містяться в матеріалах справи, які в своїй сукупності вказують на вірогідну причетність останньої до інкримінованого кримінального правопорушення.

Необхідно зазначити, що на даному етапі провадження суд не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати під час вирішення кримінального обвинувачення по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх допустимості і достатності для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчинені кримінальних правопорушень. Суд на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для продовження запобіжного заходу.

В даному випадку, на думку колегії суддів, обвинувачення не є вочевидь безпідставним, а причетність обвинуваченої ОСОБА_6 до вчинення інкримінованого їй злочину є достатньо вірогідною для вирішення питання про продовження запобіжного заходу.

Також є правильними висновки суду щодо наявності відносно ОСОБА_6 ризику з числа передбачених ст. 177 КПК України у виді переховування від органів досудового розслідування та суду з огляду на те, що відносно останньої існує обґрунтоване обвинувачення у скоєні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 113 КК України, яке за правилами ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за вчинення якого передбачене покарання у виді позбавлення волі строком 15 років або довічне позбавлення волі, що об`єктивно може спонукати останню до спроби уникнути покарання шляхом переховування від органів слідства та суду.

Відносно ОСОБА_6 також існує ризик знищення доказів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, з огляду на те, що обвинувачені спілкувалася з замовниками диверсій за допомогою месенджеру «Telegram», а відтак ОСОБА_6 , перебуваючи на волі, може знищити зазначене листування аби уникнути кримінальної відповідальності, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Є правильними також висновки суду першої інстанції щодо наявності відносно ОСОБА_6 ризику з числа передбачених ст. 177 КПК України у виді продовження злочинної діяльності з огляду на небезпідставність обвинувачення у скоєні кримінального правопорушення, об`єктивна сторона якого полягає у вчиненні з корисливих мотивів низки диверсій на об`єктах залізничного транспорту, тобто системній протиправній діяльності, а також беручи до уваги, що остання офіційно не працевлаштована, легального джерела доходу та міцних соціальних зв`язків не має, у зв`язку із чим може вдатися до протиправних дій.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження тримання під вартою ОСОБА_6 та доводи захисту щодо необхідності зміни обвинуваченій запобіжного заходу на більш м`який, належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення цього питання.

Так, суд першої інстанції, відповідно до ст. 178 КПК України, врахував тяжкість злочину у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , покарання, яке їй загрожує у разі визнання винуватою, а також особу обвинуваченої та відповідно наявність передбачених п.п. 1, 2, 5 ч. 1 ст. 177 КПК ризиків, які не припинили існування, а тому дійшов обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання під вартою останньої та недостатність застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою, та апелянтом не наведені.

Обговорюючи питання про можливість усунення вказаних ризиків у менш обтяжливий спосіб, ніж тримання ОСОБА_6 під вартою, колегія суддів, погоджуючись з думкою суду першої інстанції, вважає, що встановлений щодо обвинуваченої ризики з числа передбачених ст. 177 КПК України є виключно вагомими.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 стосовно того, що судом першої інстанції не було належним чином враховано дані про її особу, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки при постановлені оскаржуваної ухвали судом було прийнято до уваги такі дані в обсязі, встановленому з матеріалів кримінального провадження, зокрема зазначено про відсутність судимостей та місце реєстрації у Одеській області.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_6 небезпідставно обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке має досить високий ступінь суспільної небезпеки, наявність якої, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченої та вважає, що лише такий запобіжний захід спроможний забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченої.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченої у своїй сукупності не спростовують наявність і вагомість існуючих ризиків з переліку встановлених судом та є по суті особистими упередженими міркуваннями та оцінками апелянта як особи, зацікавленої у вирішенні порушеного питання на користь обвинуваченої, та не можуть бути прийняті до уваги у зв`язку з вищенаведеним.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону при постановленні оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому, за наслідками апеляційного розгляду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду - залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 183, 194, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА :

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 , залишити без задоволення.

Ухвалу Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 113 КК України, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ _________________________ ______________________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3