ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року

м. Київ

справа № 280/770/16-к

провадження № 51-294км25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

у режимі відеоконференції:

захисника ОСОБА_6 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_6 , на вирок Коростишівського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням

ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця

с. Куцуруб Очаківського району Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 310 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Коростишівського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 1 ст. 310 КК, та призначено йому покарання:

? за ч. 2 ст. 185 КК - у виді обмеження волі на строк 2 роки;

? за ч. 1 ст. 310 КК - у виді обмеження волі на строк 1 рік.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено

ОСОБА_7 покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.

Вирішено питання щодо: початку строку відбування покарання; процесуальних витрат та речових доказів.

Ухвалено виконувати самостійно:

? вирок Чортківського районного суду Тернопільської області від 13 вересня

2006 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК із застосуванням приписів статей 69, 71 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 900 грн;

? вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 18 червня 2013 року, яким ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 162, ч. 2 ст. 296,

ч. 1 ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з іспитовим строком 2 роки 6 місяців.

Згідно з вироком, 30 квітня 2011 року приблизно о 10:00 ОСОБА_7 , перебуваючи у квартирі за місцем свого тимчасового проживання ( АДРЕСА_2 ), що належить ОСОБА_8 , умисно з корисливих мотивів, таємно, повторно викрав із трюмо у спальній кімнаті гроші в сумі 2000 грн та мобільний телефон марки «Самсунг», вартістю 90 грн., а також в коридорі - електродриль марки «Інтерскол», вартістю 115 грн, завдавши ОСОБА_8 майнової шкоди на загальну суму 2205 грн.

Крім того, у третій декаді квітня 2023 року приблизно о 13:00 ОСОБА_7 , перебуваючи за місцем свого проживання ( АДРЕСА_1 ), умисно, для власних потреб, без мети збуту, посіяв насіння рослин коноплі в горщики з ґрунтом у кількості 13 штук та на подвір`ї домоволодіння

- 6 штук. Після того, як насіння зійшло ОСОБА_7 обробляв, прополював, поливав та слідкував за посадженими посівами, тобто незаконно посіяв та вирощував рослини коноплі до їх виявлення та вилучення 13 травня 2023 року під час проведення обшуку.

Житомирський апеляційний суд ухвалою від 21 листопада 2024 року вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 залишив без змін.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду й призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Зазначає, що суди обох інстанцій:

- усупереч усталеній судовій практиці Верховного Суду не роз`яснили засудженому права на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності;

- безпідставно зазначили у рішеннях щодо судимості ОСОБА_7 , а також щодо повторності вчиненої ним крадіжки, оскільки на момент скоєння підзахисним нових кримінальних правопорушень його судимості за попередніми вироками були погашені;

- указані вище порушення, на переконання захисника, призвели до призначення засудженому занадто суворого покарання.

Крім того, касатор вважає, що суди, призначаючи покарання, безпідставно

не врахували обставин, що його пом`якшують, а також того, що розгляд кримінального провадження відбувся у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК, оскільки ОСОБА_7 визнав винуватість та сприяв у розкритті кримінальних правопорушень.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні захисник та засуджений, надавши відповідні пояснення, підтримали касаційну скаргу. Також, захисник уточнив вимоги касаційної скарги та просив скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді.

Прокурор просив частково задовольнити касаційну скаргу, скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши доводи в касаційній скарзі, матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статей 433, 438 КПК у їх взаємозв`язку, під час здійснення перегляду суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування норм права, правової оцінки обставин і не уповноважений досліджувати докази, оцінювати їх з точки зору достовірності, ревізувати оскаржені рішення на предмет повноти судового розгляду та відповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Водночас апеляційний суд по суті є останньою інстанцією, що має процесуальні повноваження дослідити докази, встановити та визнати доведеними обставини справи і з огляду на це - перевірити відповідні доводи сторін щодо таких обставин. Це необхідно з метою реалізації гарантії забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Застосування до кожного учасника провадження належної правової процедури є одним із завдань, визначених у ст. 2 КПК.

Положення ч. 2 ст. 370 вказаного Кодексу визначають, що законним є лише рішення, ухвалене згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Проте суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу, не врахував наведених законодавчих приписів.

Так, захисник вказує у касаційній скарзі, зокрема, на те, що суди попередніх інстанцій не роз`яснили засудженому права на звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

За загальним правилом, передбаченим ст. 49 КК особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення й до дня набрання вироком законної сили минули строки, зазначені в ч. 1 цієї статті, і немає підстав для зупинення або переривання давності.

Відповідно до ч. 3 ст. 285 КПК підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

Нероз`яснення судом першої чи апеляційної інстанцій відповідно до вимог

ст. 285 КПК зазначених обставин є порушенням приписів кримінального процесуального закону, що може потягнути неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягає застосуванню. Такого висновку дійшла об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 06 грудня 2021 року (справа

№ 521/8873/18).

У цьому кримінальному провадженні питання щодо спливу строків давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності з підстав, передбачених ст. 49 КК, сторона захисту порушила лише на стадії касаційного перегляду.

Так, згідно з висновками, викладеними у вказаній вище постанові об`єднаної палати, суд касаційної інстанції вправі звільнити особу від кримінальної відповідальності

за таких умов: на день перегляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, тобто до набрання вироком суду першої інстанції законної сили, закінчились строки давності притягнення такої особи до кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення; ця особа не подавала до апеляційного суду відповідне клопотання про звільнення від кримінальної відповідальності і суд апеляційної інстанції не роз`яснив відповідно до положень

ст. 285 КПК особі наявність зазначених підстав для звільнення від кримінальної відповідальності та не з`ясував її думку щодо згоди чи незгоди з таким звільненням; така особа за вказаних обставин висловила згоду в касаційному суді на звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі положень ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності.

Однак, суд касаційної інстанції у цьому кримінальному провадженні позбавлений можливості остаточно вирішити питання щодо наявності або відсутності підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності відповідно до ст. 49 КК

з огляду на таке.

Вироком районного суду від 18 вересня 2023 року, крім іншого, ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні 30 квітня 2011 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, а саме у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК, є нетяжким злочином, за вчинення якого санкція зазначеної норми передбачає покарання до 5 років позбавлення волі.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину.

Водночас з реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається,

що кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 неодноразово зупинялося

у зв`язку з оголошенням його у розшук.

Згідно з ч. 2 ст. 49 КК перебіг давності зупиняється, якщо особа, що вчинила кримінальне правопорушення, ухилилася від досудового розслідування або суду.

У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або її затримання.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 02 лютого 2023 року у справі № 735/1121/20, особа, котра ухилялася від досудового розслідування або суду, підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованих строків, передбачених ч. 1 ст. 49 КК, подовжених на час ухилення.

Причому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства.

Для застосування положень ч. 2 ст. 49 КК у такому випадку обов`язково має бути підтверджено факт умисного ухилення підозрюваного від слідства (див., наприклад, постанови від 18 вересня 2018 року у справі № 346/883/15-к, від 03 березня

2021 року у справі № 686/10936/17-к, від 29 липня 2021 року у справі

№ 552/5595/18).

Суд звертає увагу, що з наявних матеріалів кримінального провадження (реєстр матеріалів досудового розслідування) вбачається лише факт неодноразового оголошення ОСОБА_7 у розшук, проте обставини його ухилення від досудового розслідування суди попередніх інстанцій не досліджували, хоча для обґрунтованого вирішення питання про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності у зв`язку зі спливом строків давності необхідно ретельно, з урахуванням засади змагальності сторін, дослідити вказані обставини на підтвердження чи спростування доводів сторони захисту щодо спливу цих строків за вчинення засудженим 30 квітня 2011 року крадіжки (ч. 2 ст. 185 КК).

У цьому контексті колегія суддів зауважує, що згідно з пунктами 4, 5 ч. 1 ст. 91 КПК обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання, а також закриття кримінального провадження підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Тож, як уже згадувалося у цій постанові, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК Суд не має процесуальних повноважень досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, зокрема й щодо зупинення перебігу давності.

Колегія суддів зауважує, що сторона захисту хоча й не ставила питання у суді апеляційної інстанції про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК, однак, ураховуючи, що до суду лише 26 травня 2023 року надійшов обвинувальний акт про вчинення ОСОБА_7 ще 30 квітня 2011 року злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, цей суд зобов`язаний був, крім іншого, перевірити питання щодо спливу строків давності і у разі їх закінчення, роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності те, що на підставі ст. 49 КК вона має право на звільнення від кримінальної відповідальності у порядку, передбаченому КПК, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження за п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення.

Таким чином, належне встановлення обставин, що впливають на перебіг строків давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності має значення для правильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Проте, як убачається з матеріалів кримінального провадження, це питання залишилося поза увагою місцевого суду.

Вказані обставини не з`ясував і суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок районного суду.

Отже, суд апеляційної інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які могли призвести до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність й перешкодити йому ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК), що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування ухвали цього суду.

Водночас інші доводи захисника, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними.

Так, касатор не погоджується з інкримінованою засудженому кваліфікуючою ознакою крадіжки - вчинення повторно, оскільки вважає, що на момент скоєння ОСОБА_7 цього діяння його судимість була погашена у встановленому законом порядку. У зв`язку з цим, також вважає необґрутованими посилання судів попередніх інстанцій на судимість ОСОБА_7 .

Однак, як убачається з матеріалів кримінального провадження, і цього не заперечує сторона захисту, ОСОБА_7 , крім іншого, було засуджено вироком Чортківського районного суду Тернопільської області від 13 вересня 2006 року

за ч. 2 ст. 185 КК із застосуванням приписів статей 69, 71 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 900 грн, який засуджений не сплатив (тобто, покарання не відбув), зокрема, станом на час вчинення 30 квітня 2011 року крадіжки, а тому Верховний Суд відхиляє зазначений довід захисника.

Зважаючи на викладене, касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з призначенням нового розгляду в апеляційному суді, в ході якого потрібно врахувати наведене у цій постанові, перевірити доводи апеляційної скарги захисника та ухвалити законне й обґрунтоване судове рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_7 скасувати та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення,

є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3