Житомирський апеляційний суд
Справа №280/1892/15-к Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/28/25
Категорія ч.2 ст.286 КК Доповідач ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю: секретаря ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали кримінального провадження №280/1892/15-к за апеляційною скаргою прокурора Радомишльського відділу Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_12 на вирок Радомишльського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2023 року відносно

ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

в с т а н о в и в:

зазначеним вироком ОСОБА_11 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та виправдано за відсутністю в його діяннях складу зазначеного кримінального правопорушення.

Цивільний позов прокурора про стягнення з ОСОБА_11 на користь фінансового управління Коростишівської районної державної адміністрації 1947 грн 75 коп витрат за стаціонарне лікування потерпілої залишено без розгляду.

Запобіжні заходи відносно ОСОБА_11 не застосовувались.

Речові докази, а саме автомобіль «Daimler-Chrysler», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_11 , та автомобіль «КАМАЗ 55102», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_13 , які повернуті власникам залишено останнім.

Процесуальні витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні в розмірі 7624 грн 10 коп віднесено на рахунок держави.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, обвинуваченому ОСОБА_11 згідно обвинувального акту від 12.03.2016 року, органом досудового розслідування пред`явлено наступне обвинувачення, яке визнано судом недоведеним.

29 квітня 2015 року близько 15 години 40 хвилин ОСОБА_11 керував власним технічно-справним автомобілем «Daimler-Chrysler», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог п. 12.6 ґ) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою зі швидкістю понад 110 км/год. по автомобільній дорозі Київ-Чоп зі сторони м. Житомира в напрямку м.Києва.

Рухаючись вказаним транспортним засобом на вказаній автодорозі в районі 108 км + 770 м водій ОСОБА_11 в порушення вимоги п. 2.3 б) вказаних вище Правил проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, а в порушення вимог п. 12.3 цих же Правил при своєчасному виявленні небезпеки для руху (автомобіль «КАМАЗ 55102», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_14 ), яку об`єктивно спроможний був виявити, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та в подальшому в порушення вимог п.12.1 цих Правил вивернув кермо автомобіля вправо, не впоравшись з керуванням, допустив занос, у результаті чого транспортний засіб перекинувся на проїзну частину.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Daimler-Chrysler», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_15 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому правої ключиці та відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, як таке, що не є небезпечними для здоров`я, але призвело до тривалого розладу здоров`я, а пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_16 отримала тілесні ушкодження у вигляді деформуючих рубців правої підочної ділянки, що переходять у скронево-скулову ділянку, які являються непоправними та потребують хірургічного втручання (косметичної операції), та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_11 вимог п. п. 2.3 б), 12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Необережні дії ОСОБА_11 , які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху, яка керує транспортним засобом, що спричинило ОСОБА_15 тілесне ушкодження середньої тяжкості, а ОСОБА_16 тяжке тілесне ушкодження, органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_12 просить вирок Радомишльського районного суду від 31.10.2023 року скасувати з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 рік, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю два роки, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки. В обґрунтування своїх вимог посилається на неспроможність показань обвинуваченого ОСОБА_11 , які дані останнім з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки вони спростовуються дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, а також показаннями свідків. Зазначає, що всі результати автотехнічних експертиз свідчать про те, що при виконанні обвинуваченим ОСОБА_11 вимог 12.3 ПДР (зменшення швидкості руху аж до зупинки) зіткнення не відбулось. Вказує, що ОСОБА_11 повинен був дотримуватися п.12.6 ПДР та рухатися із швидкістю не більше 80 км/год, враховуючи також показання свідка ОСОБА_17 , який у судовому засіданні повідомив, що рухався не більше 80 км/год, то за таких умов ОСОБА_11 не мав права здійснювати випередження відповідно до п.11.2 ПДР та повинен був рухатися якнайближче до правого краю проїзної частини, у правій смузі руху за автомобілем ОСОБА_17 . Наголошує, що доказів на підтвердження порушення водієм транспортного засобу «Камаз» ОСОБА_14 правил дорожнього руху, що знаходяться у причинному зв`язку із виникненням ДТП у судовому засіданні не встановлено, однак, суд, перейнявши на себе роль судового експерта встановив, що «беззаперечний факт грубого порушення Правил дорожнього руху водієм автомобіля «Камаз» перебуває у причинному зв`язку із виникненням даної пригоди». Звертає увагу, що за обставин даної справи обвинуваченому не було створено аварійної обстановки, тому єдиним варіантом реагування на небезпеку для руху було гальмування. При цьому маневр водія «Камаз» може враховуватися судом при ступені винуватості обвинуваченого ОСОБА_11 та при призначенні покарання, однак не виключає злочинність самого діяння обвинуваченого.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника. Вказує, що доводи апеляційної скарги прокурора на неправильне визначення судом моменту виникнення загрози для руху мікроавтобуса та що водій ОСОБА_14 не створив аварійну ситуацію, внаслідок чого сталася ДТП суперечать доказам, а тому не заслуговують на увагу. Доводи прокурора про те, що ОСОБА_11 не мав права здійснювати випередження автопоїзда під керуванням ОСОБА_17 суперечать вимогам ПДР, які дозволяють обгін транспортних засобів, що рухаються у попутному напрямку, обвинувачення ОСОБА_11 в порушенні п.11.2 ПДР та п.12.6 ПДР в цій частині не пред`являлось. Не можуть взяті до уваги і доводи прокурора про те, що водій ОСОБА_11 мав рухатися із швидкістю 80 км/год з огляду на те, що ОСОБА_11 не було пред`явлено обвинувачення в порушення і п.12.6а ПДР, а тому таке посилання прокурора виходить за межі обвинувачення. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції дослідивши докази по справі, в тому числі висновки автотехнічних експертиз, в межах своєї компетенції дав оцінку цим висновкам разом з іншими доказами по справі та прийшов вірного висновку, що порушення водієм ОСОБА_14 вимог п.п.10.1, 10.3 ПДР знаходяться у причинному зв`язку з виникненням ДТП. Наголошує, що перебуваючи у стані крайньої необхідності ОСОБА_11 вивернув кермо мікроавтобуса вправо, чим запобіг настанню більш тяжких наслідків, ніж тих, що наступили, якби він намагався уникнути ДТП тільки гальмуванням.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу, заперечення обвинуваченого та його захисника щодо задоволення апеляційної скарги прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, а також вирок суду першої інстанції в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частинами 1, 2 ст.2 КК України встановлено, що підставою для кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим; у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Згідно з п.1 ч.3 ст.374 цього Кодексу мотивувальна частина виправдувального вироку має містити підстави для виправдання обвинуваченого та мотиви, виходячи з яких, суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні та достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

Відповідно до ст.374 КПК України та роз`яснень, які містяться в п. п. 16, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.06.1990 № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов пленуму Верховного суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів; прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано. Висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Однак, зазначених вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду та ухвалення виправдувального вироку на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку із недоведенням наявності в діянні обвинуваченого ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України судом першої інстанції дотримано не було, внаслідок чого суд допустив невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Згідно із ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Провівши у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_11 на підставі ч.3 ст.404 КПК України за клопотаннями прокурора повторне дослідження доказів, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_11 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України при наступних об`єктивно встановлених та доведених обставинах.

29 квітня 2015 року близько 15 години 40 хвилин ОСОБА_11 керував власним технічно-справним автомобілем «Daimler-Chrysler», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення вимог п. 12.6 ґ) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306, на автомобільній дорозі з окремими проїзними частинами, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою зі швидкістю понад 110 км/год. по автомобільній дорозі Київ-Чоп зі сторони м. Житомира в напрямку м.Києва.

