КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

Головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5

адвоката: ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року щодо арешту майна у кримінальному провадженні № 0000177 від 28 грудня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 шляхом заборони відчуження та розпорядження вказаним нерухомим майном, та вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаної квартири, без позбавлення права користування вказаним майном.

Не погоджуючись з указаною ухвалою адвокат ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження; ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити прокурору у задоволенні клопотання про арешт майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 .

У мотивування скарги зазначає, що ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_1 , на яку ухвалою суду, що оскаржується, було накладено арешт, що підтверджується договором купівлі-продажу майнових прав №435/к від 10 травня 2018 року та договором про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10 травня 2018 року.

Вказує, що судами трьох інстанцій не було виявлено та не встановлено порушень ОСОБА_9 укладенням зазначених договорів, обставини, які встановлені рішеннями судів, вказують на прозорість даних угод та відсутність можливого складу кримінального правопорушення.

Уважає, що суд першої інстанції, встановивши, що відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо власника вказаної у клопотанні прокурора квартири на даний час відсутні, помилково не взяв до уваги той факт, що скасування державної реєстрації не породжує факту позбавлення ОСОБА_7 встановленого за нею права власності на підставі договорів та рішень судів - права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що саме накладення арешту судом є наслідком неможливості з боку ОСОБА_7 зареєструвати та внести в подальшому відомості про свої майнові права, як власника квартири, до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Звертає увагу суду, що ОСОБА_7 придбала майно на законних підставах, між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав за №435/К на підставі проведення електронних торгів, що підтверджується протоколом електронних торгів №UA-ЕА-2018-02-28-000349-а від 20 квітня 2018 року.

Також зауважує, що згідно матеріалів справи відомості про кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР ще у грудні 2021 року та до 2024 року жодних слідчих дій здійснено не було, окрім допиту самої заявниці, та не ставилось питання про накладення арешту на дане майно, хоча обставини з 2021 року по 2024 рік не змінились.

Посилається на те, що прокурор у своєму клопотанні не наводить обставин, зазначених у частині четвертій статті 170 КПК України, так само як на дані обставини не вказує суд у своїй ухвалі, відсутнє будь-яке мотивування чи посилання на те, що ОСОБА_7 під час придбання майнових прав на квартиру здійснила таке набуття безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, у той же час обставини законності та оплатності придбання ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 підтверджуються рішеннями судів у справі №753/10288/22.

Як на підставу для поновлення строку на апеляційне оскарження посилається на те, що ОСОБА_7 про наявність оскаржуваної ухвали дізналася після звернення до приватного нотаріуса з метою реєстрації права власності на належну їй квартиру АДРЕСА_1 ; для участі у судове засідання до Дарницького районного суду м. Києва її не викликали, копію ухвали суду на адресу останньої направлено не було, про зміст ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року їй стало відомо від представника ОСОБА_6 після ознайомлення з матеріалами справи 29 травня 2025 року.

Прокурор та власник майна у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, з клопотанням про відкладення судового засідання не звертались.

З урахуванням положень частини першої статті 172, частини четвертої статті 405 КПК України, колегія суддів уважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності прокурора та власника майна.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши думку представника ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 , яка підтримала вимоги апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 частини третьої статті 395 КПК України якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За змістом частини першої статті 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що клопотання про арешт майна розглянуто у відсутності власника майна ОСОБА_7 .

При цьому, у матеріалах судової справи відсутні докази отримання ОСОБА_7 та/або її представником копії ухвали слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року.

Як зазначає адвокат ОСОБА_6 в апеляційній скарзі, ОСОБА_7 про наявність оскаржуваної ухвали дізналася після звернення до приватного нотаріуса з метою реєстрації права власності на належну їй квартиру АДРЕСА_1 ; для участі у судове засідання до Дарницького районного суду м. Києва її не викликали, копію ухвали суду на адресу останньої направлено не було, про зміст ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року їй стало відомо від представника ОСОБА_6 після ознайомлення з матеріалами справи 29 травня 2025 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 138).

З урахуванням наведеного, колегія суддів уважає обґрунтованими доводи адвоката про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, а відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Як убачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів судового провадження, у провадженні СВ Дарницького УП ГУНП у м. Києві перебувають матеріали досудового розслідування, внесені до ЄРДР за №0000177 від 28 грудня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

Досудовим розслідуванням установлено, що 28 грудня 2021 року до Дарницької окружної прокуратури міста Києва на виконання надійшла ухвала слідчого судді Дарницького районного суду міста Києва від 23 грудня 2021 року щодо зобов`язання внести відомості в ЄРДР на підставі заяви 17 грудня 2021 року, поданої ОСОБА_9 .

Під час досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні допитано в якості потерпілої ОСОБА_9 , яка повідомила, що ОСОБА_10 та вона, перебуваючи з 2007-го року у шлюбі, вирішили в інтересах сім`ї придбати власне житло. Не маючи достатньо власних грошових коштів для цього, подружжя вирішило взяти кредит на придбання квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим було укладено кредитний договір на суму 228 700 доларів США між ОСОБА_11 та ВАТ «Сведбанк».

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, подружжя передало придбану квартиру в іпотеку та відповідний договір був підписаний між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_11 , ОСОБА_9 виступила в якості майнового поручителя по кредиту.

Веденням справ по залученому кредиту (підписання відповідних документів, ведення переговорів, контроль за здійснення розрахунків, перерахування грошових коштів, тощо) у подружжі займався ОСОБА_12 . Саме в нього зберігалися усі документи з цього питання. ОСОБА_9 теж певний час вникала в усі питання, надавала необхідні згоди іншого з подружжя на відповідні правочини (на залучення кредиту, на іпотеку, тощо), проте, наразі, доступу до документів в неї немає.

Оскільки кредит був валютним, на певному етапі виникли проблеми з його погашенням (платежі за кредитним договором здійснювалися до травня 2015 року). Сума боргу накопичувалася. Аж поки у самого банку не почалися фінансові проблеми і банк повідомив ОСОБА_13 про свій намір реалізувати право вимоги за кредитним договором на відкритих торгах (аукціоні). Заборгованість за кредитним договором було визначено у сумі 7 591 372,68 гривень. ОСОБА_14 розповів про повідомлення банку ОСОБА_9 та відзначив, що це дуже вдала нагода погасити свої борги за кредитом із значним дисконтом.

ОСОБА_14 запропонував вирішити вищезазначене питання наступним чином. Він повідомив, що домовився зі своєю матір`ю ОСОБА_7 , що вона викупить на аукціоні право вимоги до них за кредитним договором та стане «номінально» іпотекодержателем їх квартири, але вимоги по кредиту в подальшому ніколи не буде пред`являти до подружжя. Грошових коштів, які не вистачало у подружжя для участі в аукціоні, оскільки мати-пенсіонерка також не мала достатніх заощаджень та джерел доходу, які б дозволили викупити право вимоги (навіть із дисконтом), ОСОБА_15 та ОСОБА_9 позичили у спільних знайомих, а також ОСОБА_9 надала власні заощадження.

Таким чином, з урахуванням накопичень подружжям, загалом було зібрано 57 949,41 доларів США, що становило в еквіваленті 1 518 274,54 гривень, тобто суму, за яку було викуплено право вимоги за кредитним договором. Набувачем права вимоги, як і планувалося, стала мати ОСОБА_16 . Отже, ОСОБА_7 (мати ОСОБА_10 ) взагалі не витрачала власних коштів на покупку права вимоги (не брала таких коштів також у борг у банку чи у власних друзів).

Після закінчення формальностей, пов`язаних із переоформленням права вимоги та пов`язаних із ним інших зобов`язань на нового кредитора, ОСОБА_14 проінформував ОСОБА_9 про успішне переоформлення кредиту та показав лист, підписаний його матір`ю, що свідчив про відсутність у неї, як нового позикодавця, претензій майнового характеру, проте цей лист він згодом знищив.

17 травня 2018 року обтяження на дану квартиру було припинено, що свідчить про те, що ОСОБА_17 не мала жодних претензій щодо даного майна, а фактичними власниками квартири стали ОСОБА_9 та ОСОБА_14 із часткою по 1/2 кожному.

Приблизно з осені 2020 року шлюбно-сімейні відносини між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 були припинені, хоча формально шлюб не був розірваний.

У цей час ОСОБА_14 із своєю матір`ю ОСОБА_7 вирішили привласнити квартиру, 1/2 якої є єдиною власністю ОСОБА_9 , в якій вона зареєстрована, а також малолітня дитина подружжя.

З метою реалізації свого плану, останні подали позовну заяву до Дарницького районного суду м. Києва, в якій просили визнати право власності на квартиру за ОСОБА_7 (звернення стягнення на предмет іпотеки). Про існування зазначеного позову ОСОБА_9 не знала, хоча проживала із ОСОБА_11 в одній квартирі.

17 вересня 2021 року ОСОБА_14 та ОСОБА_17 звернулись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва ОСОБА_18 , яка здійснила перереєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_7 , не повідомивши ОСОБА_9

17 травня 2023 року Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення про визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_18 , №60509905 від 22 вересня 2021 року про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 стосовно державної реєстрації предмету іпотеки - квартири АДРЕСА_1 .

Постановою слідчого квартиру АДРЕСА_1 було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

04 жовтня 2024 року прокурор Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), відомості щодо власника якої в інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відсутні, із забороною відчуження, розпорядження та вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаного об`єкту нерухомого майна.

Ухвалою слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року клопотання прокурора Дарницької окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_8 про арешт майна - задоволено.

Накладено арешт на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 шляхом заборони відчуження та розпорядження вказаним нерухомим майном, та вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаної квартири, без позбавлення права користування вказаним майном.

З таким висновком слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно статей 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно частини другої статті 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

За правилами частини третьої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до статті 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

За змістом частини шостої статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Згідно вимог статті 171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач, де повинно бути зазначено правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Вказана норма також узгоджується зі статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідної до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Як установлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання прокурора та наклав арешт на майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 шляхом заборони відчуження та розпорядження вказаним нерухомим майном, та вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаної квартири, без позбавлення права користування вказаним майном, з метою забезпечення збереження речових доказів, оскільки квартира, на яку прокурор просить накласти арешт, може бути об`єктом кримінально протиправних дій, а отже відповідає критеріям речових доказів, зазначеним у статті 98 КПК України, враховуючи правову підставу для арешту майна, а також з метою об`єктивного всебічного досудового розслідування та необхідності встановлення обставин скоєння злочину.

Матеріали провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна для виконання завдань арешту майна.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог статей 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для власників майна та інших осіб, а також забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту статті 368 КПК України питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Таким чином, посилання адвоката на те, що ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_1 , на яку ухвалою суду, що оскаржується, було накладено арешт, що підтверджується договором купівлі-продажу майнових прав №435/к від 10 травня 2018 року та договором про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10 травня 2018 року; судами трьох інстанцій не було виявлено та не встановлено порушень ОСОБА_9 укладенням зазначених договорів, обставини, які встановлені рішеннями судів, вказують на прозорість даних угод та відсутність можливого складу кримінального правопорушення; ОСОБА_7 придбала майно на законних підставах, між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав за №435/К на підставі проведення електронних торгів, що підтверджується протоколом електронних торгів №UA-ЕА-2018-02-28-000349-а від 20 квітня 2018 року; суд першої інстанції, встановивши, що відповідно до інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості щодо власника вказаної у клопотанні прокурора квартири на даний час відсутні, помилково не взяв до уваги той факт, що скасування державної реєстрації не породжує факту позбавлення ОСОБА_7 встановленого за нею права власності на підставі договорів та рішень судів - права власності на квартиру АДРЕСА_1 , що саме накладення арешту судом є наслідком неможливості з боку ОСОБА_7 зареєструвати та внести в подальшому відомості про свої майнові права, як власника квартири, до державного реєстру речових прав на нерухоме майно; прокурор у своєму клопотанні не наводить обставин, зазначених у частині четвертій статті 170 КПК України, так само як на дані обставини не вказує суд у своїй ухвалі, відсутнє будь-яке мотивування чи посилання на те, що ОСОБА_7 під час придбання майнових прав на квартиру здійснила таке набуття безоплатно або за ціною, вищою чи нижчою за ринкову вартість, у той же час обставини законності та оплатності придбання ОСОБА_7 квартири АДРЕСА_1 підтверджуються рішеннями судів у справі №753/10288/22, не заслуговують на увагу суду з огляду на те, що питання законності набуття права власності на квартиру підлягає встановленню і перевірці у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування.

Перевірка наведених апелянтом обставин, збір доказів на їх підтвердження або спростування і є метою проведення подальшого досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000177 від 28 грудня 2021 року.

Доводи апелянта, що згідно матеріалів справи відомості про кримінальне правопорушення були внесені до ЄРДР ще у грудні 2021 року та до 2024 року жодних слідчих дій здійснено не було, окрім допиту самої заявниці, та не ставилось питання про накладення арешту на дане майно, хоча обставини з 2021 року по 2024 рік не змінились, є безпідставними, оскільки встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні містять сукупність підстав та розумних підозр уважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого висновку, що вказана квартира відповідає критеріям, передбаченим статтею 98 КПК України, оскільки може бути об`єктом кримінально протиправних дій, враховуючи правову підставу для арешту майна, а також з метою об`єктивного всебічного досудового розслідування та необхідності встановлення обставин скоєння злочину, що згідно частини третьої статті 173 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, апелянтом не надано, а тому відповідні доводи апелянта не є підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Незастосування у даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до знищення доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізацію мети досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбаченого частиною першою статті 170 КПК України.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень статей 170, 172-173 КПК України.

Ухвала слідчого судді відповідає вимогам частини п`ятої статті 173, статті 372 КПК України та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів уважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді в частині, що оскаржується, необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 задовольнити та поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 11 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4