Номер провадження: 11-сс/813/820/25
Справа № 509/1663/25 1-кс/509/368/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника володільців майна ОСОБА_7 , ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою прокурора Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.04.2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0000326 від 22.07.2022 року,

встановив:

оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання слідчого СВ ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , погоджене прокурором Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про арешт майна в кримінальному провадженні №0000326 від 22.07.2022 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.332, ч.3 ст.332 КК України та накладено арешт на майно, яке було тимчасово вилучене під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- аркуш паперу з наявним друкованим позначеним у верхній частині наявний напис «повістка», відтиск печатки синього кольору з зображенням герба України підпис та ініціали ОСОБА_11 ;

- мобільний телефон марки «Samsung», моделі «Galaxy m21» ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , серійний номер НОМЕР_3 , з сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Lifecell» з цифровими позначками НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , 0138;

- копії (ксерокопії) документів видані на ім`я ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на 2 арк., ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на 11 арк., ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на 2 арк.;

- паспорт громадянина Республіки Болгарії виданий на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 № НОМЕР_7 ;

Цією ж ухвалою слідчого судді в іншій частині клопотання відмовлено та повернуто ОСОБА_8 за належністю:

- грошові кошти у сумі 10000 доларів США (100 купюр номіналом 100 доларів США);

- грошові кошти у сумі 1400 доларів США (14 купюр номіналом 100 доларів США);

- грошові кошти у сумі 5000 грн (купюри номіналом 2 купюри по 1000 грн, 6 купюр по 500 грн), 105 євро, 412 доларів США (4 купюри по 100 доларів США, 1 купюра 10 доларів США, 1 купюра 2 долари США);

- грошові кошти 4000 грн (3 купюри номіналом 1000 грн, 2 купюри номіналом 500 грн), 202 долари США (з них 2 купюри номіналом 100 доларів США, 1 купюра номіналом 2 долари США).

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, прокурор Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді в частині відмови в задоволенні клопотання та постановити нову, якою клопотання слідчого про арешт майна задовольнити в повному обсязі, накласти арешт на речові докази у кримінальному провадженні, які тимчасово вилучені за результатами проведеного обшуку за місцем мешкання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , а саме:

- грошові кошти у сумі 10000 доларів США (100 купюр номіналом 100 доларів США);

- грошові кошти у сумі 1400 доларів США (14 купюр номіналом 100 доларів США);

- грошові кошти у сумі 5000 грн (купюри номіналом 2 купюри по 1000 грн, 6 купюр по 500 грн, 105 євро (1 купюра 1 номіналом 100 євро, 1 купюра номіналом 5 євро), 412 доларів США (4 купюри по 100 доларів США, 1 купюра 10 доларів США, 1 купюра 2 долари США);

- грошові кошти 4000 грн (3 купюри номіналом 1000 грн, 2 купюри номіналом 500 грн), 202 долари США (2 купюри номіналом 100 доларів США, 1 купюра номіналом 2 долари США).

Мотивуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор вказує, що ухвала слідчого судді в частині відмови в накладенні арешту на тимчасово вилучені під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 грошові кошти, є незаконною та необґрунтованою.

Прокурор вказує, що слідчим суддею не враховано, що вказані грошові кошти є речовими доказами, предметом злочину, набуті кримінально протиправним шляхом та мають важливе значення у кримінальному провадженні.

Крім того, прокурор вказує, що ухвала слідчого судді прийнята з істотним порушенням вимог КПК, оскільки розгляд клопотання про арешт майна проведено без виклику та без участі прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача; вислухавши прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; представника володільців майна, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді про часткове накладення арешту на майно, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 404 КПК України (далі - КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіряючи рішення слідчого судді та доводи апелянта, колегія суддів виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження та є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Зокрема положення ст. 2 КПК визначають завдання кримінального судочинства, а саме: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень; охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження; забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Як убачається з матеріалів судової справи слідчим відділом відділення поліції №1 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000326 від 22.07.2022 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.332, ч.3 ст.332 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області надійшли матеріали УМП ГУНП в Одеській області про те, що група осіб, з корисливих мотивів, незаконно переправляє осіб через державний кордон України.

