КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №756/7275/23 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/1420/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

15 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0001230 від 12.03.2023 за апеляційною скаргою зі змінами та доповненнями прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27.02.2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Ворзель Ірпінського району Київської області, громадянина України, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з середньою спеціальною освітою, офіційно працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, та

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця села Гребінка Полтавської області, громадянина України, не одруженого, офіційно працевлаштованого, з незакінченою вищою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , має інвалідність ІІІ групи, раніше не судимого,

обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України,

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_10 ,

захисника ОСОБА_11 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 27.02.2024 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та призначено йому покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років з конфіскацією майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_9 від відбування призначеного йому основного покарання, якщо він протягом іспитового строку 3 (три) роки не скоїть нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_9 :

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та призначено йому покарання із застосуванням статті 69 КК України у виді позбавлення волі строком 5 (п`ять) років з конфіскацією майна.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного йому основного покарання, якщо він протягом іспитового строку 3 (три) роки не скоїть нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 :

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.

Після набрання вироком законної сили, грошові кошти, сплачені ОСОБА_12 в якості застави на рахунок ТУ ДСА України в м. Києві відповідно до квитанції АТ КБ «ПРИВАТБАНК» № 0.0..1 від 16.03.2023 року, на підставі ухвали слідчого судді Оболонського районного суду від 14.03.2023 року в сумі 134 200 (сто тридцять чотири тисячі двісті) гривень 00 коп., ухвалено перерахувати на спеціальний рахунок Національного банку України для збору коштів на підтримку ЗСУ за наступними реквізитами: МФО: 300001; Рахунок № НОМЕР_1; Код ; Отримувач: Національний банк України.

Згідно вироку суду, у невстановлений день, час та місці у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини з метою збуту, за попередньою змовою групою осіб.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини, обіг якої заборонено з метою збуту, за попередньою змовою групою осіб, ОСОБА_9 , в інтернет мережі через додаток «Телеграм» знайшов оголошення про підробіток, а саме розповсюдження психотропної речовини шляхом «закладок» на території міста Києва.

В подальшому ОСОБА_9 у невстановлений досудовим розслідуванням день, час та місці через додаток «Телеграм» замовив психотропну речовину з метою збуту та отримав інформацію про місце її знаходження.

11.03.2023 року у невстановлений досудовим розслідуванням час ОСОБА_9 , в місті Вишневе (точної адреси не встановлено) забрав залишений йому пакунок із кристалоподібною речовиною білого кольору, яка була упакована однаковим чином в 20 згортків з клейкої стрічки жовтого кольору, тим самим придбав та почав зберігати при собі психотропну речовину з метою збуту.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на незаконне придбання та зберігання психотропної речовини з метою збуту, ОСОБА_9 , зберігаючи при собі 20 згортків клейкої стрічки жовтого кольору, в середині яких знаходилася кристалоподібна речовина білого кольору 12.03.2023 року приблизно о 17 год. 00 хв. перебуваючи за адресою: Київська обл., м. Ірпінь, вул. Університетська, 1-Г, зустрівся із своїм знайомим ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повідомив йому, що має при собі психотропну речовину та має намір збувати її шляхом «закладок». Після цього ОСОБА_9 повідомив ОСОБА_7 про те, що він зараз прямує до лісосмуги, яка знаходиться неподалік від перетину вулиць Газопровідна та Велика Кільцева дорога в місті Києві, де буде робити «закладки», а саме розкладати в різних місцях згортки із психотропною речовиною та запропонував йому за грошову винагороду спільно розкладати дані згортки, тим самим підговорив останнього до спільного вчинення кримінального правопорушення. В свою чергу ОСОБА_7 погодився на пропозицію ОСОБА_9 , щодо спільного вчинення кримінального правопорушення.

12.03.2023 року приблизно о 17 год. 30 хв. ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_9 приїхали на «Площу Шевченка» в місті Києві та попрямували до лісосмуги, яка знаходиться неподалік Великої Кільцевої дороги. Зайшовши до лісосмуги, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 пішли в напрямку села Пуща Водиця і по шляху слідування в різних місцях прикопували в землі по одному згортку клейкої стрічки жовтого кольору із кристалоподібною речовиною білого кольору всередині та робили відповідні фотознімки на власні мобільні телефони із визначенням «геолокації».

Так, ОСОБА_7 спільно з ОСОБА_9 , 12.03.2023 у невстановлений у ході досудового розслідування час перебували в лісосмузі, яка знаходиться неподалік від перетину вулиць Газопровідна та Велика Кільцева дорога в місті Києві, де під деревами, під земляним покривом залишили з метою збуту «закладки», а саме згортки клейкої стрічки жовтого кольору із кристалоподібною речовиною білого кольору в середині, яка є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он) для подальшого отримання вказаних згортків потенційними покупцями.

12.03.2023 року приблизно о 18 год. 16 хв. ОСОБА_7 та ОСОБА_9 зробивши в лісосмузі 19 «закладок», а саме згортків з клейкої стрічки жовтого кольору, в середині яких знаходилася кристалоподібна речовина білого кольору, вийшли на проїжджу частину, де їх було затримано працівниками патрульної поліції.

В ході затримання в порядку ст. 208 КПК України у ОСОБА_9 під час проведення особистого обшуку було виявлено та вилучено згорток клейкої стрічки жовтого кольору, в середині якого знаходився поліетиленовий пакет із кристалоподібною речовиною білого кольору.

Встановлено, що в наданій на дослідження кристалоподібній речовині білого кольору виявлено особливо небезпечну психотропну речовину, обіг якої заборонено - PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он).

Загальна маса PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он) складає 0,165 г.

PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он) згідно з Списком № 2 «Особливо небезпечні психотропні речовини, обіг яких заборонено» в Таблиці 1 «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 06 травня 2000 року № 770, віднесений до особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено.

У подальшому 13.03.2023 у ході проведення огляду місця події у лісосмузі, яка знаходиться неподалік від перетину вулиць Газопровідна та Велика Кільцева дорога в місті Києві, працівниками поліції вилучено згортки клейкої стрічки жовтого кольору із кристалоподібною речовиною білого кольору в середині, яка є особливо небезпечною психотропною речовиною, обіг якої заборонено - PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), масами PVP (1-феніл-2-піролідин-1-іл-пентан-1-он), що складала: 0,198 г, 0,189 г, 0,196 г, 0,160 г, 0,203 г, 0,179 г, 0,163 г, 0,210 г, 0,204 г, 0,178 г, 0,178 г, 0,163 г, 0,168 г, 0,209 г, 0,161 г.

Дії обвинувачених кваліфіковано за ч.2 ст. 307 КК України, як незаконне придбання та зберігання особливо небезпечних психотропних речовин з метою збуту, вчиненого за попередньою змовою групою осіб.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідність, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених, внаслідок м'якості, просить вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27.02.2024 скасувати в частині призначеного обвинуваченим покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч.2 ст. 307 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна та призначити ОСОБА_9 за ч.2 ст. 307 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років з конфіскацією майна. В решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує, що висновок суду про можливість застосувати до ОСОБА_9 та ОСОБА_7 ст. 69 КК України та ст. 75 КК України є незаконним та необгрнутованими. Зокрема, апелянт зазначає, що суд, застосовуючи ст. 69 КК України, повинен належним чином мотивувати своє рішення про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, проте судом взагалі не вказано, з яких мотивів він дійшов висновку про те, що щире каяття обвинувачених, перерахування коштів, внесених в якості застави щодо ОСОБА_9 на потреби ЗСУ та наявності у ОСОБА_7 на утриманні малолітньої дитини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченими злочину. Вказані обставини безпідставно зазначені судом як такі, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 та ОСОБА_9 злочину.

Апелянт зазначає, що фактично в даному кримінальному провадженні обвинувачені під тягарем зібраних доказів, вільно використовуючи право на захист, скористалися можливістю визнати себе винними, прагнучи зменшити розмір покарання.

З урахуванням вищевикладеного, апелянт вважає, що судом безпідставно застосовано закону України про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню, а саме ст. 69 КК України, тобто неправильно застосовано закону України про кримінальну відповідальність. Отже, апелянт вказує, що внаслідок допущеної помилки, обвинуваченим призначено покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особам обвинувачених внаслідок м`якості.

Також апелянт зазначає, що відповідно до змісту санкції ч.2 ст. 307 КК України, законодавець вважає адекватним покарання за вчинення інкримінованого обвинуваченим діяння у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна, отже, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, дані про осіб обвинувачених, механіз вчинення злочину, апелянт вважає, що ОСОБА_9 та ОСОБА_7 повинно бути призначено мінімальне покарання, проте в межах санкції статті.

В змінах та доповненнях до апеляційної скарги прокурор, не змінюючи прохальної частини апеляційної скарги, вказує, що всупереч вимогам закону суд першої інстанції, звільняючи обвинувачених від відбування покарання з випробуванням, неправильно застосував додаткове покарання у виді конфіскації майна щодо кожного обвинуваченого.

Окрім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції, застосовуючи положення ст. 69 КК України, у своєму рішенні зазначив, які саме обставини справи та дані про осіб винних він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання. При цьому, звільняючи обвинувачених від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, інших аніж зазначених обставин, які впливають на пом`якшення покарання, судом не наведено.

Отже, на думку прокурора, враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, дані про осіб обвинувачених, механізм вчинення злочину, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 повинно бути призначено мінімальне покарання, проте в межах санкції статті.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу з доповненнями, думку обвинувачених та захисника, які не заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора в частині виключення з вироку рішення суду про призначення обом обвинуваченим додаткового покарання у виді конфіскації майна та категорично заперечували проти задоволення в іншій частині апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати та надавши обвинуваченим останнє слово, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у незаконному придбанні та зберіганні особливо небезпечних психотропних речовин з метою збуту, вчиненого за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК Україниза обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності, які за згодою учасників судового провадження досліджувались у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому, згідно із ч. 2 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню і перегляду не підлягають та учасниками судового провадження не оспорюються, як і правильність кваліфікації дій обвинувачених.

Вапеляційній скарзі прокурор вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, яке полягає в безпідставному застосуванні судом першої інстанції до ОСОБА_9 та ОСОБА_7 положень статті 69, 75КК України, що призвело до невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість.

Положеннями ст 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобіганню вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. У будь-якому разі покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу й об`єкту посягання, тяжкості його наслідків і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.

Згідно із статтею 65 цього Кодексу суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виправлення, як мета покарання, це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу. Виправлення засудженого - це ті певні зміни в його особистості, які утримують його в подальшому від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Тобто, призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме виправленню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини КК України за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються статтею 69 цього Кодексу.

Дана стаття передбачає, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Так, у виключних випадках кримінальний закон передбачає можливість застосування положень ст. 69 КК України, але лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Тобто, призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції відповідної норми, можливе, якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до ч. 1 та/або ч. 2 ст. 66 КК України, та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

При визначенні поняття обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд повинен виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України, згідно з якими підстави, що дають суду повноваження вийти за межі мінімального покарання, встановленого законом, мають знаходитися у зв`язку з метою злочину, роллю, яку виконувала особа, визнана винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, її поведінкою під час та після його вчинення, іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та особу винного.

Суд, застосовуючи положення ст. 69 КК України, при призначенні покарання, зобов`язаний не лише перерахувати обставини, що його пом`якшують, а й обґрунтувати яким чином такі обставини істотно знизили чи мали би знизити ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, призначаючи покаранняобвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції повністю дотримався вимог вищезазначених норм кримінального закону та врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, який згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином, відсутність обставин, які обтяжують покарання обвинувачених, такими, що пом`якшують покарання обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 суд першої інстанції інстанції визнав і врахував - щире каяття, що виявилось у визнанні обвинуваченими своєї вини і послідовній позиції під час розгляду справи та активне сприяння розкриттю злочину, що виявилось у сприянні обвинуваченими поліцейським у встановленні місць розташування і вилученні зроблених ними закладок. До того ж, на підставі ч. 2 ст. 66 КК України, до обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції відніс перерахування застави на потреби ЗСУ, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 19.07.2023 у справі № 442/2407/22, а щодо ОСОБА_7 наявність у нього на утриманні малолітньої дитини віком до одного року, а саме ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також, судом першої інстанції враховано дані щодо особи обвинувачених, які є раніше не судимими, за місцем проживання негативної інформації не мають, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебувають, офіційно працюють і за місцем роботи характеризуються позитивно, обвинувачений ОСОБА_7 одружений, а обвинувачений ОСОБА_9 не одружений, має третю групу інвалідності з дитинства.

З урахуванням встановлених двох пом`якшуючих покарання обставин щодо кожного обвинуваченого, які істотно знижують ступінь тяжкості злочину, відсутності обставин, які обтяжують покарання та позитивних даних про особи обвинувачених, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування положень ст. 69 КК України та призначення обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_9 покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 307 КК України, а також враховуючивідсутність у обвинувачених судимостей, наявність позитивних характеристик, вважав за можливе звільнити обвинувачених від відбування призначеного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку та покладенням на обвинувачених обов`язків відповідно до ст.76 КК України.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки призначене судом першої інстанції покарання відповідатиме принципу індивідуалізації покарання, з огляду на вимоги ст. 50 КК України узгоджується із загальними засадами закону України про кримінальну відповідальність, відповідає основній меті покарання, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення засуджених і попередження нових злочинів, а встановлений максимальних межах іспитовий строк буде необхідним контролем за поведінкою обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 з боку уповноваженого органу пробації.

Доводи прокурора про те, що щире каяття обвинувачених, перерахування коштів, внесених в якості застави щодо ОСОБА_9 на потреби ЗСУ та наявності у ОСОБА_7 на утриманні малолітньої дитини безпідставно зазначені судом як такі, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки визнані і враховані судом першої інстанції декілька обставин, що пом`якшують покарання - щире каяття та активнесприяння розкриттю злочину обвинуваченими є такою формою посткримінальної поведінки, яка свідчить про те, що в особі винного відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, що знижують ступінь її соціальної небезпечності, які у своїй сукупності із добровільною згодою обвинуваченого ОСОБА_9 звернути внесені як застава кошти на спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку Збройних Сил України, наявністю у ОСОБА_7 на утриманні малолітньої дитини, виключно позитивних даних про особу винних, вказують на негативну оцінку обвинуваченими своїх дій і поведінки, усвідомлення тих обставин, які ставляться у провину, їх антигромадський характер і готовність нести відповідальність за них, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і ступінь небезпечності винної особи для суспільства, а тому надавало суду першої інстанції можливість призначення обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК України і підстави вважати, що таке покарання обвинуваченим призначено з порушенням указаної норми закону України про кримінальну відповідальність, колегією суддів не встановлено. Не наведено переконливих доводів на підтвердження таких порушень й у апеляційній скарзі прокурора.

Посилання прокурора на те, що обвинувачені визнали свою провину під тягарем доказів, колегія суддів вважає безпідставним, з огляду на позицію обвинувачених, які під час досудового розслідування активно сприяли розкриттю злочину шляхом сприяння працівникам поліції у встановленні місць розташування і вилученні зроблених ними закладок, під час судового розгляду надали правдиві показання, детально та послідовно розповіли про обставини вчинення злочину, дали згоду на розгляд обвинувального акта в порядку ст. 349 КПК України, висловили щирий жаль та осуд своєї поведінки, що беззаперечно свідчить про щирість визнання ОСОБА_9 та ОСОБА_7 своєї вини. Крім того, стороною обвинувачення, ще в обвинувальному акті, відповідно до ст. 66 КК України щире каяття обвинувачених, якехарактеризуюче ставлення винної особи до вчиненого нею злочину та означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, демонструє готовність понести заслужене покарання, була визнана такою, що пом`якшує покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_7 .

При цьому, колегія суддів зауважує, що в апеляційній скарзі прокурора наявність встановлених судом першої інстанції обставин, що пом`якшують покарання обвинувачених не оспорюєсться.

З огляду на наведене, доводи прокурора про м`якість призначеного обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 покарання внаслідок безпідставного застосування до них положень ст. 69 КК України є необґрунтованими, оскільки встановленні обставини, які пом`якшують покарання, а також дані про особу обвинувачених, їх поведінка та відношення до скоєного у своїй сукупності, як правильно встановлено судом першої інстанції, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і ступінь небезпечності винної особи для суспільства, що у своїй сукупності утворює підставу для призначення обвинуваченим більш м`якого покарання, ніж передбачено ч.2 ст. 307 КК України.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про незаконність вироку суду в частині застосування судом першої інстанції вимог ст. 75 КК України, то вони, на думку колегії суддів, також є безпідставними.

За правилами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Підставою звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, на основі ст. 75 КК України, є переконання суду, викладене у мотивованому висновку про можливість її виправлення без відбування покарання. Висновок суду має ґрунтуватися на тих відомостях, які він оцінює на час ухвалення вироку, зокрема на відомостях про вчинений особою злочин, посткримінальну поведінку та її характеристику, спосіб життя, соціальні зв`язки тощо. Важливе значення для застосування звільнення від відбування покарання мають дані, які характеризують особу винного, а саме: його поведінка до, в момент та після вчинення кримінального правопорушення, його соціально-демографічні властивості та соціально-психологічна характеристика. Лише проаналізувавши всі зазначені обставини, суд може дійти висновку про наявність підстав для звільнення особи від відбування покарання, через те, що її виправлення можливе без реального відбування призначеного покарання.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, звільняючи обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 від відбування призначеного їм покарання з випробуванням, суд першої інстанції належним чином проаналізував усі обставини справи та дані про особу обвинувачених, врахував, що останні повністю визнали свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, розкаялись, протягом здійснення кримінального провадження їхня процесуальна позиція залишалася незмінною - вони негативно ставились до вчинених ним діянь, висловлювали осуд своєї поведінки, кримінальне провадження розглянуто за правилами ч. 3 ст. 349 КПК України. Також суд першої інстанції вірно врахував наявність у обвинувачених соціальних чинників стримуючого характеру, позитивних характеристик та відсутність судимостей, тому дійшов переконливого висновку, що перевиховання та виправлення обвинувачених можливе без їх ізоляції від суспільства.

Заслуговує на увагу і той факт, що з моменту вчинення обвинуваченими злочину пройшло понад два роки, за які жодних відомостей про неналежну поведінку обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , матеріали справи не містять. Навпаки, обвинувачені продовжують працювати, ОСОБА_7 займається волонтерською діяльність, а ОСОБА_9 працює в ІТ - дрон, виховує та забезпечує дитину та дружину, що на переконання колегії суддів, безумовно вказує на усвідомлення обвинуваченими протиправного характеру вчиненого ним діяння.

Таким чином, враховуючи наведені вище обставин в їх сукупності, зокрема, вірний соціальний напрямок поведінки обвинувачених та принцип індивідуалізації покарання, а також індивідуальний ступінь тяжкості вчиненого ними злочину та з огляду на те, що обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства і така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності, колегія суддів вважає, що в даному конкретному випадку звільнення обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням є обґрунтованим, а встановлений в максимальних межах іспитовий строк буде необхідним і достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними в подальшому нових злочинів.

Твердження прокурора про те, що суд першої інстанції, застосовуючи норми статей 69, 75 КК України, врахував одні і ті ж самі обставини не відповідають дійсності тому, що застосовуючи два інститути, пов`язані із пом`якшенням покарання та звільненням особи від його відбування, суд враховував різні обставини, зокрема застосовуючи положення ст. 69 КК України, суд першої інстанціїу вироку зазначив, які саме обставини справи та дані про особу обвинувачених він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання. В свою чергу, звільняючи ОСОБА_9 та ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції навів обставини, які слугували підставою прийняття такого рішення, які не є одними і тими ж.

Між тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування судом першої інстанції додаткового покарання.

Відповідно до положень ст.ст. 75, 77 КК України і роз`яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», якщо додаткове покарання у виді конфіскації майна за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням воно не застосовується, оскільки ст. 77 КК України передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня.

Проте, в порушення зазначених вище вимог закону, суд першої інстанції приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_9 та ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, призначив їм за ч.2 ст. 307 КК України додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке у даному випадку не підлягало призначенню, чим на переконання колегії суддів допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну оскаржуваного вироку.

З огляду на викладене, вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27.02.2024 року слід змінити, виключивши з резолютивної частини вироку рішення суду про призначення обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 додаткового покарання у виді конфіскації майна, а апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу зі змінами та доповненнями прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Оболонської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 27.02.2024 у кримінальному провадженні № 0001230 від 12.03.2023 щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за ч.2 ст. 307 КК України - змінити.

Виключити з резолютивної частини вироку рішення суду про призначення обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 307 КК України додаткового покарання у виді конфіскації майна.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ _______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4