Рухаючись вказаним транспортним засобом на вказаній автодорозі в районі 108 км + 770 м водій ОСОБА_11 в порушення вимоги п. 2.3 б) вказаних вище Правил проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, а в порушення вимог п. 12.3 цих же Правил при своєчасному виявленні небезпеки для руху (автомобіль «КАМАЗ 55102», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_14 ), яку об`єктивно спроможний був виявити, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та в подальшому в порушення вимог п. 12.1 цих Правил вивернув кермо автомобіля вправо, не впоравшись з керуванням, допустив занос, у результаті чого транспортний засіб перекинувся на проїзну частину.

У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «Daimler-Chrysler», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_15 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому правої ключиці та відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, як таке, що не є небезпечними для здоров`я, але призвело до тривалого розладу здоров`я, а пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_16 отримала тілесні ушкодження у вигляді деформуючих рубців правої підочної ділянки, що переходять у скронево-скулову ділянку, які являються непоправними та потребують хірургічного втручання (косметичної операції), та відноситься до тяжкого тілесного ушкодження.

Порушення водієм ОСОБА_11 вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Допитаний у судовому засіданні як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_11 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав і надав показання, що 29.04.2015 року після зустрічі з головою Житомирської обласної державної адміністрації, о 15 год 30 хв повертався на вищевказаному автомобілі «Daimler-Chrysler» разом з дітьми та супроводжуючими до ОСОБА_18 , перебуваючи за кермом даного автомобіля. Пам`ятає, що того дня були гарні погодні умови, дощу не було. Його автомобіль рухався зі швидкістю 100-110 км/год. На відрізку об`їзної дороги Коростишева він спочатку рухався в правій смузі, однак, оскільки попереду їхав військовий вантажний автомобіль обвинувачений перестроївся в ліву смугу. Далі попереду в попутному напрямку, але в правій смузі рухалась вантажівка, тому обвинувачений продовжив рух у лівій смузі. В той момент коли він намагався зробити випередження вказаної вантажівки, яка знаходилась попереду на відстані 30 м від нього, він побачив, як смугу його руху перегодив автомобіль «КАМАЗ», який повільно діагонально наближався до смуги гальмування. При цьому обвинувачений зазначив, що вказаний автомобіль «КАМАЗ» він бачив фрагментами, оскільки спочатку з`явився в полі його зору, а згодом зник за вантажівкою, яка рухалась в правій смузі. На думку обвинуваченого автомобіль «КАМАЗ» виїхав зі смуги розгону і рухався до смуги гальмування, відстань між якими становила всього 250 м. В той момент, коли вантажівка вже залишилась позаду, обвинувачений почав екстрено гальмувати, однак зрозумів, що таким чином зіткнення з автомобілем «КАМАЗ» йому не уникнути. Враховуючи те, що автомобіль «КАМАЗ» не можливо було об`їхати з лівого боку, оскільки той наближався до смуги гальмування, обвинувачений вирішив його об`їхати з правого боку, тому коли він вже наблизився майже впритул до автомобіля «КАМАЗ», ОСОБА_19 вивернув руль свого автомобіля різко вправо. Об`їхавши автомобіль «КАМАЗ», автомобіль обвинуваченого почало розхитувати внаслідок чого він перевернувся і впав на бік. Обвинувачений вважає, що якби не виконав такий маневр, він і пасажири його автомобіля загинули, внаслідок зіткнення з вказаним вантажним автомобілем, який порушив правила дорожнього руху, оскільки мав пропустити автомобіль обвинуваченого. Коли обвинувачений вибрався зі свого автомобіля, то помітив, що автомобіль «КАМАЗ» вже покинув ліву смугу та перемістився на смугу гальмування. На думку обвинуваченого, слідчий, який прибув на місце дорожньо-транспортної пригоди сфальсифікував всі сліди ДТП, оскільки автомобіль «КАМАЗ» та його сліди не замірялись, а також не було внесено у схему місця ДТП водія ОСОБА_14 , який був присутній при замірах, та який, в свою чергу, тримаючись руками за голову сказав: «Боже, що я наробив», «давайте якось будемо вирішувати це питання». Сліди автомобіля «Daimler-Chrysler», на думку обвинуваченого, в схему місця ДТП було перенесено вірно.

Тобто, обвинувачений ОСОБА_11 фактично не заперечує місце і час даної дорожньо-транспортної пригоди, його присутність на місці події, наслідки, що настали у виді спричинення середньої тяжкості тілесного ушкодження ОСОБА_15 та тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_16 . Проте, стороною захисту ставиться під сумнів доведеність стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_11 у вказаній ДТП та її наслідках, при цьому позиція сторони захисту зводиться до того, що порушення саме водієм ОСОБА_14 вимог п.п.10.1, 10.3 ПДР знаходяться у причинному зв`язку з виникненням ДТП.

Дослідивши фактичні обставини справи та доводи сторін, апеляційний суд погоджується з апеляційними доводами прокурора та вважає висновки суду першої інстанції про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_11 ознак складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України помилковими, а позицію сторони захисту хибною, виходячи з наступного.

Диспозиція ст.286 КК сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.

При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст.286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст.286 КК України, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причинному зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження ч.2, загибель кількох осіб ч. 3); причинний зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі собою (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК; б) порушення, які самі собою (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим є головною, вирішальною умовою, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст.286 КК України, тобто знаходилися у причинному зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Тільки порушення ПДР, які містять у собі реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають безпосередньою причиною їх настання у кожному конкретному випадку ДТП, є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ст.286 КК.

Колегія суддів зазначає, що невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого йому злочину є його правом та способом захисту, в той же час апеляційний суд критично оцінює показання останнього та вважає їх такими, що надані з метою уникнення кримінальної відповідальності, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах кримінального провадження та дослідженими безпосередньо в суді апеляційної інстанції доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, і яким суд першої інстанції в порушення вимог ст.94 КПК України всебічної правової оцінки не надав.

Так, потерпіла ОСОБА_15 , яка підтримала свої показання надані в суді першої інстанції, пояснила, що неприязних стосунків з обвинуваченим не має. 29 квітня 2015 року вона в якості начальника служби у справах дітей разом з обвинуваченим возила дітей на зустріч з головою Житомирської облдержадміністрації. Цього ж дня після 16 години повертаючись з вказаної зустрічі, рухались на автомобілі обвинуваченого по автодорозі, що має дві смуги для руху в попутному напрямку, з Житомира в бік Києва. Вона сиділа на передньому пасажирському сидінні. Того дня було сонячно, опадів не було, видимість була хороша. На ділянці об`їзної дороги Коростишева їхали спочатку в правій смузі та згодом виїхали на ліву смугу, щоб виконати обгін вантажного автомобіля. В цей момент вона побачила, як з полоси розгону з правого боку виїхала інша вантажівка, яка їхала їм на переріз в лівій смузі, в якій вони рухались, і зупинилась лівим боком до їх автомобіля. Обвинувачений почав відразу гальмувати, а потім, щоб уникнути зіткнення з вказаною вантажівкою вирішив її оминути, тому взяв у праву смугу, яка в цей момент була вільна, однак їх автомобіль розхитало і він впав на правий бік. Внаслідок вказаної ДТП вона отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості у вигляді перелому ключиці. Обвинувачений після ДТП поміг всім вибратися з автомобіля та допомагав потерпілим. Крім того, потерпіла зазначила, що винуватцем вказаної ДТП є саме водій вантажного автомобіля, а не обвинувачений ОСОБА_19 . Якби останній не виконав маневр об`їзду вантажівки з правого боку, вважає, що загинула б від зіткнення з цим вантажним автомобілем. Погоджується із виправдувальним вироком суду першої інстанції.

Свідок ОСОБА_14 показав, що погано пам`ятає обставини ДТП, підтримує надані раніше показання, згідно яких у денній час 29 квітня 2015 року їхав на службовому автомобілі «КАМАЗ» з Коростишева в напрямку с.Гуменники, тому в якийсь момент мав перетнути автодорогу Київ-Чоп. Рухався зі смуги розгону, потім перетнув дві смуги вказаної автодороги і з`їхав на смугу гальмування, де зупинився. Коли ще перебував на смузі розгону, то позаду бачив вантажівку, однак виїжджаючи на вказану автодорогу вважав, що зможе безпечно здійснити маневр перелаштування до смуги гальмування. Перебуваючи вже на смузі гальмування почув шум від скреготу металу об асфальт, вийшов зі свого автомобіля і побачив мікроавтобус, який лежав перевернутим на бік, підійшов до нього і намагався допомогти відкрити задні двері. При цьому свідок звернув увагу, що з часу виникнення вказаної ДТП у нього відбувся «провал у пам`яті», раніше ще щось пам`ятав про цю ДТП, але наразі майже нічого не пам`ятає, зокрема не пам`ятає скільки метрів проїхав по смузі розгону, як виїжджав на праву смугу головної дороги, яким чином переїжджав смуги цієї автодороги. Пам`ятає, що слідчий експеримент за його участі проводився на автодорозі Київ-Чоп, однак всіх деталей проведення слідчого експерименту за його участі також не пам`ятає. Вважає, що автомобіль під керуванням обвинуваченого перевернувся через перевищення ним швидкості.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_20 , яка підтримала свої показання надані в суді першої інстанції, пояснила, що знає обвинуваченого, у зв`язку із розглядом даної справи, а потерпілих не знає, з обвинуваченим у неприязних відносинах не перебуває. Показала, що після обіду 29 квітня 2015 року на узбіччі 109 км автодороги Київ-Чоп в напрямку Києва здійснювала торгівлю, продавала віники, гриби та чорниці. Безпосереднього моменту ДТП за участі автомобіля обвинуваченого вона не бачила, оскільки стояла спиною до напрямку його руху та розмовляла по телефону. Повернулась від сильного шуму і звуку битого скла та побачила, як автомобіль «КАМАЗ», який їхав повільно закінчував рух до смуги гальмування, а автомобіль «Daimler-Chrysler» (Мерседес) виїхав із-за автомобіля «КАМАЗ» і перевернувся на бік, вдарившись об правий бордюр проїзної частини дороги. Все відбувалось дуже швидко. Також позаду цих автомобілів їхала вантажівка, яка зупинилась орієнтовно за 260 м до автомобіля «КАМАЗ». Місце ДТП співпадає з місцем виїзду з Коростишева. Коли автомобіль «Daimler-Chrysler» вже лежав перевернутим автомобіль «КАМАЗ» ще продовжував рух та зупинився на смузі гальмування за 15 м до розриву. Свідок вважає, що автомобіль «КАМАЗ» повільно переїжджав головну дорогу і їхав поперек під кутом до смуги гальмування, а мав би поступово перестроюватись зі смуг головної дороги до смуги гальмування. На думку свідка ОСОБА_20 , якби автомобіль «КАМАЗ» не створив такі умови, за яких автомобіль «Daimler-Chrysler» не зміг вчасно загальмувати, та автомобіль обвинуваченого не перевищив швидкість, а їхав з дозволеною швидкістю згідно встановленого на цій ділянці дорожнього знаку, який дозволяє рух зі швидкістю 50 км/год., то цієї ДТП можна було б уникнути. Однак, вважає, що автомобіль «КАМАЗ» мав надати перевагу в русі автомобілю «Daimler-Chrysler». Після ДТП вона викликала швидку медичну допомогу, а військові надавали допомогу постраждалим.

З показань свідка ОСОБА_17 , даних попередньому складу суду з дослідженого звукозапису судового засіданні від 21 травня 2021 року вбачається, що він є досвідченим водієм, керує автомобілями з 1989 року. Якось за кермом вантажівки з причепом їхав в напрямку м. Києва, під`їжджаючи до перехрестя помітив автомобіль «КАМАЗ», який рухався по смузі розгону зі швидкістю близько 50 км/год., збільшував швидкість і намагався виїхати на праву смугу головної дороги. Свідок на своєму автомобілі рухався зі швидкістю 80 км/год., тому зменшив швидкість і взяв правіше, а автомобіль «КАМАЗ» в свою чергу виїхав на праву смугу автодороги і згодом одразу ж на ліву смугу та попрямував до смуги гальмування, якийсь час затримавшись у лівій смузі. В цей же момент свідок почав гальмувати, бо в дзеркало заднього виду побачив автомобіль обвинуваченого, який наближався до нього по лівій смузі. Автомобіль обвинуваченого теж в цей момент, знаходячись позаду автомобіля свідка та рухаючись зі швидкістю 80 км/год., відразу ж почав гальмувати, і коли знаходився вже посередині автомобіля свідка, почав розхитуватись. Свідок вказав, що не міг і подумати, що автомобіль «КАМАЗ» одразу ж почне пересікати ліву смугу. Вважає, що обвинувачений не мав можливості бачити автомобіль «КАМАЗ», коли той виїхав зі смуги розгону на праву смугу автодороги, бо в той момент, коли обвинувачений їхав позаду його вантажівки, автомобіль «КАМАЗ» був для нього в сліпій зоні. Так як свідок пригальмував, обвинувачений обігнав його та виконав маневр, який призвів до перекидання його автомобіля на правий бік. В той момент, коли мікроавтобус обвинуваченого перевернувся, автомобіль «КАМАЗ» вже знаходився на смузі гальмування. Свідок вважає, що в даній ситуації водій автомобіля «КАМАЗ» мав надати перевагу в русі автомобілю «Daimler-Chrysler».

Вищенаведені показання потерпілої та свідків оцінено апеляційним судом комплексно та сукупно з письмовими доказами даного кримінального проводжання, які містять об`єктивні фактичні дані про вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Саме на підставі сукупності належних і допустимих доказів, які з урахуванням обставин цього кримінального провадження та висунутої на свій захист версії обвинуваченого щодо винуватості свідка ОСОБА_14 , що не узгоджується із вказаними доказами, дозволили суду апеляційної інстанції встановити винуватість ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 с.286 КК України відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Зокрема, в основу доказової бази винуватості ОСОБА_11 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України судом апеляційної інстанції покладено наступні письмові докази:

- дані висновку експерта №300/301/17-25 від 22.03.2018 року, яким встановлено, що швидкість руху автомобіля «Daimler-Chrysler», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_11 до початку гальмування враховуючи сліди зафіксовані під час огляду місця ДТП, приблизно складала 125…132 км/год. Відстань, яку здолав автомобіль «Daimler-Chrysler» під керуванням ОСОБА_11 до початку слідової інформації слідів гальмування автомобіля, зазначених у протоколі огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, з врахуванням часу реакції водія, часу запізнення спрацьовування гальмового приводу автомобіля, наростання сповільнення та інших показників, складає 53,8…56,8 м. У даній дорожній обстановці водій автомобіля «Daimler-Chrysler» ОСОБА_11 з технічної точки зору повинен був діяти відповідно до вимог п. п. 12.3 та 12.6 ґ) Правил дорожнього руху України, а водій автомобіля «КАМАЗ-55102» ОСОБА_14 у відповідності з вимогами п. п. 10.1 та 10.3 цих Правил. Момент виникнення небезпеки для руху, як правило, має зазначатися у документах про призначення експертизи (залучення експерта). Якщо у документі про призначення експертизи (залучення експерта) момент виникнення небезпеки не зазначений, то експерт, виходячи з аналізу дорожньої обстановки, може визначити його за даними, що містяться у матеріалах справи. З технічної точки зору, експерт вважає, що в даній дорожній обстановці, момент виникнення небезпеки для руху водію автомобіля «Daimler-Chrysler» ОСОБА_11 виникає з моменту зміни напрямку руху автомобіля «КАМАЗ-55102». Відстань, яка була між автомобілями «Daimler-Chrysler» під керуванням ОСОБА_11 та «КАМАЗ-55102» під керуванням ОСОБА_14 в момент виникнення для водія автомобіля «Daimler-Chrysler» ОСОБА_11 небезпеки руху, складає 223,3…235,8 м. З технічної точки зору, при виїзді транспортного засобу на смугу руху іншого транспортного засобу водій транспортного засобу, що рухався по своїй смузі руху повинен діяти відповідно до пункту 12.3 ПДР України не в залежності від подальших дій водія який виїхав на його смугу руху (зменшення швидкості, збільшення швидкості, маневр). В даній дорожній обстановці водій автомобіля «Daimler-Chrysler» ОСОБА_11 мав технічну можливість уникнути зіткнення (якби таке фактично відбулося) з автомобілем «КАМАЗ-55102», шляхом застосування термінового гальмування, з моменту виникнення небезпеки для його руху. Згідно чинних методичних рекомендацій по проведенню автотехнічних досліджень, маневр, як засіб уникнення ДТП, розглядається у випадку об`їзду нерухомої перешкоди або тоді, коли перешкода рухається в попутному напрямку. Застосувати маневр для відвернення ДТП можна рекомендувати для об`їзду нерухомої перешкоди. Якщо виникає небезпека для руху, то необхідно застосовувати гальмування (згідно першої частини п. 12.3), так як «рухома» перешкода в будь-який момент може змінити напрямок і темп руху, чи зупинитися. Покази водія автомобіля «Daimler-Chrysler» ОСОБА_11 щодо руху автомобіля «КАМАЗ-55102» з моменту виникнення небезпеки до місця його зупинки з технічної точки зору неґрунтовні, так як траєкторія руху автомобіля «КАМАЗ-55102» перетинається із фактичним шляхом гальмування автомобіля «Daimler-Chrysler» та при такому розвитку пригоди відбулося б зіткнення вказаних транспортних засобів чого в дійсності не відбулося. З технічної точки зору покази водія «КАМАЗ-55102» можуть вважатися ґрунтованими, яка як траєкторія руху цього автомобіля не перетинається із фактичним шляхом гальмування автомобіля «Daimler-Chrysler». В даній дорожній обстановці водій автомобіля «Daimler-Chrysler» ОСОБА_11 з технічної точки зору повинен був діяти відповідно до вимог п.п. 12.3 та 12.6 ґ) Правил дорожнього руху України, а водій автомобіля «КАМАЗ-55102» ОСОБА_14 у відповідності з вимогами п.п. 10.1 та 10.3 цих Правил. З технічної точки зору, в діях водія автомобіля «Daimler-Chrysler» ОСОБА_11 вбачається невідповідність технічним вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху України. З урахуванням вихідних даних та проведеного дослідження причиною створення аварійної обстановки і виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, слід вважати невідповідність дій водія ОСОБА_11 , які суперечили вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України (а.п.160-169 т.1);

- дані висновку експерта №28377/18-52 від 27.02.2019 року, згідно з яким визначення та використання ситуаційного часу реакції саме для водія автомобіля «КАМАЗ» в даній ДТП позбавлено технічного сенсу, адже при такому характері зближення траєкторії руху автомобілів «КАМАЗ» і «Daimler-Chrysler», перевагу для руху мав водій автомобіля «Daimler-Chrysler». Вирішення питання в частині визначення нормативного часу наростання прискорення автомобіля, протягом якого відбулося призупинення руху та набрання швидкості автомобілем «КАМАЗ», після виїзду на ліву полосу руху по якій рухався автомобіль «Daimler-Chrysler» в рамках даного дослідження неможливо. Відповідь на питання в частині довжини, ширини автомобіля «КАМАЗ 55102» було надано суто в довідковій формі, оскільки вирішення даного питання не потребує використання спеціальних знань в галузі автотехніки, та може бути зроблено слідством/судом в ході натурних замірів даного ТЗ із оформленням відповідного протоколу огляду ТЗ (а.п.232-237 т.1);

- дані протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 29 квітня 2015 року зі схемою огляду місця події та фототаблицями, згідно якого, слідчим СВ Коростишівського РВ УМВС ОСОБА_21 було проведено огляд 108 км+770 м автомобільної дороги Київ-Чоп Коростишівського району, на вказаній ділянці дороги знаходився автомобіль «Daimler-Chrysler 313», реєстраційний номер НОМЕР_1 , на лівому боці на смузі руху для розгону, частково в лівій смузі, відстань від задньої осі до осьової лінії становила 2,2 м, від передньої осі 3,1 м, відстань від передньої осі до знаку «об`їзд перешкоди з правого боку» становила 18,9 м. Були зафіксовані пошкодження вказаного автомобіля, а саме на лівій стороні потертості внаслідок перекидання та послідуючого контакту з асфальтом, розбите лобове скло. Окрім цього, зафіксовано сліди шин: на відстані 2,8 м від кінця гальмування лівих коліс розпочинаються сліди заносу переднього правого колесу, який має довжину 18,2 м та заднього правого колесу, що має довжину 15,3 м та закінчується в смузі для розгону на відстані 1,2 м від розмітки 1.8 ПДР, далі через 4,3 м розпочинаються потертості. Також зафіксовано сліди гальмування: на 108 км+770 м розпочинається слід гальмування лівих коліс, на відстані 3,9 м від осьової лінії через 34,6 м різко змінює напрямок вправо, має загальну довжину 56,4 м та закінчується на осьовій лінії. Слід гальмування продовжується заносом довжиною 21,8 м. Слід гальмування правих коліс розпочинається через 6,6 м від початку сліду гальмування лівих коліс, через ту ж саму відстань змінює напрямок вправо, має загальну довжину 39,3 м та закінчується в лівій смузі на відстані 1,45 м від осьової лінії (а.п.184-192 т.3);

- дані висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції від 29.04.2015 року, згідно з яким ОСОБА_11 того дня в стані сп`яніння не перебував (а.п.193 т.3);

- дані висновків експерта №3/300 від 03.06.2015 року та №3/301 від 04.06.2015 року: на момент ДТП гальмівні системи, рульове керування, ходові частини автомобілів «Daimler-Chrysler», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та «КАМАЗ-55102», реєстраційний номер НОМЕР_2 , знаходилися в технічно працездатному стані; в процесі дослідження вказаного автомобіля «Daimler-Chrysler» не виявлено характерних ознак раптової відмови або технічних непрацездатностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходилися в прямому причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки і даної дорожньо-транспортної події; в процесі дослідження вузлів та агрегатів, а також системи активної та пасивної безпеки наданого на дослідження вказаного автомобіля «КАМАЗ-55102», які б впливали на безпеку дорожнього руху, не встановлено яких-небудь характерних ознак раптової відмови або технічних непрацездатностей систем, вузлів, агрегатів і деталей, що впливають на безпеку дорожнього руху, які могли б знаходилися в прямому причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки і даної дорожньо-транспортної події (а.п.199-209, 213-225 т.3);

- дані висновку експерта №3/299 від 04.06.2015 року, зафіксовано, що зовнішнім оглядом автомобіля «Daimler-Chrysler», реєстраційний номер НОМЕР_1 , визначена наявність статичних та динамічних слідів і пошкоджень ударно-динамічного характеру, які найбільш сконцентровані в його правій бічній частині і виражені слідами згинів, тертя, вдавлювання, розривів металу, відшарування власного лакофарбового покриття. Слідів контакту з автомобілем «КАМАЗ-55102», реєстраційний номер НОМЕР_2 виявлено не було (а.п.227-236 т.3);

- дані листа Філії «Житомирської дорожньо-експлуатаційної дільниці» №412 від 11.08.2015 року .з якого вбачається, що на автомобільній дорозі М-06 Київ-Чоп 108 км+770 м Коростишівського району Житомирської області на момент скоєння ДТП всі дорожні знаки розміщені згідно дислокації, дорожня розмітка в наявності та відповідно до ДСТУ 4100-02 (а.п.237 т.3);