02.04.2025 року в період часу з 09:09 год. по 11:51 год., на підставі ухвали слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.03.2025 року, проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , за результатами якого було виявлено та вилучено:

- аркуш паперу з наявним друкованим позначеним у верхній частині наявний напис «повістка», відтиск печатки синього кольору з зображенням герба України підпис та ініціали ОСОБА_11 ;

- мобільний телефон марки «Samsung», моделі «Galaxy m21» ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , серійний номер НОМЕР_3 , з сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Lifecell» з цифровими позначками НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_8 ;

- паспорт Республіки Болгарія виданий на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 № НОМЕР_7 ;

- грошові кошти у сумі 10000 доларів США (100 купюр номіналом 100 доларів США;

- грошові кошти у сумі 1400 доларів США (14 купюр номіналом 100 доларів США;

- грошові кошти у сумі 5000 грн (купюри номіналом 2 купюри по 1000 грн, 6 купюр по 500 грн), 105 євро, 412 доларів США (4 купюри по 100 доларів США, 1 купюра 10 доларів США, 1 купюра 2 долари США);

- грошові кошти 4000 грн (3 купюри номіналом 1000 грн, 2 купюри номіналом 500 грн), 202 долари США (з них 2 купюри номіналом 100 доларів США, 1 купюра номіналом 2 долари США);

- копії (ксерокопії) документів видані на ім`я ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на 2 арк., ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на 11 арк., ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на 2 арк.

Постановою слідчого від 02.04.2025 року вищевказане майно визнано речовими доказами у кримінальному провадженні.

04.04.2025 року слідчий СВ ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , за погодженням з прокурором Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , звернулась до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на вищевказані речі, документи та грошові кошти, що були виявлені та вилучені 02.04.2025 року в ході проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 .

Клопотання слідчого мотивоване тим, що в кримінальному провадженні виникла необхідність в накладенні арешту на вищевказане майно з метою збереження речових доказів, оскільки майно, яке було вилучене в ході проведення обшуку, має суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженню.

08.04.2025 року слідчим суддею Овідіопольського районного суду Одеської області постановлено ухвалу, якою частково задоволено клопотання слідчого та накладено арешт на вказані в клопотанні речі та документи, окрім грошових коштів, які визначив повернути за належністю ОСОБА_8 та в накладені арешту на грошові кошти відмовлено.

Слідчий суддя дійшов висновку, що про необхідність часткового задоволення клопотання слідчого в частині накладення арешту на: аркуш паперу з наявним друкованим позначеним у верхній частині наявний напис «повістка»; відтиск печатки синього кольору з зображенням герба України підпис та ініціали ОСОБА_11 ; мобільний телефон марки «Samsung», моделі «Galaxy m21» ІМЕІ1: НОМЕР_1 , ІМЕІ2: НОМЕР_2 , серійний номер НОМЕР_3 , з сім-карткою оператора мобільного зв`язку «Lifecell» з цифровими позначками НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , 0138; копії (ксерокопії) документів видані на ім`я ОСОБА_12 , ОСОБА_13 на 2 арк., ОСОБА_14 на 11 арк., ОСОБА_15 на 2 арк.; паспорт громадянина Республіки Болгарії виданий на ім`я ОСОБА_7 .

Слідчим суддею встановлено, що вказане майно може бути використано як доказ у кримінальному провадженні та відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 КПК України, а тому арешт такого майна є необхідним з метою забезпечення збереження речових доказів.

Одночасно слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання в частині накладення арешту на майно, а саме: грошові кошти у сумі 10000 доларів США; у сумі 1400 доларів США; у сумі 5000 грн; 105 євро, 412 доларів США; 4000 грн, 202 долари США, оскільки слідчим та прокурором не доведено існування обставин, які вказують, що вилучені грошові кошти мають доказове значення для кримінального провадження.

При цьому, слідчим суддею встановлено, що постанова слідчого СВ ВП №1 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 від 02.04.2025 року про визнання вищевказаного майна речовими доказами містить лише посилання на фактичні обставини справи, загальне формулювання без посилання на конкретні дані, які дають підстави для висновку про те, що вказане майно може мати доказове значення у кримінальному провадженні.

