ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 липня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 675/820/24

Провадження № 11-кп/820/357/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ та справ про адміністративні правопорушення Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді - доповідача ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Хмельницькому в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 на вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 28 лютого 2025 року у кримінальному провадженні №0000562, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02 квітня 2024 року, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Ізяслав, Шепетівського району Хмельницької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого: АДРЕСА_2 раніше не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, та

ВСТАНОВИЛА:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені судом обставини

Вироком Ізяславського районного суду Хмельницької області від 28 лютого 2025 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід щодо ОСОБА_8 залишено попередній у виді тримання під вартою.

Строк покарання ОСОБА_8 обчислювати з 28 лютого 2025 року, зарахувавши в цей строк термін його затримання та попереднього ув`язнення, починаючи з 03 квітня 2024 року по 27 лютого 2025 року включно з розрахунку день за день.

Після набрання вироком законної сили скасовано арешт майна, накладений ухвалами слідчого судді Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 квітня 2024 року.

Накладений на підставі ухвали Ізяславського районного суду Хмельницької області від 28 червня 2024 року арешт на автомобіль Hyundai IX35, 2010 року випуску, об`єм двигуна 1685 см. куб., реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_8 , з забороною відчужувати та розпоряджатися ним, залишено без змін.

Питання речових доказів вирішено на підставі ст.100 КПК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 до ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9 28 973 грн. 15 коп. матеріальної шкоди та 200 000,00 грн. моральної шкоди. У задоволенні решти вимог цивільного позову ОСОБА_9 відмовлено.

Відповідно до вироку суду, 02 квітня 2024 року, близько 20 год 40 хв, ОСОБА_8 перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись поблизу будинку АДРЕСА_2 , вступив у словесний конфлікт з ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , який виник на грунті раптово виниклих неприязних відносин під час спільного розпивання спиртних напоїв.

В ході даного конфлікту у ОСОБА_8 раптово виник злочинний умисел спрямований на спричинення тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, за допомогою дерев`яної бити, яку попередньо взяв із собою, умисно наніс ОСОБА_9 не менше одного удару в ділянку голови, після чого останній, втративши рівновагу, впав на землю та втратив свідомість.

ОСОБА_11 побачивши вказану подію, злякавшись, побіг до житлового будинку ОСОБА_9 , а ОСОБА_8 тримаючи дерев`яну биту у руці переслідував його. Після чого ОСОБА_8 за допомогою власної фізичної сили намагався потрапити у середину будинку, в якому вже перебував ОСОБА_11 , однак це йому не вдалося, оскільки вхідні двері на той момент були закриті та утримувалися ОСОБА_11 .

В подальшому, ОСОБА_8 з метою продовження свого злочинного умислу, направленого на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, повернувся до місця, де лежав без свідомості ОСОБА_9 , та користуючись його безпорадним станом, завдав не менше трьох ударів ногою та дерев`яною битою по різних частинах тіла ОСОБА_9 , які були припинені неповнолітнім ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які відштовхнули ОСОБА_8 від лежачого на землі ОСОБА_9 .

В результаті таких протиправних дій, ОСОБА_8 спричинив ОСОБА_9 наступні тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма із багатоуламковим переломом передньої та задньої стінок лівої лобної пазухи із ушкодженням твердої мозкової оболонки, перелом кісток лицевого черепа зліва в ділянці верхньої щелепи, решітчастої кістки, переломом верхньолатеральної стінки лівої очниці та кісток носа, із забоєм головного мозку середнього ступеня, крововиливом під м`яку мозкову оболонку в ділянці обох лобно-тім`яних часток, раною в лобній ділянці голови зліва, синцями навколо обох очей, які за своїм характером належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень, що в момент заподіяння чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняє загрозливі для життя явища і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом закінчуються чи можуть закінчитись смертю, а також у вигляді підшкірних гематом на передній черевній стінці, які належать до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеність вини та правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 , просить вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 28 лютого 2025 року змінити та призначити ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.121 КК України у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України.

Вважає, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, судом першої інстанції призначено занадто суворе покарання.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_8 вину визнав, щиро розкаюється, не мав прямого наміру умисно заподіювати ОСОБА_9 тілесні ушкодження, частково відшкодував завдані злочином збитки та згоден в подальшому їх відшкодувати, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, являється колишнім військовослужбовцем, який звільнений у запас, на момент вчинення кримінального правопорушення проживав з батьком ОСОБА_14 , який є інвалідом II групи довічно.

Зазначає, що судом не було враховано, що ОСОБА_8 одразу після вчиненого, встановивши факт, що ним заподіяно тілесні ушкодження, дочекався на місці приїзду поліцію та в подальшому повідомив про свою причетність до цих подій, що свідчить про наявність у його діях пом`якшуючої обставини, передбаченої ст.66 КК України, а саме з`явлення із зізнанням.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника потерпілий ОСОБА_9 просить вирок суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Вважає вирок суду законним та обґрунтованим, а призначене обвинуваченому покарання справедливим та достатнім.

Зазначає, що він та ОСОБА_11 будь яких тілесних ушкоджень обвинуваченому не наносили. Вказує, що обвинувачений зумисне покликав його на вулицю де, користуючись темною порою доби, приховав за спиною заздалегідь пристосований для заподіяння ударів предмет (дерев`яну биту) та цілком не очікувано для нього та свідка ОСОБА_11 зі значним прикладанням сили наніс нею удар йому саме в область голови.

Посилається на те, що обвинувачений не вчинив жодних дій, які б вказували, що він шкодує про скоєне. Пояснення обвинуваченим свого вчинку не містить в собі жодного співчуття щодо нього. Крім того, ОСОБА_8 жодних відомостей органу досудового розслідування, які б сприяли встановленню фактичних обставин скоєного, не надавав.

Зауважує, що нанесенням удару дерев`яною битою в область голови обвинувачений засвідчив свою жорстокість до оточуючих. Надалі ОСОБА_8 не вжив жодних заходів до надання йому медичної допомоги, а натомість намагався увірватися до його помешкання для побиття інших осіб, тим самим унеможливив своєчасне залучення сторонніх людей для надання йому медичної допомоги.

Позиції учасників судового провадження

Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги, просили вирок змінити та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі із застосуванням ст.75 КК України, звільнивши обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням. Зауважили, що судом не враховані попередній конфлікт та протиправна поведінка потерпілого. Просили врахувати дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, звільнений з військової служби у зв`язку із наявністю батька з інвалідністю 2 групи, доглядав свого батька, у якого є ще донька від першого шлюбу, але вона проживає в США, тому за батьком обвинуваченого більше нема кому доглядати. Також обвинувачений має неповнолітню доньку, кошти на утримання якої виплачує добровільно. Добровільно потерпілому відшкодовано частину матеріальних збитків, рідні не мали всю заявлену потерпілим суму для добровільного відшкодування, але повністю збитки відшкодовані за вироком суду.

Обвинувачений ОСОБА_8 просив задовольнити апеляційну скаргу захисника з наведених у ній підстав, визнає вину у вчиненні кримінального правопорушення, щиро кається та вибачається перед потерпілим, вважає призначене покарання у виді позбавлення волі строком на шість роки занадто суворим, просив врахувати, що він доглядає батька, який потребує стороннього догляду, він єдиний син, також має двох дітей, старша донька вже повнолітня, а менша є неповнолітньою. Після вироку суду його рідні повністю відшкодували потерпілому збитки за вироком суду. На час затримання він не працював, оскільки доглядав батька.

Потерпілий та його представник не визнали апеляційну скаргу захисника, підтримали доводи заперечення та показали, що обвинувачений ОСОБА_8 щиро не розкаявся у вчиненому, вперше вибачився тільки в апеляційному суді, в ході досудового слідства скористався ст.63 Конституції України, під час судового розгляду вину визнавав частково, тому погоджуються з висновком суду про відсутність щирого каяття, а також і з`явлення із зізнанням та активного сприяння розкриттю кримінального правопорушення. Вважають, що обвинувачений мав змогу відшкодувати збитки добровільно, оскільки має у власності транспортний засіб, вартість якого значно перевищує суму збитків, вони вживали заходів з метою забезпечення позову, на цей автомобіль накладено арешт, що також не свідчить про щире каяття та намагання відшкодувати збитки. Визнали, що після проголошення вироку збитки потерпілому були відшкодовані за вироком суду, вважають, що цьому посприяв арешт на автомобіль. Просили вирок суду залишити без змін.

Прокурор заперечила проти задоволення апеляційної скарги захисника та просила залишити вирок суду першої інстанції без змін як законний та обґрунтований, апеляційна скарга є безпідставною. Обвинувачений вину визнав частково, судом враховано, що він має батька з інвалідністю 2 групи, але відсутні докази, що саме обвинувачений здійснює за ним догляд, також врахована позиція потерпілого.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого та його захисників, потерпілого та його представника, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви суду

Відповідно до частини 1 статті 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі статтею 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, дав належну юридичну оцінку його діям і у відповідності з вимогами норм Кримінального кодексу України правильно кваліфікував його дії за частиною 1 статті 121 КК України, а саме як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 121 КК України, за обставин та в обсязі, встановленому в судовому засіданні та наведеному в мотивувальній частині вироку, є обґрунтованими та підтверджуються сукупністю досліджених в судовому засіданні, узгоджених між собою, достатніх, допустимих і достовірних доказів, що фактично не оскаржується стороною захисту в ході апеляційного розгляду.

В апеляційній скарзі захисник оскаржує рішення суду в частині призначеного покарання, оскільки вважає його занадто суворим, таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить пом`якшити покарання та призначити покарання ОСОБА_8 із застосуванням вимог статті 75 КК України.

Колегія суддів не може погодитися з вказаними апеляційними доводами.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Досліджуючи інформацію про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Призначення покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та відомостям про особу винного.

Визначені у статті 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі статтею 414 КПКУкраїни невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у розумінні статті 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК України надається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті статті 414 КПК України слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент ухвалення такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання, з огляду на мету та засади його призначення.

Так, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин, що його характеризують, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а саме, що обвинувачений вину визнав частково, вчинив умисний тяжкий злочин проти здоров`я людини, наслідки злочину, ОСОБА_8 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, являється бувшим військовослужбовцем, який звільнений у запас, на момент вчинення кримінального правопорушення проживав з батьком ОСОБА_14 , який є інвалідом ІІ групи довічно.Обставин, що пом`якшує покарання обвинуваченому судом не встановлено, обставиною, яка обтяжує покарання є вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Обвинувачений завдані збитки потерпілому сплатив частково в сумі 8358 грн.,дій, які б свідчили про його щире розкаяння він не зробив, не висловив осуду своєї поведінки, критично висловлювався у сторону потерпілого ОСОБА_9 .

Суд першої інстанції, повною мірою врахувавши вказані обставини, обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.1 ст.121 КК України - у виді позбавлення волі строком 6 років, яке є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість колегія суддів не вбачає.

Щодо доводів сторони захисту про пом`якшення покарання, то колегія суддів вважає їх неспроможними, оскільки ОСОБА_8 судом призначено покарання у розмірі наближеному до мінімальних меж санкції ч.1 ст.121 КК України, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, особи винного, думки потерпілого, що міра покарання ОСОБА_8 повинна бути пов`язана з реальним позбавленням волі, не встановивши обставин, що пом`якшують покарання та визнавши обставиною, що обтяжує покарання вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Відповідно до вимог частини 1 статті 75 КК України, якщо суд, крім зазначених у цій статті випадків, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може ухвалити рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Беручи до уваги сукупність наведених обставин, колегія суддів не має сумнівів у тому, що визначена ОСОБА_8 форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірною з вчиненим ним злочинним діянням, а також є справедливим і виваженим заходом примусу, що забезпечить виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, тоді як звільнення від відбування покарання з випробуванням не сприятиме виправленню обвинуваченого, а також може створити у обвинуваченого та інших осіб схильність до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Відтак, на думку колегії суддів, апеляційна скарга захисника не містить достатньо обставин, які свідчили би про можливість виправлення ОСОБА_8 без відбування покарання, призначеного у межах санкції частини 1 статті 121 КК України, та стали би підставою для звільнення обвинуваченого від відбування покарання згідно зі статтею 75 КК України з випробуванням. Призначене судом покарання повністю відповідає вимогам закону, є справедливим і достатнім для виправлення і перевиховання обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а тому підстав вважати призначене покарання несправедливим через його суворість та необхідність його пом`якшити, колегія суддів не вбачає.

Апеляційні доводи захисника щодо неврахування судом тих обставин, що ОСОБА_8 вину визнав, щиро розкаюється, не мав прямого наміру умисно заподіювати ОСОБА_9 тілесні ушкодження, що одразу після вчиненого, встановивши факт, що ним заподіяно тілесні ушкодження, дочекався на місці приїзду поліцію та в подальшому повідомив про свою причетність, що є з`явленням із зізнанням, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Так, обвинувачений ОСОБА_8 в ході судового розгляду визнавав вину частково, в частині кількості та механізму нанесення тілесних ушкоджень потерпілому, вважаючи невідповідним формулювання обвинувачення в частині кількості завданих ним ударів ОСОБА_9 , які зазначені в обвинувальному акті, реальним обставинам справи, обвинуваченим сплачено потерпілому у рахунок відшкодування шкоди 8358 грн., що на думку місцевого суду є неспівмірним з вчиненими протиправними діями обвинуваченого та наслідками, які від цього настали, а також сумі понесених витрат на лікування потерпілим, ОСОБА_8 у судовому засіданні не висловив осуду своєї поведінки, критично висловлювався у сторону потерпілого ОСОБА_9 , з урахуванням зазначеного суд першої інстанції дійшов висновку про формальний характер каяття обвинуваченого у вчиненому кримінальному правопорушенні, не встановивши у ході судового розгляду ознак щирого каяття обвинуваченого у вчиненому кримінальному правопорушенні.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що щире каяття не може вважатися обставиною, що пом`якшує покарання в розумінні статті 66 КК України, оскільки носить суто формальний характер.

Крім того, колегія суддів також враховує, що вибачення потерпілому обвинувачений висловив лише під час апеляційного розгляду.

Так, виходячи із системного тлумачення законодавства та із усталеної судової практики (постанова Верховного Суду від 22.03.2018 року по справі №759/7784/15-к, провадження № 51-2607 км 18; постанова Верховного Суду від 06.07.2021 року по справі № 243/3208/19, провадження № 51-765км21; постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду у справі № 520/16394/16-к від 27 квітня 2021 року, постанова Верховного Суду від 14 листопада 2022 року у справі № 640/3693/15-к), щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Про щирість каяття особи свідчить і поведінка обвинуваченого після вчинення злочину. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею злочину (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення злочину, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.

У контексті зазначеного слід послатися й на роз`яснення, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» від 23 грудня 2005 року № 12, відповідно до яких щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює розкриття злочину, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Саме по собі відшкодування завданої шкоди, яке, поміж іншого, є самостійною пом`якшуючою покарання обставиною, визначеною пунктом 2 частини 1 статті 66 КК, може додатково свідчити про розкаяння винної особи, однак не є вирішальним при встановленні наявності чи відсутності щирого каяття, яке в кожному випадку є оціночним та має встановлюватися виходячи із матеріалів справи.

Таким чином, часткове визнання вини обвинуваченим та його посилання на щире каяття не може враховуватися при призначенні покарання, як пом`якшуюча обставина, оскільки носить лише формальний характер та було зроблено під тиском зібраних у справі доказів, які безпосередньо доводять вину ОСОБА_8 у скоєному.

Безпідставними також є твердження захисника, що судом не враховано такої обставини, яка пом`якшує покарання, як з`явлення зі зізнанням.

Обґрунтовуючи довід стосовно наявності з`явлення зі зізнанням, захисник вказує, що ОСОБА_8 одразу після вчиненого, встановивши факт, що ним заподіяно тілесні ушкодження, дочекався на місці приїзду поліцію та в подальшому повідомив про свою причетність.

Натомість, з`явлення із зізнанням полягає у особистому добровільному письмовому або усному повідомленні особи до правоохоронних органів відомостей про вчинення протиправних дій, або про підготовку до таких дій, тоді як вказана поведінка обвинуваченого, з урахуванням наступних його дій, а саме часткове визнання ним вини, не може свідчити про з`явлення із зізнанням та не може бути враховано судом, як обставина, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 66 КК пом`якшує покарання.

Щодо доводів сторони захисту про добровільне відшкодування завданої потерпілому шкоди, то колегія суддів зазначає, що суд врахував той факт, що обвинуваченим сплачено частково потерпілому у рахунок відшкодування шкоди 8358 гривень, тоді як моральна шкода та матеріальні збитки відшкодовано за вироком суду, що не можна вважати добровільним відшкодуванням завданого збитку та усунення заподіяної шкоди, як обставиною, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 66 КК пом`якшує покарання.

Стосовно апеляційних доводів захисника щодо неврахування судом тих обставин, що ОСОБА_8 на момент вчинення кримінального правопорушення проживав з батьком ОСОБА_14 , який є інвалідом II групи довічно та потребує стороннього догляду, не може вважатися достатньою підставою для пом`якшення покарання та звільнення особи від відбування покарання та не доводить можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства.

До того ж, у матеріалах провадження відсутні належні документи на підтвердження, що саме обвинувачений ОСОБА_8 здійснює постійний догляд за своїм батьком ОСОБА_14 , який його потребує (питання щодо можливості оформлення постійного догляду за особами, які потребують постійного стороннього догляду, визначено Законом України «Про соціальні послуги» та низкою підзаконних нормативно-правових актів, для отримання підтвердження факту здійснення догляду за особою з інвалідністю надавач соціальної послуги з догляду вдома має бути включений до Реєстру надавачів та отримувачів соціальних послуг, який на місцевому рівні ведуть виконавчі органи місцевих рад).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи для пом`якшення обвинуваченому покарання та застосування вимог статті 75 КК України, не є переконливими та достатніми для пом`якшення обвинуваченому покарання та застосування вимог статті 75 КК України, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставини справи, наслідки злочину, позицію потерпілого, пост кримінальну поведінку обвинуваченого та дані про його особу.

Отже, зважаючи на викладені обставини справи та вимоги закону, колегія суддів вважає призначене обвинуваченому покарання необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, не знаходить підстав вважати таке покарання несправедливим через суворість та не вбачає підстав для його пом`якшення, зважаючи також, що застосування вимог статті 75 КК України у цьому випадку є неможливим.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16 10 2008 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 . Судом першої інстанції матеріальний закон застосований правильно, ухвалене законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при ухваленні вироку не встановлено, апеляційних підстав для зміни вироку суду першої інстанції та пом`якшення призначеного судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Ізяславського районного суду Хмельницької області від 28 лютого 2025 року стосовно ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3