- дані акту обстеження дорожніх умов на ділянці автомобільної дороги М-06 Київ-Чоп 109 км+001 м 29.04.2015 о 15 годин 40 хвилин водій автомобіля «Daimler-Chrysler», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_11 , рухаючись в напрямку м. Києва уникаючи зіткнення з автомобілем «КАМАЗ», який рухався попереду нього в попутному напрямку не впорався з керуванням та з`їхав в кювет. Цим актом зафіксовано, що зазначена ділянки є дорогою державного значення І технічної категорії, погодні умови були без опадів, температура повітря +20 °С. Ділянка дороги в плані та повздовжньому профілі є горизонтальною, покриття проїзної частини є асфальтобетон. Ширина проїзної частини становить 15 м. Стан проїзної частини був сухий. Ширина смуги руху праворуч - 7,5 м, ліворуч 7,5 м, ширина узбіч праворуч 3,75 м, ліворуч - 3,75 м. Дорожні знаки та розмітка згідно ДСТУ, пошкоджень ТЗОДР не має. Недоліків в утриманні дороги, які сприяли б скоєнню ДТП не встановлено (а.п.238 т.3);

- картки обліку ДТП №62807414 від 18.05.2015 року, зафіксовано інформацію про час та місце скоєння вищезгаданої ДТП, автомобіль «Daimler-Chrysler», реєстраційний номер НОМЕР_1 , причетний до цієї ДТП, водія цього автомобіля, тобто обвинуваченого ОСОБА_11 , а також про травмованих пасажирів цього автомобіля: ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 (а.п. 239-240 т.3);

- карток виклику швидкої медичної допомоги підтверджується те, що вказані вище пасажири ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 дійсно травмувались внаслідок згаданої ДТП (а.п.241-246 т.3);

- висновку експерта №1684 від 25.08.2015 року у ОСОБА_15 було встановлено клінічний діагноз: «Забій правої ключиці. Забій рудної клітки справа», який за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень експертом не оцінювався, у зв`язку із відсутністю об`єктивних медичних даних (а.п.248 т.3);

- висновку експерта №1683 від 25.08.2015 року, у ОСОБА_16 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді рваних ран правого плеча, надбрівної дуги, скальпованих ран лоба і правої гомілки, які могли утворитися в термін та за обставин вказаних в постанові та медичних документах і відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, однак у зв`язку із відсутністю записів щодо хірургічної обробки (накладання швів), достовірно оцінити рани за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень не представляється можливим. Встановлений клінічний діагноз «ЗЧМТ. Струс головного мозку» за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень не оцінюється в зв`язку з відсутністю об`єктивних медичних даних (а.п.3 т.4);

- висновку експерта №1682 від 25.08.2015 року у ОСОБА_23 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді скальпованої рани волосянистої частини голови, садна правої руки, які могли утворитися в термін та за обставин вказаних в постанові та медичних документів. Тілесні ушкодження у вигляді скальпованої рани волосянистої частини голови відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, однак в зв`язку з відсутністю записів щодо хірургічної обробки (накладання швів), достовірно оцінити рану за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень не представляється можливим. Тілесні ушкодження у вигляді саден правої руки відносяться до легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров`я. Встановлений клінічний діагноз «ЗЧМТ. Струс головного мозку» за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень не оцінюється в зв`язку з відсутністю об`єктивних медичних даних (а.п.5 т.4);

- висновку експерта №1681 від 25.08.2015 року підтверджується те, що у ОСОБА_22 було встановлено клінічний діагноз «Забій правої крижової кістки», який за ступенем тяжкості тілесних ушкоджень не оцінюється в зв`язку з відсутністю об`єктивних медичних даних (а.п.8 т.4);

- висновку експерта №2089 від 09.10.2015 року тілесні ушкодження у ОСОБА_23 у вигляді забійно-скульпованої рани тім`яної ділянки, забійної рани правого плеча відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я. Тілесні ушкодження у вигляді саден на правій руці відносяться до легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров`я (а.п.10-11 т.4);

- висновку експерта №2090 від 09.10.2015 року у ОСОБА_16 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забійно-скульпованої рани обличчя, навколоорбітальної гематоми справа, струсу головного мозку, забійно-рваних ран правого плеча та передпліччя, що могли утворитися від дії тупих твердих предметів та предметів з ріжучими властивостями, якими могли бути уламки скла, можливо в термін та за обставин, що вказані в постанові про призначення судово-медичної експертизи та в медичних документах, відноситься до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я (а.п.13-14 т.4).

- висновку експерта №2197 від 03.11.2015 року, згідно з яким у ОСОБА_15 було виявлено тілесне ушкодження у вигляді перелому правої ключиці, могло утворитися при ударі до тупого твердого предмету зовнішньої поверхнею плеча, або при різкому упорі на лікоть чи випрямлену руку, можливо в термін та за обставин, що вказані в постанові про призначення судово-медичної експертизи, під час дорожньо-транспортної події та відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, як таке, що не є небезпечним для життя, але призвело до тривалого розладу здоров`я (а.п.16 т.4);

- висновку експерта №146 від 17.12.2015 року при огляді ОСОБА_16 виявлені деформувальні рубці правої підорбітальної ділянки, яка переходить у скронево-виличну область, які є непоправними та потребують оперативного втручання. Вказане пошкодження розцінюється як тяжке, якщо судово-слідчими органами буде визнано знівеченням. На фототаблиці до вказаного висновку зображено обличчя ОСОБА_16 (а.п.18-20 т.4);

- дані протоколу слідчого експерименту від 24 листопада 2015 року за участі ОСОБА_11 , зі схемою та фототаблицями до нього, згідно яких ОСОБА_11 показав, як відносно елементів проїзної частини рухався до зміни напрямку руху автомобіль «КАМАЗ» і проведеними замірами встановлено, що він рухався в правій смузі руху на відстані 1 м від лівого краю автомобіля до 1.5 ПДР України. ОСОБА_11 показав, яка відстань становила між його автомобілем «Daimler-Chrysler» та автомобілем «КАМАЗ» в момент зміни напрямку руху останнім, а саме в момент зміни напрямку руху автомобіля «КАМАЗ» в ліву смугу відстань між ними становила 51,4 м, при цьому відстань до дорожнього знаку «об`їзд перешкоди з правого боку» становить 174,9 м. Свідок ОСОБА_11 показав, де відносно елементів проїзної частини зупинився водій автомобіля «КАМАЗ» та проведеними замірами встановлено, що водій автомобіля «КАМАЗ» зупинився на відстані 3,3 м від переднього лівого колесу до лівого краю, відстань від заднього правого до лівого краю становить 5,95 м. Переднє праве колесо до 1.8 ПДР 6 м, заднє праве 3,3 м. При цьому слідчим експериментом встановлено, що з моменту зміни напрямку руху до місця зупинки автомобіля «КАМАЗ» відстань становить 4,1 м по прямій лінії та 6,1 м по траєкторії руху. Крім того, ОСОБА_11 показав, що автомобіль «КАМАЗ» з моменту зміни напрямку руху до місця зупинки рухався 4,0 с (а.п.22-26 том №4);

- дані протоколу проведення слідчого експерименту від 27 листопада 2015 року за участі свідка ОСОБА_14 , схемою та фототаблицями до нього вбачається те, що ОСОБА_14 показав, як відносно елементів проїзної частини він рухався до зміни напрямку руху і проведеними замірами встановлено, що він рухався в напрямку м. Києва в правій смузі руху на відстані 0,8 м від осьової лінії. Рухаючись в правій смузі руху на вказаній відстані зі швидкістю близько 30 км/год. та побачивши в лівому дзеркалі заднього виду мікроавтобус почав переїжджати вліво, при цьому відстань між ними становила 152,3 м та в подальшому переїжджати на смугу для гальмування, де він зупинився. При цьому експериментом встановлено, що відстань до передньої частини мікроавтобусу від знаку «об`їзд перешкоди» становила 194,3 м. Проведеними замірами встановлено, що ОСОБА_14 на своєму автомобілі зупинився в смузі для гальмування, відстань від переднього правого колесу до 1,8 ПДР 0,4 м, заднього правого до 1,8 ПДР 0,2 м. При цьому слідчим експериментом встановлено, що з моменту зміни напрямку руху до місця зупинки автомобіля «КАМАЗ» відстань становить 31,1 м по прямій лінії та 38,4 м по траєкторії руху. Крім того, ОСОБА_14 показав, що автомобіль «КАМАЗ» з моменту зміни напрямку руху до місця зупинки рухався 6,43 с (а.п.27-31 том №4);