Слідчим суддею у судовому засіданні при перегляді відеозапису обшуку, встановлено, що вилучені грошові кошти належать доньці ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , про що остання зазначила при проведенні обшуку. Також адвокатом ОСОБА_9 було надано в судовому засіданні заяву доньки ОСОБА_7 ОСОБА_8 , в якій остання зазначила, що вона з дітьми на канікули приїхала в гості до батьків. Працівниками поліції були вилучені її особисті кошти, які вона з чоловіком збирали на купівлю квартири (10000 доларів США, 1400 доларів США), а також грошові кошти дітей: 9000 грн., 105 євро, 614 доларів США, які знаходились в дитячому рюкзаку разом із документами, який вона завжди бере із собою в поїздки.

Враховуючи вказані обставини, слідчий суддя дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні клопотання слідчого в частині накладення арешту на грошові кошти.

Перевіривши оскаржену ухвалу та доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді щодо існування підстав для часткового задоволення клопотання про накладення арешту на майно, а також приймає до уваги обставини, які були встановлені під час апеляційного розгляду.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя.

Відповідно до вимог п.7 ч.2 ст.131 КПК один із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

За змістом ст.170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Процедура вирішення питання про накладення арешту на майно визначена ст.171 КПК.

Кримінальний процесуальний кодекс України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер.

Таким чином, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно повинно відповідати вимогам ст.171 КПК, орган досудового розслідування та прокурор повинні неухильно дотримуватися визначених законом вимог.

Кримінальний процесуальний кодекс України вимагає обов`язкового дотримання вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимогам принциповий характер. Отже, якщо закон визначив, що клопотання слідчого/прокурора про накладення арешту повинно відповідати вимогам статті 171 КПК, то прокурор повинен неухильно їх дотримуватися. Так, згідно статті 171 КПК у клопотанні слідчого або прокурора повинно бути зазначено підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна та до клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання, тобто правові (законні) підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна. Вказана норма також узгоджується з статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі прокурор ставить вимогу про накладення арешту на все вказане в клопотанні слідчого майно, однак не наводить відповідного належного обґрунтування щодо підстав та мети накладення арешту на вилучені грошові кошти.

Твердження прокурора про те, що вказані в клопотанні слідчого вилучені під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 грошові кошти є речовими доказами у кримінальному провадженні, є предметом злочину та набуті кримінально протиправним шляхом, колегія суддів визнає безпідставними та не доведеними.

Із клопотання слідчого вбачається, що досудове розслідування здійснюється у кримінальному провадженні здійснюється за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.332, ч.3 ст.332 КК України, за фактом того, що група осіб, з корисливих мотивів, незаконно переправляє осіб через державний кордон України.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_7 , за місцем проживання якого було виявлено та вилучено грошові кошти, не має у даному кримінальному провадженні статусу підозрюваного.

Із протоколу обшуку від 02.04.2025 року вбачається, що ОСОБА_7 під час проведення обшуку, відразу повідомив слідчому, що виявлені грошові кошти належать доньці та знаходились в рюкзаку разом із її документами.

Вказані обставини перевірялись слідчим суддею, в тому числі шляхом перегляду в судовому засіданні відеозапису проведення обшуку, відповідно до якого встановлено, що вилучені грошові кошти належать доньці ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , що зафіксовано на відеозаписі проведення обшуку.

Також слідчим суддею враховано надану в судовому засіданні адвокатом ОСОБА_9 заяву доньки ОСОБА_7 ОСОБА_8 , в якій остання зазначила, що вона з дітьми на канікули приїхала в гості до батьків. Працівниками поліції були вилучені її особисті кошти, які вона з чоловіком збирали на купівлю квартири (10000 доларів США, 1400 доларів США), та кошти дітей 9000 грн., 105 євро, 614 доларів США, які знаходились в дитячому рюкзаку разом із документами, який вона завжди бере із собою в поїздки.

Представник володільців майна в судовому засіданні апеляційного суду підтвердила вказані обставини, а також звернула увагу, що грошові кошти були вилучені саме з речей ОСОБА_8 та її дітей, в тому числі з дитячих скарбничок.

Вказані обставини прокурором в судовому засіданні апеляційного суду не спростовані.

Доводи прокурора про те, що вилучені під час обшуку грошові кошти є предметом злочину та набуті кримінально протиправним шляхом, з посиланням на те, що грошові кошти не були зазначені ОСОБА_7 в його деклараціях за 2021-2024 роки, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки не зазначення в деклараціях наявності на зберіганні у декларанта певних грошових активів, не є безпосереднім свідченням їх набуття кримінально протиправним шляхом, тим паче з врахуванням інформації про належність вказаних грошових коштів доньці ОСОБА_7 ОСОБА_8 , що не було спростовано прокурором.

Колегія суддів звертає увагу, що в клопотанні слідчим та прокурором взагалі не зазначено інформації щодо незаконного набуття ОСОБА_7 будь яких грошових коштів. Не вбачається цього також із інших долучених до клопотання матеріалів досудового розслідування.

Постанова слідчого від 02.04.2025 року про визнання грошових коштів речовими доказами у кримінальному провадженні, не містить жодного обґрунтування якими ознакам відповідають виявлені та вилучені під час обшуку грошові кошти, що стали підставою для визнання їх речовими доказами у кримінальному провадженні, з огляду на приписи ст.98 КПК.

Із протоколу обшуку від 02.04.2025 року не вбачається інформації про те, що грошові кошти були вилучені саме у речах ОСОБА_7 , а не у його доньки ОСОБА_8 .

Апеляційний суд наголошує, що сам факт виявлення та вилучення під час обшуку певних грошових коштів, за місцем проживання родини ОСОБА_7 , ще не є беззастережною підставою для накладення арешту на них, оскільки орган досудового розслідування має довести, що вказані грошові кошти мають відношення до кримінального провадження, є доказом вчинення конкретного кримінального правопорушення тощо, та такі заходи забезпечення у кримінальному провадженні, як арешт майна, виправдовують втручання в право власності/володіння особи.

Однак, з урахуванням наведених обставин, колегія суддів погоджується із висновками слідчого судді про недоведеність слідчим та прокурором, яке відношення та значення в кримінальному провадженні мають вищевказані грошові кошти, що були виявлені під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , та відповідно наявності підстав та мети для арешту на них.

Інших підстав та мети накладення арешту на зазначені грошові кошти органом досудового розслідування та прокурором не доведено, та під час апеляційного розгляду не встановлено.

Доводи прокурора про те, що ніби ОСОБА_7 може бути причетний до вчинення кримінального правопорушення на даний час не підтверджуються доказами, однак підлягають перевірці в ході подальшого досудового розслідування.

Твердження прокурора про незаконність оскарженої ухвали з посиланням на розгляд клопотання слідчим суддею без виклику та без участі прокурора, колегія суддів визнає безпідставними, оскільки з оскарженої ухвали та журналу судового засідання від 08.04.2025 року вбачається, що розгляд клопотання в місцевому суді здійснювався за участю слідчого СВ ВП №1ОРУП №2 ГУНП в Одеській області ОСОБА_10 , якою було складено та подано клопотання, та представника володільців майна адвоката ОСОБА_9 .

Відповідно до ч.1 ст.172 КПК клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею за участю слідчого та/або прокурора.

Тобто, розгляд клопотання про арешт майна в присутності слідчого, не є порушенням вимог ст.172 КПК.

Із оскарженої ухвали та журналу судового засідання від 08.04.2025 року також вбачається, що слідчий ОСОБА_10 підтримала клопотання та просила його задовольнити. Тобто слідчим суддею було забезпечено право та надано можливість органу досудового розслідування обґрунтувати подане клопотання про необхідність накладення арешту на майно.

При цьому, в судовому засіданні місцевого суду слідчий не клопотала про відкладення розгляду клопотання для виклику прокурора.

Таким чином, істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді слідчим суддею клопотання про арешт майна, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставини, суд вважає, що ініціювання прокурором питання про накладення арешту на все вказане в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика ЄСПЛ, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до ЄСПЛ забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Крім того, ЄСПЛ, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь.

ЄСПЛ вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду оскарженої ухвали, відсутні підстави для застосування щодо повного переліку зазначеного в клопотанні майна обмежувальних заходів.

Істотних порушень норм КПК, які могли б стати підставою для скасування оскарженої ухвали слідчого судді, апеляційним судом не встановлено.

З урахуванням наведених обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Чорноморської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 08.04.2025 року в кримінальному провадженні №0000326 від 22.07.2022 року, якою накладено арешт на частину речей та документів, які були вилучені 02.04.2025 року під час проведення обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , за адресою: АДРЕСА_1 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4