ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/132/24 Номер провадження 11-кп/814/633/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ

Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора обвинуваченого ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 січня 2024 року за №0000020, за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_8 на вирок Диканського районного суду Полтавської області від 11 березня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цим вироком

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тагамлицьке Полтавського р-ну Полтавської обл., проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , із середньою спеціальною освітою, безробітного, неодруженого, в силу ст.89 КК України не судимого,

визнано винуватим і засуджено за ст.336 КК України на 3 роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 1 рік та покладено на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

За вироком місцевого суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за таких обставин.

04 грудня 2023 року ОСОБА_7 особисто вручено повістку про явку 15 грудня 2023 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_3 ) для призову за мобілізацією, оголошено та роз`яснено зміст цієї повістки, а також попереджено про відповідальність за ухилення від призову за мобілізацією.

ОСОБА_7 , будучи військовозобов`язаним і визнаним придатним до військової служби у воєнний час у Збройних Силах України, діючи з прямим умислом, бажаючи ухилитися від призову за мобілізацією, 15 грудня 2023 року в умовах воєнного стану без поважних причин не з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_3 для призову за мобілізацією, тим самим ухилився від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість, просить скасувати вирок Лохвицького районного суду Полтавської області від 10 жовтня 2024 року та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ст.336 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі, взяти під варту ОСОБА_7 у залі суду. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції безпідставно звільнив обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, належним чином не мотивувавши ухвалене рішення та не врахувавши під час призначення покарання: обставини й суспільну небезпеку вчиненого ОСОБА_7 злочину під час оголошеної загальної мобілізації, в умовах воєнного стану й агресії РФ проти України; те, що обвинувачений не має сталих соціальних зв`язків, не надав належну критичну оцінку своїй протиправній поведінці та реальною метою його ухилення від призову на військову службу під час мобілізації є свідоме небажання бути мобілізованим.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, аргументи прокурора на підтримку апеляційної скарги, думку обвинуваченого, який просив не позбавляти його волі, дослідила й перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи учасників судового провадження та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ст.336 КК України як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, учасниками судового провадження в апеляційному порядку не оспорюються, а тому відповідно до ст.404 КПК України в зазначеній частині оскаржуваний вирок не переглядається.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 судом першої інстанції розглянуто в порядку ч.3 ст.349 КПК України.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи прокурора про безпідставне застосування першою судовою інстанцією положень ст.75 КК України до обвинуваченого, внаслідок чого призначення йому надто м`якого покарання, колегія суддів уважає обґрунтованими.

Виходячи з п.3 ч.1 ст.407, п.4 ч.1, ч.2 ст.409, п.4 ч.1 ст.420 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У силу п.2 ч.1 ст.413, ст.414 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність визнається застосування закону, який не підлягає застосуванню. Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Відповідно до ст.ст.50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. При призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

З аналізу приписів ст.75 КК України вбачається, що при застосуванні даної норми кримінального закону всі зібрані у справі дані щодо обставин вчинення кримінального правопорушення в сукупності з даними про особу винуватого мають спонукати до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання.

Санкцією ст.336 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 5 років.

За змістом оскаржуваного вироку місцевий суд при призначенні покарання зазначив про врахування ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є нетяжким злочином, особи обвинуваченого, який у силу ст. 89 КК України не судимий, на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває, характеризується задовільно, відсутності скарг громадян щодо нього, даних досудової доповіді про середні ризики вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення, його небезпеки для суспільства й те, що можливість виправлення обвинуваченого без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе й не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб), наявності обставини, що пом`якшує покарання - визнання винуватості, та відсутності обставин, які обтяжують покарання.

З огляду на викладені вище обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про призначення ОСОБА_7 покарання у вигляді позбавлення волі в мінімальному розмірі, після чого, пославшись на ті ж самі обставини й наявність у обвинуваченого сталих соціальних зв`язків, звільнив ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку й покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Проте місцевий суд належним чином не мотивував свого рішення про звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, так як належно не обґрунтував підстав, з яких він дійшов висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального відбування покарання, взагалі не врахував конкретні обставини й високу суспільну небезпеку вчиненого обвинуваченим злочину в умовах воєнного стану, яка полягає у відмові ОСОБА_7 від захисту Батьківщини, що створює підґрунтя для підриву військової дисципліни, розлагодженості дій, спрямованих на захист суверенітету держави та в умовах воєнного стану є неприпустимим. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. В умовах збройної агресії з боку іншої держави захист Вітчизни набуває особливого значення, а тому наслідки ухилення від військової служби в цих умовах через покарання, повинні досягати такої мети, яка зможе запобігти вчиненню нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, про що зазначено в ч.1 ст.1 та ч.2 ст.50 КК України. А тому ухилення обвинуваченого від виконання зазначеного вище обов`язку завдає значної шкоди інтересам суспільства. Жодних даних, які би свідчили про вжиття ОСОБА_7 заходів, спрямованих на те, щоб мобілізуватися, перевіркою матеріалів провадження не встановлено.

Наведені ж вище обставини значно підвищують як суспільну небезпечність учиненого злочину, так і особи ОСОБА_7 .

Так, у постанові від 09 грудня 2024 року (справа №146/1811/23) Касаційний кримінальний суд Верховного Суду наголосив, що відсутність належного реагування держави, зокрема, суду під час призначення покарання за вчинення військовозобов`язаними кримінальних правопорушень у сфері забезпечення призову та мобілізації під час збройної агресії та повномасштабного вторгнення ЗС РФ на територію України, нівелює визначену ст.ст.50, 65 КК України мету покарання і може призвести до збільшення кількості аналогічних кримінальних правопорушень іншими особами, а також неспроможності забезпечення належного виконання завдань з оборони держави, захисту незалежності й територіальної цілісності України, що призведе до порушення прав та інтересів суспільства і держави в цілому.

При цьому, що стосується посилань місцевого суду на дані досудової доповіді щодо ОСОБА_7 , слід зазначити наступне.

За змістом ч.1 ст.314-1 КПК України досудова доповідь складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про міру покарання.

Така доповідь для суду має рекомендаційний характер, не є вирішальним фактором у ході призначення покарання, вибору способу його виконання та з урахуванням усіх обставин, що підлягають оцінці при обранні заходу примусу в їх сукупності, не є мотивованою і достатньою підставою для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням.

Окрім того, суд першої інстанції при викладенні характеристики особи обвинуваченого не дав оціки тому, що ОСОБА_7 раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності (а.п.18-20) та, посилаючись на наявність у обвинуваченого сталих соціальних зв`язків, не аргументував, у чому вони полягають та чим це підтверджується, а перевіркою матеріалів провадження вказані посилання місцевого суду не знайшли свого підвердження.

Також суд першої інстанції, за винятком зазначення про на сталі соціальні зв`язки ОСОБА_7 , що не знайшло свого підтвердження, врахував одні й ті ж обставини при призначенні обвинуваченому мінімального покарання та водночас у ході вирішення питання щодо його звільнення від відбування заходу примусу з випробуванням, що є явно недостатнім.

На підставі викладеного вище, колегія суддів уважає, що застосування положень ст.75 КК України до ОСОБА_7 є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання - виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, і призвело до призначення останньому невиправдано м`якого заходу примусу, який не є справедливим і пропорційним ступеню тяжкості вчиненого злочину та даним про особу обвинуваченого.

Тому оскаржуваний вирок у частині призначення ОСОБА_7 покарання належить скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок.

При призначенні покарання суд апеляційної інстанції враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, що відповідно до закріпленої в ст.12 КК України класифікації є нетяжким злочином, але, виходячи з обставин його вчинення, пов`язаних із умисною відмовою обвинуваченого від захисту Батьківщини, має високий ступінь суспільної небезпеки в умовах воєнного стану, особу ОСОБА_7 , який у силу ст.89 КК України не судимий (а.п.27-29), неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності (а.п.19), на спеціальних обліках у медичних закладах не перебуває (а.п.25), за місцем проживання характеризується посередньо (а.п.24), дані досудової доповіді про середні ризики вчинення ОСОБА_7 повторного кримінального правопорушення та його небезпеки для суспільства (а.п.18-21), наявність обставини, що пом`якшує покарання (яка була встановлена судом першої інстанції та не оспорюється в апеляційній скарзі прокурора) - визнання винуватості, та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Ураховуючи наведені вище дані та обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання з реальним відбуттям у вигляді позбавлення волі, однак у мінімальному розмірі.

З огляду на відсутність декількох обставин, які би пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, то підстави для застосування щодо обвинуваченого положень ст.69 КК України також є відсутніми.

Саме таке покарання буде законним, справедливим та сприятиме його меті, тобто буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_7 і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Диканського районного суду Полтавської області від 11 березня 2024 року в частині призначення ОСОБА_7 покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ст.336 КК України у вигляді 3 років позбавлення волі.

ОСОБА_7 узяти під варту в залі суду.

Строк покарання ОСОБА_7 обчислювати з моменту його взяття під варту, тобто з 21 липня 2025 року.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без зміни.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою - у той самий строк з дня вручення йому копії вироку апеляційного суду.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4