- дані висновку експерта №3/63 від 15.12.2015 в умовах даної пригоди величина швидкості руху автомобіля «Daimler-Chrysler», реєстраційний номер НОМЕР_1 визначається рівною не менше 114,0 … 119,7 км/год. Показання водія автомобіля «Daimler-Chrysler» ОСОБА_11 стосовно руху автомобіля «КАМАЗ-55102», реєстраційний номер НОМЕР_2 , з моменту зміни напрямку руху до місця зупинки, з технічної точки зору не ґрунтовні. У даній дорожній обстановці водієві автомобіля «Daimler-Chrysler» необхідно було діяти відповідно до вимог п.п. 12.3, 12.6 ґ) Правил дорожнього руху України. При заданих вихідних даних згідно протоколу слідчого експерименту від 24.11.2015, проведеного за участю водія автомобіля «Daimler-Chrysler» ОСОБА_11 , визначити чи відповідали його дії технічним вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України, не виявилося можливим. Згідно протоколу слідчого експерименту від 27.11.2015, проведеного за участю водія автомобіля «КАМАЗ-55102», ОСОБА_14 , дії водія автомобіля «Daimler-Chrysler» не відповідали технічним вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України. В даних дорожніх умовах дії водія не відповідали вимогам п. 12.6 ґ). У даній дорожній обстановці водієві автомобіля «КАМАЗ-55102» необхідно було діяти відповідно до вимог п. п. 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України. При заданих вихідних даних, згідно протоколу слідчого експерименту від 27.11.2015, проведеного за участю водія автомобіля «КАМАЗ-55102» ОСОБА_14 , невідповідностей вищевикладеним технічним вимогам Правил дорожнього руху України у його діях не вбачається. Згідно протоколу слідчого експерименту від 24.11.2015, проведеного за участю водія автомобіля «Daimler-Chrysler» ОСОБА_11 , дії водія автомобіля «КАМАЗ-55102» не відповідали вищевикладеним технічним вимогам Правил дорожнього руху України. З технічної точки зору, при заданих вихідних даних, згідно протоколу слідчого експерименту від 24.11.2015, проведеного за участю водія автомобіля «Daimler-Chrysler» ОСОБА_11 , визначити, що знаходилося в причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки та подальшого розвитку ДТП, не виявилося можливим. При заданих вихідних даних, згідно протоколу слідчого експерименту від 27.11.2015, проведеного за участю водія автомобіля «КАМАЗ-55102» ОСОБА_14 , в причинному зв`язку з виникненням аварійної обстановки та подальшим розвитком ДТП знаходиться невідповідність дій водія автомобіля «Daimler-Chrysler» ОСОБА_11 технічним вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України (а.п.38-47 том №4);

- листів Коростишівської центральної районної лікарні ім. Д.І. Потєхіна №1634 від 23.12.2015 року та №1641 від 24.12.2015 року, за якими вартість лікування ОСОБА_16 становила 1947,75 грн, а ОСОБА_23 265,20 грн. (а.п.48, 49 т.4).

Зібрані у справі вищенаведені докази повністю узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності в достатній мірі підтверджують фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені при формулюванні обвинувачення, а саме те, що порушення водієм ОСОБА_11 вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками і щодо спростування протилежних висновків суду першої інстанції колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Дорожній рух становить діяльність з підвищеним ризиком, під час якої можуть виникати непередбачувані ситуації як в силу певних зовнішніх факторів (наприклад, завалів або поваленого дерева), так і в силу людських помилок, необережності, необачності, а також і порушення правил дорожнього руху. Тому на всіх учасників дорожнього руху покладається обв`язок дотримуватися не лише чітко визначених правил, як, наприклад, обмеження швидкості або заборони проїзду, але й загальних засад безпеки руху, що визначаються дорожньою обстановкою, що склалася. Водій юридично зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну (пункт 2.3 б ПДР) та в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (пункт 12.3 ПДР). Закон не передбачає модифікації цих обов`язків або звільнення від них залежно від причин виникнення перешкоди, тому ці причини можуть включати також і порушення ПДР іншим учасником дорожнього руху.

Так, у випадку виникнення ДТП за участю декількох водіїв наявність чи відсутність у їх діях складу кримінального правопорушення потребує встановлення причинного зв`язку між діянням (порушенням правил безпеки дорожнього руху) кожного з них і наслідками, що настали, тобто з`ясування ступеня участі кожного з них у спричиненні злочинного наслідку.

Визначальним фактором для визначення відповідальності водія за наслідки ДТП в разі створення небезпеки під час дорожнього руху, є його об`єктивна можливість вчасно виявити цю небезпеку і технічна можливість запобігти спричинення цих наслідків.

Вказані висновки апеляційного суду узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду у справі №621/3115/18, постанова від 27 червня 2024 року, відповідно до якої порушення Правил дорожнього руху одним водієм не виключає кримінальної відповідальності іншого водія транспортного засобу, який також порушив ПДР, і таке порушення є головною умовою заподіяння суспільно небезпечних наслідків, - перебуває з ними в необхідному причинному зв`язку.

За конкретними обставинами даного кримінального провадження апеляційним судом встановлено, що водії обох транспортних засобів допустили порушення правил безпеки дорожнього руху, зокрема в даній дорожній обстановці, яка склалася на момент пригоди водій автомобіля «Daimler-Chrysler» ОСОБА_11 порушив вимоги п.п. 2.3 б), 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, а водій автомобіля «КАМАЗ-55102» ОСОБА_14 вимоги п.п.10.1 та 10.3 цих Правил.

Натомість суд першої інстанції зосередився лише на порушеннях вимог ПДР водієм автомобіля «КАМАЗ-55102» ОСОБА_14 , що в конкретних обставинах даного провадження не має вирішального значення для встановлення винуватості обвинуваченого в порушенні правил безпеки руху, адже у ОСОБА_11 була об`єктивна можливість виявити небезпеку для руху, створену свідком ОСОБА_14 та технічна можливість уникнути ДТП шляхом виконання вимог п.12.3 ПДР, що є визначальним чинником для встановлення відповідальності за її наслідки. Тобто, порушення ПДР водієм ОСОБА_14 , що, за висновками суду першої інстанції виключає винуватість ОСОБА_11 не свідчить про наявність причинного зв`язку між цими порушеннями та дорожньо-транспортною пригодою.

Зокрема, апеляційний суд не вбачає підстав ставити під сумнів експертні висновки у даному кримінальному провадженні, якими беззаперечно встановлено, що з урахуванням вихідних даних та проведеного дослідження причиною створення аварійної обстановки і виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди, слід вважати невідповідність дій водія ОСОБА_11 , які суперечили вимогам п.12.3 Правил дорожнього руху України, на що суд першої інстанції уваги не звернув та фактично перейняв на себе роль судового експерта прийшов до необґрунтованих висновків, що причиною згаданої ДТП стало саме нехтування водієм автомобіля «КАМАЗ» ОСОБА_14 вимог пунктів 10.1, 10.3 ПДР, тобто ненадання переваги в русі автомобілю під керуванням обвинуваченого. При цьому апеляційний суд враховує, що експертом враховувались усі вихідні дані наявні у матеріалах кримінального провадження та приймались до уваги показання обох водіїв транспортних засобів.

В той же час, виходячи із наведених висновків апеляційного суду та правових позицій Верховного Суду, допущене водієм автомобіля «КАМАЗ-55102» ОСОБА_14 порушення правил дорожнього руху не звільняє водія автомобіля «Daimler-Chrysler» ОСОБА_11 від кримінальної відповідальності за допущене ним порушення п.12.3 ПДР, яке відповідно до висновку експерта №300/301/17-25 від 22.03.2018 року, стало причиною виникнення вказаної ДТП. Адже, якби не було конкретних порушень ПДР обвинуваченим ОСОБА_11 , цей суспільно небезпечний наслідок не настав би, що свідчить про наявність саме в його діянні однієї з обов`язкових ознак об`єктивної сторони злочину - причинного зв`язку між ними.

Відхиляє також апеляційний суд як безпідставні висновки суду першої інстанції, який обґрунтовуючи свою позицію, спрямовану на виправдання ОСОБА_11 , посилається у вироку на правило пункту 1.4 ПДР, яке передбачає, що «кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила». Колегія суддів не може погодитись з такою позицією місцевого суду, оскільки розрахунок на дотримання правил дорожнього руху іншим учасником дорожнього руху не означає, що водій не вправі ігнорувати дійсну дорожню обстановку, яка склалася на момент його руху, у тому числі й небезпеку, що виникла внаслідок порушення ПДР іншим учасником.

Дане правило означає, що водій може розраховувати на те, що певний вид небезпеки не виникне внаслідок того, що всі учасники дорожнього руху дотримуються правил. За певних обставин це може позначитися на здатності водія своєчасно виявити небезпеку та відреагувати на неї, а, відповідно, за певних обставин зняти з нього відповідальність за наслідки ДТП. Однак це не означає, що у разі, коли водій під час руху виявляє на смузі свого руху перешкоду, наприклад, пішохода або автомобіль, що не встиг закінчити маневр, зелене світло або знак пріоритету дає йому право не звертати уваги на це і продовжувати рух, ігноруючи перешкоду (Постанова Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 490/10025/17).

В той же час, навівши у вироку зміст вказаної постанови Верховного Суду, суд першої інстанції викладені в ній правові висновки в контексті конкретних фактичних обставин даного кримінального провадження не проаналізував, хоч і вказав що згідно досліджених автотехнічних експертиз з технічної точки зору обвинувачений міг уникнути зіткнення з автомобілем «КАМАЗ» (якби таке фактично відбулось) шляхом застосування термінового гальмування, якщо б він рухався зі швидкістю 110 км/год, однак всупереч наведених правових висновків Верховного Суду, прийшов до помилкового висновку, що в дослідженій судом дорожній обстановці причиною згаданої ДТП стало саме нехтування водієм автомобіля «КАМАЗ» ОСОБА_14 вимог пунктів 10.1, 10.3 ПДР.

Варто також звернути увагу і на суперечливість висновків суду першої інстанції, який одночасно прийшов до протилежних висновків, що обвинувачений ОСОБА_11 об`єктивно не зміг би уникнути зіткнення з автомобілем «КАМАЗ» лише шляхом гальмування, у зв`язку із чим діючи в умовах крайньої необхідності, вимушений був здійснити об`їзд рухомої перешкоди, що суперечить як і власним попереднім висновкам суду, так і висновку експерта №300/301/17-25 від 22.03.2018 року.

Колегія суддів зауважує, в рамках події, яка розглядається у цій справі, пріоритет руху обвинуваченого ОСОБА_11 на лівій смузі руху відносно свідка водія ОСОБА_14 та його розрахунок на дотримання водієм ОСОБА_14 пунктів 10.1 та 10.3 ПДР, ні в якому разі не звільняє водія ОСОБА_11 від виконання інших пунктів ПДР з метою забезпечення безпеки руху. Адже обвинувачений ОСОБА_11 повинен був і мав можливість виконати вимоги п.12.3 ПДР, невиконання яких перебуває у причинному зв`язку з настанням ДТП та її наслідками.

Саме такі обставини й були встановлені під час досудового розслідування, але вони були проігноровані судом першої інстанції, який зайняв однобічну позицію та взагалі не надав оцінку висновку експерта №300/301/17-25 від 22.03.2018 року, невмотивовано надавши перевагу одним доказам та відкинувши інші, без наведення обґрунтованих аргументів, окрім власних припущень.

Крім того, висновки суду, які наведені у вироку про те, що "якби водій автомобіля «КАМАЗ» не виконував маневр перестроювання, то водій «Daimler-Chrysler» безперешкодно продовжив би рух у напрямку пункту призначення, бо він рухався у паралельній з автомобілем «КАМАЗ» смузі, а при продовженні виконання вказаним вантажним автомобілем руху в правій смузі, попереду вантажного автомобіля під керуванням ОСОБА_17 , небезпеки для руху не виникає взагалі» є недоречними, оскільки для встановлення наявності причинного зв`язку між діяннями водіїв та тими суспільно-небезпечними наслідками, що настали, оцінці підлягають конкретні встановлені факти, які були на момент дорожньо-транспортної пригоди, а не оцінка тих обставин, які не відбулися. Враховуючи наведене, надання оцінки судом першої інстанції визначення причинного зв`язку між подіями, що не відбулися є недопустимим та суперечать технічній (експертній) оцінці дорожньо-транспортної ситуації, наведеній у висновку експертизи.

В той же час, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції в частині спростування доводів сторони захисту про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту, проведеного за участю ОСОБА_11 , який на момент проведення даної слідчої дії перебував у статусі свідка.

Так, п.1 ч.3 ст.87 КПК України передбачає, що суд має визнати недопустимими докази, що були отримані з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Зміст цієї норми права вказує на те, що вона має застосовуватися за умови, коли на час отримання показань від свідка уже існували дані, що його буде визнано підозрюваним чи обвинуваченим, але, всупереч наявності у такої особи права на мовчання та свободи від самовикриття, слідчий чи прокурор вчиняє дії, спрямовані на отримання показань від неї. Саме такі дії, а не власне факт отримання показань від свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим, мають визнаватися істотним порушенням прав людини і основоположних свобод.

Наведене узгоджується також із положеннями ч.3 ст.240 КПК, яка не містить заборони щодо залучення свідків для проведення слідчої дії з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального провадження.

Вирішуючи питання, чи були відомості про обставини дорожньо-транспортної пригоди, надані ОСОБА_11 як свідком під час проведення слідчого експерименту від 24 листопада 2015 року з його участю, такими, що отримані внаслідок вчинення слідчим діянь, які б мали ознаки істотного порушення права особи на мовчання та свободи від самовикриття, слід звернути увагу на наступне.

Із матеріалів кримінального провадження встановлено, що з метою перевірки й уточнення відомостей щодо обставин ДТП за згодою ОСОБА_11 було проведено слідчий експеримент. Його проведенню передувало роз`яснення ОСОБА_11 права не свідчити проти себе і відмовитися давати показання, що можуть стати підставою для підозри чи обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення. Жодних зауважень чи заперечень з приводу порушень прав ОСОБА_11 при проведенні вказаної слідчої дії чи після її проведення стороною захисту не висловлювалося. Під час цієї слідчої дії ОСОБА_11 була надана можливість висловити свою власну точку зору причин виникнення дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків і в такий спосіб вплинути на вирішення справи стосовно себе, що не суперечить засаді верховенства права.

У матеріалах кримінального провадження відсутні дані, які б давали підстави вважати, що при проведенні цього слідчого експерименту слідчим були вчинені діяння, якими були б порушені права чи свободи ОСОБА_11 або слідчий у будь-якій формі примушував його до визнання своєї винуватості у ДТП. Не було у слідчого на той час і достатніх підстав вважати, що надалі ОСОБА_11 буде визнано підозрюваним. Тільки після проведення відповідних експертиз, останньому було оголошено про підозру.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30.05.2019 року по справі №164/1457/16-к.

З урахуванням наведеного, немає жодного правового підґрунтя вважати протокол слідчого експерименту недопустимим доказом.

Також апеляційний вважає, що з огляду на положення статей 85-87 КПК, сама по собі відсутність у протоколі слідчого експерименту відомостей щодо технічних характеристик пристроїв, на який здійснювалось вимірювання під час цієї слідчої дії та їх сертифікації не ставлять під сумнів належність та допустимість вказаного доказу, що узгоджується із правової позицією Верховного Суду у справі №404/6345/16-к, постанова від 25 лютого 2020 року.

Крім того, правильними є висновки суду першої інстанції про допущену слідчим технічну описку в частині його вказівки в пункті 16 протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 29.04.2015 року про те, що автомобіль «Daimler-Chrysler» знаходився на лівому боці, на що звертав увагу захисник під час дослідження вказаного протоколу, оскільки зі схеми та фототаблиць до цього протоколу вбачається, що наведений автомобіль розташовувався на дорозі перевернутим на правий бік.

Таким чином, проаналізувавши всі досліджені в судовому засіданні докази та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_11 доведена повністю і кваліфікує його необережні дії, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило ОСОБА_15 тілесне ушкодження середньої тяжкості, а ОСОБА_16 тяжке тілесне ушкодження за ч.2 ст.286 КК України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. З рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті (Boldea v. Romania від 15.02.2007, № 19997/02, § 30) і що конкретні та ясні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи (Moreira Ferreira v. Portugal (№ 2) [GC] від 11.07.2017, № 19867/12, § 84; S.C. IMH Suceava S.R.L. v. Romania від 29.10.2013, № 24935/04, § 40). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Ruiz Torija v. Spain від 09.12.1994, № 303-A, § 29; Серявін та інші проти України від 10.02.2010, заява № 4909/04, § 58).

У цьому провадженні апеляційний суд надав відповіді на всі вагомі аргументи сторін, а інші доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом (частина2 статті17 КПК).

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину. Щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням (постанови ККС ВС від 21.01.2020 у справі №754/17019/17, 15.04.2020 у справі №199/3295/17, від 13.03.2019 у справі № 545/1642/15-к, від 21.02.2018 у справі №701/613/16-к).

На переконання апеляційного суду, висловлені стороною захисту сумніви у цій версії події сторони обвинувачення, а також висновки суду про недоведеність вини обвинуваченого спростовані фактами, встановленими на підставі наведених допустимих, досліджених і оцінених апеляційним судом доказів, і ця версія, щодо визнання ОСОБА_11 винуватими за пред`явленим обвинуваченням, є єдино можливою версією, яка і може пояснити сукупність встановлених судом фактів, а тому апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового вироку.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо (далі Постанова Пленуму №7).

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Призначаючи ОСОБА_11 покарання, відповідно до вимог ст.65 КК України, колегія суддів враховує ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, який відповідно до ст.12 КК України, відноситься до тяжкого злочину, конкретні обставини його вчинення та його суспільну небезпечність, ставлення обвинуваченого до вчиненого. Враховує апеляційний суд також дані про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, являється пастирем церкви ОСОБА_24 , депутатом, одружений, на утриманні якого є шестеро неповнолітніх дітей, має постійне місце реєстрації та проживання, що свідчить про наявність у нього міцних соціальних зв`язків, характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання та приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, визначеному санкції ч.2 ст.286 КК України з додатковим покаранням у виді позбавлення права керувати транспортними засобами також в мінімальному розмірі.

Крім того, колегія суддів враховує положення п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» якими роз`яснено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК суди мають ураховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень і поведінку після скоєння злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо).

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України (у редакції закону, що діяла на час вчинення кримінального правопорушення) якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням

Тобто, обов`язковою умовою застосування цієї норми є сукупність обставин, які б із достатньою переконливістю свідчили про можливість виправлення особи без відбування покарання.

Враховуючи усі вищенаведені обставини у своїй сукупності, вчинення обвинуваченим хоч і тяжкого, однак неумисного злочину, беручи до уваги зміст і обсяг допущених обвинуваченим порушень правил безпеки дорожнього руху, а також порушення правил безпеки дорожнього руху іншим учасником даної дорожньо-транспортної пригоди свідком ОСОБА_14 , який своїми діями, які хоч і не перебувають у причинному зв`язку з тими наслідками, що настали, створив аварійну обстановку, позицію потерпілих щодо призначення покарання, які будь-яких претензій до обвинуваченого не мають, вважають його невинуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, час, який пройшов з моменту вчинення кримінального правопорушення, тобто майже 10 років, за період розгляду справу обвинувачений не ухилявся від явки до суду, у розшук не оголошувався, до кримінальної відповідальності, в тому числі за порушення правил безпеки дорожнього руху не притягувався, колегія суддів приходить до висновку, що протиправна поведінка останнього не є стійкою, та про можливість виправлення цього обвинуваченого без реального відбування ним покарання. У зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне прийняти рішення про звільнення ОСОБА_11 в порядку ст. 75 КК України від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком, який, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, наслідків, що настали, та відомостей про особу обвинуваченого, підлягає встановленню тривалістю 1 рік, та покладенням на обвинуваченого обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Будь-яких вагомих обставин, які б беззаперечно свідчили про те, що реальна форма відбування покарання у виді позбавлення волі буде справедливою і виваженим заходом примусу не встановлено, у той час як досягти головної мети кримінального покарання (виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень) можливо шляхом застосування ст. 75, 76 КК.

Саме таке покарання відповідатиме вимогам статей 50, 65 КК України та принципу пропорційності, оскільки є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та буде відповідати принципам справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, не становитиме особистий і надмірний тягар для обвинуваченого, що є складовим елементом принципу верховенства права відповідно до практики Європейського суду з прав людини (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року, справа «Ізмайлов проти росії» від 16.10.2008 року).

Колегія суддів вважає, що не підлягає до задоволення цивільний позов прокурора Коростишівської місцевої прокуратури, поданий в інтересах фінансового управління Коростишівської районної державної адміністрації про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_11 витрат на стаціонарне лікування потерпілої ОСОБА_16 в розмірі 1947,75 грн., оскільки згідно державних реєстраційних даних статус юридичної особи «Коростишівської районної державної адміністрації» - припинено 31.10.2024 в результаті реорганізації. При цьому, будь-яких змін щодо дійсного позивача прокурор відповідні зміни до позовної заяви (т.1 а.п.18-21) не вносив.

Питання щодо речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст.100 КПК України. Запобіжні заходи у кримінальному провадженні не застосовувались та відсутня необхідність в їх застосуванні. Арешт не накладався.

Процесуальні витрати на залучення експертів у кримінальному провадженні (а.п.159, 238 т.1, а.п.198, 212, 228 т.3, а.п.37 т.4, ) у загальному розмірі 7624 грн. 10 коп. в порядку ст.124 КПК України підлягають до стягнення з ОСОБА_11 .

Відповідно до вимог ч.15 ст. 615 КПК України в умовах дії воєнного стану після складання та підписання повного тексту вироку суд має право обмежитись проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 615 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора Радомишльського відділу Коростишівської окружної прокуратури ОСОБА_12 задовольнити частково.

Вирок Радомишльського районного суду Житомирської області від 31 жовтня 2023 року, яким ОСОБА_11 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та виправдано за відсутністю в його діяннях складу зазначеного кримінального правопорушення, скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст.ст.75, 76 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування основного покарання (позбавлення волі) з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку 1 (один) рік не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Цивільний позов прокурора Коростишівської місцевої прокуратури, поданий в інтересах фінансового управління Коростишівської районної державної адміністрації про стягнення з ОСОБА_11 1947,75 грн. залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_11 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з залученням експертів в сумі 7624 (сім тисяч шістсот двадцять чотири) грн 10 коп.

Речові докази, а саме автомобіль «Daimler-Chrysler», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_11 , та автомобіль «КАМАЗ 55102», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_13 , які повернуті власникам залишити останнім.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Копії вироку після його проголошення негайно вручити учасникам судового провадження.

Судді :