Справа № 466/6191/24 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/883/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року у м. Львові Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 26 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 ,

з участю: прокурора ОСОБА_8

захисника-адвоката ОСОБА_6

встановила:

вищенаведеним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.336 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

Судом встановлено, що у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення обороноздатності держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, на підставі Закон у України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», 24.02.2022 Указом Президента України № 69/2022 «Про загальну мобілізацію», на усій території України оголошена та проводиться загальна мобілізація військовозобов`язаних.

З метою проведення мобілізації, обвинувачений ОСОБА_7 , працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 був запрошений для проходження військово-лікарської комісії, яку 08.03.2024 пройшов у ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до довідки військово - лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 № 53/991 визнаний придатним до військової служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях на особливий період.

Проте, обвинувачений ОСОБА_7 , достовірно знаючи про дію воєнного стану на території України, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, будучи придатним до військової служби, за відсутності інших підставі на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, передбачених ст. 23 Закону України Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», достовірно знаючи про проведення загальної мобілізації на території України та призову резервістів до лав Збройних Сил України, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечні наслідків та бажаючи їх настання, діючи умисно, 09.03.2024, приблизно о 13 год. 00 хв. у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_1 отримав під розпис повістку про прибуття о 09 год. 00 хв. 20.03.2024 за адресою: АДРЕСА_1 для подальшої відправки у війська.

У подальшому, обвинувачений ОСОБА_7 , будучи попередженим про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 336 КК України, а також належним чином повідомленим у встановленому Законом порядку про явку о 09 год. 00 хв. 20.03.2024 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_1 для подальшої відправки у війська, усвідомлюючи наслідки неявки, розуміючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи умисно, не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , що за адресою: АДРЕСА_1 та не попередивши про поважність причин своєї неявки, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, тобто без поважних причин відмовився від проходження військової служби, чим порушив вимоги ст. 65 Конституції України, вимоги Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та вимоги Указу Президента України №69/2022 від 24.02.2022 року «Про загальну мобілізацію».

На вказаний вирок суду захисник ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуваний вирок щодо ОСОБА_7 змінити в частині призначеного покарання, зокрема призначити ОСОБА_7 за кримінальне правопорушення, передбачене ст.336 КК України покарання у виді 3 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк від 1 до 3 років.

Свої апеляційні вимоги сторона захисту мотивує тим, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді 3 років позбавлення волі є надто суворим та суперечить вимогам ст. ст. 65, 66 КК України.

Вказує, що судом належним чином не враховано те, що обвинувачений має сім`ю, постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, щиро розкаявся, усвідомив вчинене, активно сприяв розкриттю злочину, позитивно характеризується за місцем праці та проживання.

Звертає увагу на те, що чинним законодавством встановлено ряд поважних причин, за яких громадяни України можуть не з`явитися до ТЦК, за наявності підтверджуючих документів, а саме смерть близького родича. У ситуації, що склалася з обвинуваченим тяжкою особистою обставиною, яка перешкоджала його явці в ТЦК 08.03.2024, було те, що батько обвинуваченого ОСОБА_9 з кінця лютого 2024 року перебував у важкому стані здоров`я та не здатен був себе обслуговувати. Обвинувачений постійно доглядав за лежачим хворим батьком, а 22.04.2024 батько обвинуваченого помер.

В судове засідання обвинувачений ОСОБА_7 не з`явився. Захисник не заперечила про розгляд апеляційної скарги без його участі.

При апеляційному розгляді захисник підтримала подану апеляційну скаргу та просила її задоволити.

Прокурор заперечив апеляційну скаргу захисника з огляду на безпідставність такої, зазначивши про законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного судового рішення.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.336 КК України, за встановлених судом першої інстанції обставин, кваліфікація його дій, в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому, з урахуванням вимог ч. 1 ст.404 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Перевіривши апеляційні доводи захисника про можливість застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК України та звільнення його від відбування покарання з випробуванням, колегія суддів приходить до таких висновків.

В силу вимог ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно зі ст.65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи покарання у кримінальному провадженні, залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі призначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання у цілому.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначене ОСОБА_7 покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення зазначеним вище вимогам відповідає, воно є пропорційним характеру скоєних дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції, разом зі ступенем тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, врахував також дані про особу обвинуваченого та всі інші обставини, які впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_7 покарання, місцевий суд узяв до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, його тяжкість, наявність обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння у розкритті кримінального правопорушення, відсутність обставин, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який раніше судимий, за місцем проживання характеризується типово, не перебуває на обліку у лікарів психіатра та нарколога.

Врахувавши, всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, що є мінімальним розміром, передбаченим санкцією ст. 336 КК України, і таке своє рішення належним чином мотивував.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що скоєне обвинуваченим кримінальне правопорушення, хоч є нетяжким злочином, проте вчинене в умовах воєнного стану під час збройної агресії РФ, що створює в очах суспільства враження безкарності, та те, що підстав передбачених законодавством на відстрочку від призову чи інших поважних причин останній не мав, в період воєнного стану при оголошеній загальній мобілізації умисно проігнорував свій конституційний обов`язок щодо захисту Батьківщини, що свідчить про значну суспільну небезпечність самого злочину.

На думку колегії суддів, підстави для застосування щодо ОСОБА_7 при призначенні йому покарання положень ст. 75 КК України, як про це просить апелянт, відсутні.

Крім того, колегія суддів вважає, що обставини, про які вказує захисник в апеляційній скарзі не впливають на правильність призначеного судом покарання, яке є мінімальним, а тому не свідчить про його надмірну суворість.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що при призначені покарання обвинуваченому, необхідно враховувати виховну дію покарання, оскільки воно повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових правопорушень, а також повинно бути спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами.

Застосовуючи справедливе покарання за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки.

А тому, підстав вважати, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість, немає.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не містить правових підстав для зміни оскаржуваного вироку суду, а отже така визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою та до задоволення не підлягає.

Крім того, за наслідками апеляційного перегляду істотних порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376,404, 405, 407,419 КПК України, колегія суддів,

постановила:

апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 26 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді: