Справа № 461/1074/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/113/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2025 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду

під головуванням судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Галицького районного суду м.Львова від 10 січня 2017 року відносно ОСОБА_7 ,

з участю: прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

встановила:

Вироком Галицького районного суду м.Львова від 10 січня 2017 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та виправдано через недоведеність вчинення ним даного кримінального правопорушення.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирався.

Згідно оскаржуваного вироку ОСОБА_7 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що 05.09.2015 року близько 06:10 години, будучи в стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи на пл.Різні, 13 у м.Львові, діючи в групі, за попередньою змовою із ОСОБА_9 , маючи умисел на викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, повторно, з метою протиправного збагачення, застосував до потерпілого ОСОБА_10 насильство, яке проявилось у нанесенні ударів руками по обличчю ОСОБА_10 , відкрито заволоділи його мобільним телефоном марки «LENOVO» моделі «А369і» вартістю 1100 грн., який був у чохлі чорного кольору вартістю 80 гривень, в якому знаходилась карта пам`яті об`ємом 16 Гб, вартістю 200 гривень, сім картка оператора «Київстар» вартістю 20 грн., на рахунку якої знаходились кошти в сумі 35 гривень та оператора «Лайф» вартістю 20 гривень, на рахунку якої знаходились кошти в сумі 10 гривень, чим спричинили потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 1445 гривень.

Не погоджуючись із даним вироком прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуваний вирок та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України на призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі.

На підтримку своїх апеляційних вимог покликається, що вирок є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю викладених у ньому висновків фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, суд, в порушення вимог ст.374 КПК України не спростував та не відхилив докази сторони обвинувачення, якими підтверджується винуватість ОСОБА_7 , а саме, показань потерпілого ОСОБА_10 , який в судовому засіданні підтвердив, що саме ОСОБА_7 під час вчинення злочину наносив йому удари в область голови, тулубу, після чого вирвав з рук мобільний телефон, який передав ОСОБА_9 (матеріали стосовно якого виділено в окреме провадження), після чого перешкоджав потерпілому переслідувати ОСОБА_9 , який втік з його телефоном.

Крім цього, суд послався у вироку на показання дані обвинуваченим, який підтвердив факт нанесення ударів потерпілому, якого до цього не знав та не бачив, але заперечив факт заволодіння його мобільним телефоном, хоча підтвердив, що ОСОБА_9 втікав з мобільним телефоном потерпілого та останній намагався його наздогнати, однак не зміг цього зробити, оскільки його затримав ОСОБА_7 та почав з ним битися.

Вказує, що суд безпідставно відмовив у клопотанні сторони обвинувачення про долучення до матеріалів кримінального провадження вироку Галицького районного суду м. Львова від 11.03.2016р., яким ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за вчинення вказаного кримінального правопорушення за попередньою змовою у групі з ОСОБА_7 .

Прокурор вважає, що вина ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України повністю підтверджується матеріалами кримінального провадження дослідженими в ході судового розгляду, однак суд невірно трактував зібрані докази та прийшов до висновку, що під час судового розгляду не доведено вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення. Стверджує, що докази здобуті під час досудового розслідування не ґрунтувалися на припущеннях, оскільки зібрані у встановленому порядку, відповідають критеріям належності та допустимості, проте судом не взято до уваги одні докази, та без належного на те обґрунтування відкинуто інші.

Тому, на думку прокурора, слід провести апеляційний розгляд за апеляційною скаргою, витребувати матеріали кримінального провадження і дослідити вищенаведені обставини, а саме - допитати потерпілого ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_7 , дослідити письмові докази, які містяться у матеріалах кримінального провадження, а також вирок Галицького районного суду м.Львова від 11.03.2016 року

На апеляційний розгляд потерпілий ОСОБА_10 не прибув, водночас подав заяву від 26.06.2025 року, у якій просив розглянути справу за його відсутності, учасники апеляційного розгляду не заперечили щодо задоволення вказаної заяви потерпілого. За таких обставин у відповідності до ч.4 ст.405 КПК України неявка потерпілого не є перешкодою в розгляді справи.

При апеляційному розгляді справи прокурори підтримали подану апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів, навівши у судовому засіданні аналогічні доводи та просили таку задоволити.

Обвинувачений ОСОБА_7 заперечив апеляційні доводи прокурора та зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку.

Заслухавши доповідача, пояснення присутніх учасників судового провадження, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування виправдувального вироку у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю викладених у ньому висновків фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, та просить ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Положеннями ст.azakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_194/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1#194" title="КОНСТИТУЦІЯ УКРАЇНИ; нормативно-правовий акт № 254к/96-ВР від 28.06.1996">62 Конституції України та ч.1 ст.17 КПК України передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. А також положення ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно яких кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинним, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, які отримані незаконним шляхом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Пункт 2 статті 6 Конвенції з прав людини проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року.

У справах «Грабчук проти України» від 21 вересня 2005 року, «Шагін проти України» (2010 року) Європейський суд з прав людини встановив, що національні суди визнали заявників винними, спираючись на слабкі докази та припущення про їх причетність до вчинення злочину, чим було порушено принцип презумпції невинуватості.

Принцип «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» передбачає, зокрема, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версією захисту.

Як вбачається зі змісту положень ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст.92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора, та у встановлених КПК випадках на потерпілого.

Згідно ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до вимог ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Положення ст.ст.370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Пунктом 1 ч.3 ст.374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.

Колегія суддів вважає, що місцевим судом у повній мірі дотримано наведені вимоги закону при ухваленні вироку щодо ОСОБА_7 .

Виправдовуючи ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення, вчинене обвинуваченим.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч. 2 ст. 186 КК України, тобто як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з насильством, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

У судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому йому злочині заперечив, та пояснив, що незаконного заволодіння чужим майном не вчиняв. Зазначив, що 05.09.2015 вступив в конфлікт з потерпілим, оскільки переплутав його з іншою особою, з якою посварився напередодні та наніс йому ляпас в обличчя. У відповідь потерпілий теж наніс йому удари. При цьому потерпілий сам віддав телефон ОСОБА_9 , з яким останній втік. Подальша доля телефону йому не відома.

При апеляційному розгляді справи обвинувачений ОСОБА_7 підтримав наведені показання. Крім того пояснив, що із ОСОБА_9 познайомився за пів години до конфлікту із потерпілим, вони зранку біля магазину випадково зустрілись, познайомились та разом випили пива. Потім вони побачили потерпілого ОСОБА_10 , з яким у нього виник конфлікт, вони обмінялись декількома ляпасами один одному, після чого він побачив, що переплутав потерпілого із іншою особою, і вони помирились. Вже після цього ОСОБА_9 попросив в потерпілого телефон, щоб здійснити дзвінок, і потерпілий надав добровільно свій телефон ОСОБА_9 , вже після чого ОСОБА_9 раптово втік із телефоном потерпілого. Він увесь час знаходився разом із потерпілим, аж до моменту, коли приїхали працівники поліції та його затримали. Вже потім через деякий час працівники поліції йому сказали, що затримали ОСОБА_9 , у якого вони вилучили телефон потерпілого ОСОБА_10 .. Про конфлікт із потерпілим жалкує, він дійсно був добряче напідпитку, проте з ОСОБА_9 він був знайомий приблизно пів години і це не його товариш.

У ході судового розгляду справи місцевим судом показання надав також потерпілий ОСОБА_10 , який зазначив, що 05.09.2015 він сидів на зупинці громадського транспорту. До нього підійшов ОСОБА_7 і одразу наніс удар в обличчя, вирвав з рук телефон і передав його ОСОБА_9 . Він почав кричати, що викличе поліцію, тоді ОСОБА_7 перекрив йому шлях, а ОСОБА_9 почав бігти з телефоном, після чого між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 почалась бійка. ОСОБА_7 наніс близько 4-5 ударів, ОСОБА_10 теж наніс йому удари і намагався його захопити, щоб він не втік, але ОСОБА_7 вирвався та втік в іншу сторону. Полтавець перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Окрім зазначених показань обвинуваченого та потерпілого, місцевий суд дослідив та оцінив у відповідності до вимог ст.94 КПК України, надані стороною обвинувачення докази, а саме: ксерокопію коробки мобільного телефону моделі Lenovo A369I, чорного кольору; висновок медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивних речовин та стану сп`яніння № 001350 від 05.09.2015 року, яким встановлено, що ОСОБА_7 перебував в стані алкогольного сп`яніння.

Всупереч апеляційним доводам прокурора, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що аналіз та оцінка зазначених вище та досліджених місцевим судом доказів свідчить про недоведеність вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

Суд першої інстанції правильно констатував, що наведені вище докази підтверджують, що 05.09.2015 між потерпілим ОСОБА_10 та обвинуваченим ОСОБА_7 на зупинці громадського транспорту дійсно відбувся конфлікт, в результаті якого обвинувачений наніс потерпілому удар. ОСОБА_7 перебував в стані алкогольного сп`яніння. При цьому телефоном потерпілого заволодів ОСОБА_9 та втік у протилежному напрямку.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого переконання про те, що доводи сторони обвинувачення про умисел обвинуваченого ОСОБА_7 на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого ґрунтуються на припущеннях, оскільки не підтверджуються належними і допустимими доказами.

Колегія не приймає до уваги твердження прокурора про те, що місцевий суд безпідставно відмовив у клопотанні сторони обвинувачення про долучення до матеріалів кримінального провадження вироку Галицького районного суду м.Львова від 11.03.2016р., яким ОСОБА_9 визнано винним та засуджено за вчинення вказаного кримінального правопорушення за попередньою змовою у групі з ОСОБА_7 ..

Так, згідно технічного запису судового засідання від 10.01.2017 прокурор надав місцевому суду як докази висунутого ОСОБА_7 обвинувачення за ч.2 ст.186 КК України, лише два докази, а саме ксерокопію коробки мобільного телефону моделі Lenovo A369I, чорного кольору та висновок медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивних речовин та стану сп`яніння № 001350 від 05.09.2015, які судом було досліджено та долучено до матеріалів справи.

У цьому ж судовому засіданні прокурор просив долучити до матеріалів справи і характеризуючи дані на обвинуваченого ОСОБА_7 , а також копію вироку Галицького районного суду м. Львова від 11.03.2016р. щодо ОСОБА_9 .

Водночас, згідно технічного запису цього судового засідання захисник обвинуваченого заперечив щодо долучення даного вироку до матеріалів справи, оскільки цей документ стороні захисту у встановленому законом порядку не відкривався, і за цей вирок сторона захисту нічого не знає. При цьому, дані обставини підтвердив і прокурор у судовому засіданні.

Згідно ч.12 ст.290 КПК України якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

За встановлених обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання прокурора про долучення вказаного вироку до матеріалів справи.

Крім цього, колегія суддів враховує, що вироком Галицького районного суду м.Львова від 11.03.2016р. встановлено вину ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, а відтак при ухваленні цього вироку судом здійснювався аналіз доказів та встановлювались обставини лише щодо обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення.

Ураховуючи наведене вище, при апеляційному розгляді не встановлено обставин, які б свідчили про допущення місцевим судом неповноти судового розгляду.

Щодо вимоги прокурора про дослідження під час апеляційного перегляду вироку Галицького районного суду м.Львова від 11.03.2016 року щодо ОСОБА_9 , то слід вказати, що колегія суддів була позбавлена можливості вирішити це клопотання через те, що прокурор не додав належним чином завірену копію вищевказаного вироку ні до апеляційної скарги, а також не надав таку копію апеляційному суду під час апеляційного розгляду його апеляційної скарги.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд ретельно перевірив наявні у кримінальному провадженні докази, на підставі яких ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення, з дотриманням вимог ст. 94 КПК України оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності і достатності та правильно дійшов висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, ухваливши виправдувальних вирок.

Згідно ст.7 КПК України, загальними засадами кримінального провадження, крім інших, є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до положень ст.129 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.

Апеляційний суд приходить до висновку, що місцевий суд при розгляді даної справи не допустив таких порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок.

Крім того, апеляційний суд погоджується із встановленим місцевим судом обґрунтованим сумнівом в тому, що в діях ОСОБА_7 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України.

У відповідності до п.43 рішення Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі Кобець проти України (з урахуванням первісного визначення принципу поза розумним сумнівом у справі Авшар проти Туреччини) доказування, зокрема, має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість особи доведено поза розумним сумнівом.

Згідно з ч.2 ст.62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Отже, в силу принципу презумпції невинуватості всі сумніви щодо події злочину та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені винуватість особи та його подія мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.

Ураховуючи наведене вище, рішення місцевого суду про визнання ОСОБА_7 невинуватим та виправдання його за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, колегією суддів визнається законним, обґрунтованим та вмотивованим. В оскаржуваному вироку наведено належні та достатні мотиви і підстави для його ухвалення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 ..

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Галицького районного суду м.Львова від 10 січня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: