Справа № 138/311/25
Провадження №:1-кп/138/122/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Могилів-Подільський

Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

власника майна ОСОБА_8 ,

в ході розгляду у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Могилів-Подільського міськрайонного суду у режимі відеоконференції з використанням захисником власних технічних засобів кримінального провадження № 0000400 від 08.09.2024 по обвинуваченню ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області перебуває зазначене кримінальне провадження.

До суду надійшло клопотання ОСОБА_8 про скасування арешту майна, мотивоване тим, що під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000400 від 08.09.2024 по обвинуваченню ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, ухвалою слідчого судді Могилів-Подільського міськрайонного суду від 10.09.2024 було накладено арешт на транспортний засіб «Hyundai Ioniq», державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований на її імя відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та є її власністю. Арешт на вказаний автомобіль застосовувався з метою його збереження як речового доказу та проведення експертиз чи інших слідчих (розшукових) дій. Оскільки будь-які експертизи та слідчі (розшукові) дії, які могли бути проведені з автомобілем, вже не можуть бути ініційовані органом досудового розслідування, а під час судового розгляду було досліджено письмові та речові докази і будь-яких клопотань щодо проведення судових експертиз або інших дій із автомобілем не заявлялося, вважає що відпала потреба у застосуванні арешту майна щодо її транспортного засобу. Крім того, ОСОБА_8 вказує, що даний транспортний засіб був придбаний виключно за її грошові кошти, її чоловік користувався ним лише два рази, після його придбання та 08.09.2024 коли його було затримано працівниками поліції. На підставі викладеного просить скасувати арешт автомобіля «Hyundai Ioniq», державний номерний знак НОМЕР_1 , та повернути його їй як законному власнику.

Власник майна ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримала своє клопотання та просила його задовольнити.

Обвинувачені, їх захисники підтримали клопотання ОСОБА_8 , просили його задовольнити.

Прокурор в судовому засіданні заперечила проти задоволення клопотання, оскільки автомобіль, арешт якого ОСОБА_8 просить скасувати, визначний речовим доказом у кримінальному провадженні так як є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, та у випадку визнання обвинувачених винними підлягатиме спеціальній конфіскації.

Вирішуючи дане клопотання, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно ухвали слідчого судді Могилів-Подільського міськрайонного суду від 10.09.2024, накладено арешт, крім іншого, на автомобіль марки «Hyundai Ioniq», державний номерний знак НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_3 , який зареєстрований на ОСОБА_8 , користувачем якого є ОСОБА_8 .

Згідно ст. 96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою части-ною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Згідно ст. 96-2 КК України спеціальна конфіскація застосовується, крім іншого, у разі, якщо гроші, цінності та інше майно були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Відповідно до ч. 6 ст. 96-2 КК України, якими передбачено, що спеціальна конфіскація не застосовується до грошей, цінностей та іншого майна, зазначених у цій статті, які згідно із законом підлягають поверненню власнику (законному володільцю).

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 автомобіль марки «Hyundai Ioniq», державний номерний знак НОМЕР_1 , шасі НОМЕР_3 , належить на праві власності ОСОБА_8 .

Прокурором не надано доказів того, що ОСОБА_8 знала чи могла б знати про незаконне використання автомобіля, що було б підставою для його конфіскації. Не міститься таких даних ні в обвинувальному акті, ні в матеріалах кримінального провадження, наданих суду.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Крім того, згідно висновків Верховного Суду у постанові від 09.04.2020 у справі № 676/2199/19 (провадження № 51-5641 км 19), останній наголошує, що відповідно до ч. 12 ст. 100 КПК України, спір про належність речей вирішується в порядку цивільного судочинства, а стаття 183 ЦК України визначає речі на подільні і неподільні. Зокрема, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Тобто, виділити частку з автомобіля, що є спільною сумісною власністю подружжя, яке набуте під час шлюбу, для спеціальної конфіскації, без втрати його цільового призначення неможливо.

Враховуючи викладене, а також розумність та співрозмірність обмеження права володіння завданням кримінального провадження, те, що ОСОБА_8 не підозрюється та не обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, доказів того, що остання знала про використання автомобіля з метою вчинення кримінального правопорушення суду не надано, суд приходить до висновку задовольнити клопотання, скасувавши арешт автомобіля.

Керуючись ст. 22, 27, 93, 100, 162, 174, 314-316, 369-372 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Задовольнити клопотання ОСОБА_8 та скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Могилів-Подільського міськрайонного суду від 10.09.2024 на транспортний засіб «Hyundai Ioniq», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1