Номер провадження: 11-кп/813/2003/25
Справа № 522/3265/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та з використанням системи «ВКЗ» за участю захисника ОСОБА_7 виділені матеріали справи за його апеляційною скаргою на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в кримінальному провадженні №0000693 від 08.05.2024 року щодо ОСОБА_9 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.260 КК України,

встановив:

У Приморському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000693 від 08.05.2024 року за обвинуваченням ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.1 ст.260, ч.3 ст.260, ч.2 ст.28, ч.1 ст.109 КК України, ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.260 КК України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2025 року обвинуваченому ОСОБА_9 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 14.08.2025 року, без визначення застави.

Мотивуючи прийняте рішення, суд послався на обставини інкримінованого кримінального правопорушення, тяжкість злочину, а також продовження існування передбачених ст.177 КПК України ризиків.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та змінити обвинуваченому ОСОБА_9 запобіжний захід на інший, не пов`язаний із триманням під вартою.

Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали, з огляду на необґрунтованість обвинувачення та недоведеність існування ризиків у кримінальному провадженні.

Окрім цього, захисник посилається на те, що ухвала підлягає скасуванню, оскільки місцевий суд не мав повноважень розглядати клопотання щодо іноземця ОСОБА_9 , та не врахував порушення порядку набуття ним статусу підозрюваного.

Також захисник вказує, що місцевим судом не враховано невідповідність клопотання прокурора вимогам кримінального процесуального закону, а також не прийнято до уваги особу обвинуваченого ОСОБА_9 , який має міцні соціальні зв`язки.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Апеляційний розгляд проведено за відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 , оскільки клопотання про його участь захисниками не заявлялось, а обвинувачений з клопотанням про розгляд апеляційної скарги за його участю не подавав.

Заслухавши суддю-доповідача; захисників, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Оскільки апеляційну скаргу захисником ОСОБА_7 подано лише в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , ухвала місцевого суду переглядається лише щодо вказаного обвинуваченого.

Стаття 370 КПК України (далі - КПК) передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Щодо доводів захисника про те, що місцевий суд не мав повноважень розглядати клопотання щодо ОСОБА_9 , який є громадянином Федеративної Республіки Німеччини, та не врахував порушення порядку набуття ним статусу підозрюваного, колегія суддів зазначає наступне.

Захисник стверджує, що відповідно до обвинувального акта громадянину ФРН ОСОБА_9 інкриміновано вчинення злочину, при перебуванні його на території ФРН та на території іншої країни Хорватії, тобто перебуваючи за межами України. Захисник вказує, що ОСОБА_9 не звертався до компетентних органів міграційної служби України про надання йому дозволу на тимчасове чи постійне проживання на території України, тому сторона захисту вважає, що відповідно до ст.8 КК України, ОСОБА_9 як громадянин іншої країни, який можливо вчинив діяння, яке йому інкримінується за межами України, не може підпадати під дію кримінального закону України.

Апеляційний суд звертає увагу, що статтею 8 КК України визначено чинність закону про кримінальну відповідальність щодо кримінальних правопорушень, вчинених іноземцями або особами без громадянства за межами України.

Відповідно до частини першої вказаної норми кримінального закону, іноземці або особи без громадянства, що не проживають постійно в Україні, які вчинили кримінальні правопорушення за її межами, підлягають в Україні відповідальності за цим Кодексом у випадках, передбачених міжнародними договорами або якщо вони вчинили передбачені цим Кодексом тяжкі або особливо тяжкі злочини проти прав і свобод громадян України або інтересів України.

Колегія суддів наголошує, що обставини вчинення інкримінованого кримінального правопорушення, зокрема дата, час та місце його скоєння, місце перебування обвинуваченого на території України чи за її межами, встановлюються під час судового розгляду місцевим судом, шляхом досліджених доказів у кримінальному провадженні, у тому числі і щодо перевірки дотримання ст.8 КК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що колегія суддів на даній стадії не вправі вдаватися в кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_9 дій, зокрема встановлення місця його перебування на час інкримінованих подій, та давати оцінку обґрунтованості та доведеності обвинувачення, оскільки остаточна оцінка доведеності обвинувачення у відповідності до вимог закону, буде дана лише за наслідками судового розгляду справи в суді першої інстанції, за результатами повного дослідження всіх доказів.

Колегія суддів також звертає увагу сторони захисту, що на стадії перевірки ухвали місцевого суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, апеляційний суд позбавлений можливості встановлювати фактичні обставини кримінального провадження в частині перевірки конкретності обставин обвинувачення, на що вказує захист.

За таких обставин, доводи захисників про те, що оскаржена ухвала місцевого суду підлягає скасуванню, з посиланням на порушення ст. 8 КК України, колегія суддів наразі визнає необґрунтованими та передчасними.

Що стосується обґрунтованості ухвали в частині продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, колегія суддів наголошує, що запобіжний захід у виді тримання під вартою не є покаранням за злочин, а його мета дійсно забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченої особи.

Незалежно від законодавчих змін та особливостей періоду, процедура застосування/продовження застосування до особи запобіжних заходів завжди має відповідати правовим принципам, які є універсальними і підлягають до застосування у будь-якій демократичній країні, де панує верховенство права, а саме: презумпція невинуватості; презумпція свободи та імператив поваги до людської гідності.

Комітет міністрів Ради Європи та Європейський комітет з питань запобігання катуванням чи нелюдському, або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню зазначають: відповідальним за велику кількість осіб, яких держава тримає під вартою, є загальний світогляд працівників правоохоронних і судових органів (Рішення ЄСПЧ «Сукачов проти України»).

Європейські комітети рекомендують: зменшувати до мінімуму застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового слідства; якнайширше застосовувати альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи; ретельно описувати обставини, за яких може бути обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Дотримання таких стандартів є важливим питанням для нашої держави, оскільки безпосередньо впливає на перспективу членства в ЄС, авторитет України на міжнародній арені та цивілізований шлях розвитку країни загалом.

Водночас, слід звернути увагу, що ЄСПЛ неодноразово наголошував, що має існувати пропорційне співвідношення між засобами, які застосовують та метою, яку прагнуть досягти, бо не буде відповідного балансу, якщо на особу покладено надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Єпорронг та Льон рот проти Швеції»).

Таким чином, слід вважати, що запобіжний захід має бути обрано/продовжено із врахуванням всіх обставин кримінального правопорушення, встановлених ризиків та конкретної особи, яка підозрюється/обвинувачується у вчиненому.

Із матеріалів судової справи вбачається, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.260 КК України.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_9 у разі визнання його винуватим, суспільну небезпечність інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також продовження існування ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду, незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, а також вчинення інших кримінальних правопорушень.

Також місцевий суд зазначив про врахування фактичних обставин кримінального провадження, а саме те, що ОСОБА_9 інкримінуються дії щодо участі у непередбачених Законом України воєнізованому формуванні, у найбільш несприятливий для держави час, коли більшість людських та технічних ресурсів спрямовані на відсіч збройної агресії Російської Федерації, яка розв`язала повномасштабну війну в Україні, щоденно руйнує країну та вбиває її громадян.

Окрім цього, місцевий суд, проаналізувавши судові матеріали, врахувавши процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_9 , дійшов до висновку про те, що з огляду на наявність ризиків, дії та поведінка вказаного обвинуваченого на теперішній час потребує виняткового контролю, який здатний забезпечити лише запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Одночасно, суд першої інстанції врахував те, що обвинуваченому ОСОБА_9 вчасно вручили клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу, у судовому засіданні надали його переклад німецькою мовою, а також те, що він був забезпечений професійним перекладачем з німецької мови під час розгляду клопотання.

Апеляційний суд вважає, що обставини кримінального провадження, тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_9 , а також існування ризиків переховування обвинуваченого від суду, здійснення незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, виправдовують продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого та дають можливість прийти до висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Апеляційний суд відхиляє доводи сторони захисту щодо неможливості обрання/продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою з посиланням на положення п.3 ч.2 ст.183 КПК, з огляду на таке.

Загально відомим є факт, що на території України діє воєнний стан, введений Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, з 24.02.2022, дію якого було продовжено до теперішнього часу. Воєнний стан введений у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації та повномасштабним вторгненням на територію України.

Дійсно, положеннями п.3 ч.2 ст.183 КПК передбачено, що запобіжний захід у виді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється чи обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Поряд із цим, Законом України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо удосконалення відповідальності за колабораційну діяльність та особливостей застосування запобіжних заходів за вчинення злочинів проти основ національної та громадської безпеки» №2198-IX, внесені зміни стосовно застосування запобіжних заходів.

Так, ст.176 КПК доповнено частиною 6 наступного змісту: «Під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109114-1, 258258-5, 260, 261, 437442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини 1 цієї статті». Пункт 5 ч.1 ст.177 КПК встановлює вид запобіжного заходу - тримання під вартою.

Отже, внесенням згаданих змін законодавець імперативно встановив, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, в тому числі, передбачених ст. 260 КК України, застосовується виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою, як захід забезпечення кримінального провадження Кримінального кодексу України.

Таким чином, в умовах введеного на території України воєнного стану, до ОСОБА_9 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28, ч.1 ст.260 КК України, може бути застосовано виключно запобіжний захід у виді тримання під вартою, що регламентовано положеннями ч.6 ст.176, ч.4 ст.183 КПК.

Одночасно, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції щодо не визначення обвинуваченому відповідно до ч.4 ст.183 КПК альтернативного запобіжного заходу у виді застави, з огляду на наступне.

У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ, з 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, дію якого було продовжено до теперішнього часу.

За таких обставин суди здійснюючи кримінальне провадження, в тому числі, розглядаючи клопотання сторони обвинувачення щодо застосування/продовження застосування заходів забезпечення кримінального провадження мають застосовувати і керуватись спеціальними нормами кримінального процесуального закону, які врегульовують процесуальні дії суду в умовах воєнного стану.

Відповідно до діючої редакції абз.3 ч.4 ст.183 КПК, під час дії воєнного стану, слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.260 КК України.

Колегія суддів враховує, що законодавцем визначено право, а не обов`язок суду щодо не визначення розміру застави в кримінальному проваджені з правовою кваліфікацією за ст.260 КК України.

Водночас оцінюючи можливість визначення застави, колегія суддів звертає увагу, що в даному кримінальному провадженні, злочин у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_9 , пов`язаний з участю обвинуваченого у створеному не передбаченому законами України воєнізованому формуванні, у найбільш несприятливий для держави час, коли більшість людських та технічних ресурсів спрямовані на відсіч збройної агресії Російської Федерації, яка розв`язала повномасштабну війну в Україні, щоденно руйнує країну та вбиває її громадян.

Враховуючи характер інкримінованих обвинуваченому протиправних дій, з метою нівелювання існуючих ризиків, зокрема переховування обвинуваченого від суду та незаконного впливу на свідків, колегія суддів вважає, що на початковій стадії судового розгляду, існують достатні підстави для застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави, оскільки на даній стадії саме такий запобіжний захід здатний забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного та слугуватиме виконанню положень ст.2 КПК.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_9 більш м`яких запобіжних заходів ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючі ризики переховування, здійснення незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні не знизилися і не відпали, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

На думку апеляційного суду, наведені обставини в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_9 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, його суспільна небезпечність, тяжкість можливого покарання, на думку апеляційного суду, дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_9 може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

Колегія суддів враховує, що після затримання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , у даному кримінальному провадженні ОСОБА_9 було допитано у якості свідка, та через нетривалий час приблизно через місяць його було затримано на кордоні, коли він прямував до Федеративної Республіки Німеччина.

Захисник зазначає, що ОСОБА_9 направлявся до ФРН по власних справах, та не мав наміру переховуватись від досудового розслідування та суду.

Натомість, колегія суддів враховує, що ОСОБА_9 , будучи громадянином ФРН та будучи обізнаним про проведення активної фази досудового розслідування, а саме затримання інших осіб у кримінальному провадженні, через певний час після його допиту в кримінальному провадженні як свідка, намагався залишити територію України, але був затриманий на пункті пропуску під час спроби перетнути державний кордон.

Тому, намагання ОСОБА_9 залишити територію України, його затримання на кордоні, підтверджує існування ризику можливого переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності та перешкоджання кримінальному провадженню.

Окрім цього, слід враховувати і той факт, що обвинувачений є громадянином ФРН, у зв`язку з чим існуючі законодавчі обмеження для виїзду громадян України за кордон, на нього не розповсюджуються, що може сприяти його переховуванню від суду.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Апеляційний суд визнає неспроможними доводи сторони захисту щодо відсутності ризику незаконного впливу обвинуваченого на свідків у кримінальному провадженні, з посиланням на те, що свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на теперішній час перебувають закордоном, їх місцезнаходження невідомо, змінили засоби зв`язку, оскільки ці обставини не спростовують можливості повернення вказаних свідків на територію України, та потреби їх допиту судом.

Колегія суддів наголошує, що покази свідків, які ще не допитані судом, мають істотне значення для проведення повного, всебічного та неупередженого судового розгляду. Перебуваючи на свободі, обвинувачений може здійснювати незаконний вплив на свідків схиляючи їх до зміни показів в рамках даного кримінального провадження, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Також не виключається можливий ризик вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення, який був врахований місцевим судом.

Так, колегія суддів враховує доводи прокурора про те, що обвинувачений ОСОБА_9 може продовжити свою протиправну діяльність на території України та інших держав, використовуючи можливості отриманого досвіду та навичок за час тривалого проживання на території Одеської області, вивчення аналізу суспільно-політичної ситуації Одещини, розташування військових об`єктів, оборонних підприємств та об`єктів критичної інфраструктури, через інших осіб продовжити свою протиправну діяльність на території Одеської області.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

Доводи сторони захисту про наявність підстав для скасування оскарженої ухвали, з огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_9 , який має міцні соціальні зв`язки, раніше не судимий, на обліку в наркологічному диспансері не перебуває, колегія суддів визнає непереконливими, оскільки вказані обставини не спростовують наявності існуючих ризиків у кримінальному провадженні.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення та обставин інкримінованого протиправного, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю, не зможе запобігти ризику можливого переховування обвинуваченого від суду, що унеможливить завершення судового розгляду кримінального провадження, та в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_9 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування вказаного обвинуваченого під вартою за станом здоров`я. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_9 під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2025 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 в кримінальному провадженні №0000693 від 08.05.2024 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4