Житомирський апеляційний суд
Справа №286/1999/25 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/802/25
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2025 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 (дистанційно),

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Житомирі в режимі відеоконференції матеріали контрольного судового провадження №286/1999/25 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Овруцького районного суду Житомирської області від 29 липня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 26 вересня 2025 року включно з визначенням розміру застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 90840 гривень,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю або без такого за адресою: АДРЕСА_1 . За неможливості застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту встановити розмір застави в розмірі двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Вказує, що жодний ризик передбачений ст.177 КПК України слідчим та прокурором не доведений. Зазначає, що ОСОБА_8 являється пенсіонером, має міцні соціальні зв`язки, проживає за місцем реєстрації, має дружину, являється опікуном брата ОСОБА_9 , та доглядає батька похилого віку ОСОБА_10 1937 р.н., на даний час ОСОБА_8 потребує лікування та перебування під постійним доглядом лікарів, до затримання останній мав постійне місце роботи, за яким характеризується виключно позитивно. Посилається на те, що не доведено неможливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою. Вважає, що право на захист було обмежено, оскільки копія клопотання прокурора не була вручена захиснику.

Ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 29.07.2025 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, до 26.09.2025 включно з визначенням розміру застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 90840 гривень.

Судом встановлено, що процесуальні ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, не зменшилися й виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, а інші більш м`які запобіжні заходи не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.

Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали контрольного судового провадження, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

На переконання колегії суддів, приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції повністю дотримано вимоги ст.ст.176-178 183, 196, 199, 331 КПК України.

Так, з контрольного судового провадження №286/1999/25 вбачається, що в провадженні Овруцького районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Отже, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, яке згідно ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 7 до 9 років з конфіскацією майна, що у сукупності із тяжкістю можливого покарання, в разі доведення вини ОСОБА_8 , вказує на обґрунтованість висновків суду про продовження існування ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України та необхідності продовження щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Крім того, як правильно зазначив суд першої інстанції, с. Кованка, Словечанської територіальної громади, Костенського району, Житомирської області, межує з республікою білорусь та ОСОБА_8 , будучи мешканцем прикордонного району, добре обізнаний з особливостями несення служби прикордонних нарядів, що дає підстави вважати, що останній, усвідомлюючи тяжкість злочину та невідворотність покарання за його вчинення, може переховуватись від суду та реальні можливості покинути територію України з цією метою поза межами пунктів пропуску через державний кордон України, а також переховуватись на території України.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику незаконного впливу на свідків. При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від учасників процесу під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин, враховуючи, що усі учасники кримінального провадження судом ще не допитані, ризик впливу на них існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від учасників провадження та дослідження їх судом.

Характер та обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 у вказаному кримінальному провадженні, суворість можливого покарання, яке загрожує обвинуваченому, в разі визнання його винним, на думку колегії суддів, переконливо свідчать про обґрунтованість підстав для висновку про існування не абстрактних, а конкретних ризиків передбачених п.п.1,3,5 ч.1ст.177 КПК України, а відповідно неможливості застосування менш суворого запобіжного заходу.

Тому, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів також визнає безпідставними доводи апелянта про можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю.

Не можуть бути враховані, як однозначна підстава для застосування більш м`якого запобіжного заходу і доводи апеляційної скарги захисника про наявність сталих соціальних зв`язків, які вже були враховані судом та не впливають в даному випадку на правильність прийнятого судом рішення, з урахуванням обставин кримінального правопорушення.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_8 позитивно характеризується, має на утриманні брата - інваліда ІІ групи, який проживає з ним в одному будинку та є його опікуном, та на його утриманні є також його батько ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає в с. Кованка Коростенського району, який за віком потребує опіки, визнання вини в скоєнні інкримінованого йому злочину, а тому є доцільним застосування до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, колегія суддів вважає непереконливими з огляду на фактичні обставини кримінального правопорушення та його підвищеної небезпеки.

Доводи апелянта щодо наявності у обвинуваченого постійного місця проживання, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки наявність постійного місця проживання неможливо віднести до тих безумовних стримуючих чинників, які б були у повному обсязі здатні мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від можливого покарання.

Колегія суддів також визнає безпідставними доводи апелянта про зменшення розміру застави.

Відповідно до ч.4 ст.182 КПК України розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього. Розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням характеру вчиненого злочину, даних про особу обвинуваченого та майнового становища особи, що вносить заставу.

Згідно п.2 ч.5 ст.182 КПК України розмір застави визначається щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, - від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На переконання апеляційного суду, визначений судом першої інстанції розмір застави 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, який наближений до мінімального, не порушує права обвинуваченого та інших осіб, є справедливим, здатним забезпечити високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів в даному кримінальному провадженні.

Також колегія суддів визнає безпідставними доводи апелянта про обмеження прав захисника на надання належної правничої допомоги через не надання прокурором захиснику копії клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки вказане клопотання надійшло до суду 24.07.2025 та захисник не був обмежений у праві знайомитися з матеріалами провадження, більш того під час розгляду клопотання прокурора захисник не клопотав про надання часу на ознайомлення з клопотанням прокурора.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, тому підстав для її скасування немає.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Овруцького районного суду Житомирської області від 29 липня 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 26 вересня 2025 року включно з визначенням розміру застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 90840 гривень, - без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :