У Х В АЛ А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2024 року м. Київ

Слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 , слідчого СУ ГУ СБ України в м. Києві та Київській області ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000742 від 26.09.2024 року,

В С Т А Н О В И В :

Власник майна ОСОБА_3 звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з клопотанням про скасування арешту на майно, в якому просять скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року у справі №760/11699/24, провадження №1-кс/760/5351/24, а саме з квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання зазначила, що в провадженні 3-го відділу СУ ГУ СБ України в м. Києві та Київській області перебуває кримінальне провадження №0000742 від 26 вересня 2023 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.109. ч.2 ст.111 КК України. У даному кримінальному провадженні 14 травня 2024 року повідомлено про підозру ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року у справі №760/11699/24 було задоволено клопотання слідчого СУ ГУ СБ України у м. Києві та Київській області ОСОБА_5 , погоджене з прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 , та накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_7 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний арешт накладено слідчим суддею за клопотанням слідчого з метою забезпечення виконання покарання у вигляді конфіскації майна.

Вважає, що арешт накладено необґрунтовано.

Так, квартира АДРЕСА_1 , на яку накладено арешт, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була придбана в період перебування ОСОБА_7 та ОСОБА_3 у законному зареєстрованому шлюбі, тобто належить на праві власності як підозрюваному ОСОБА_7 , так і його дружині - ОСОБА_3 , яка не має статусу підозрюваного у кримінальному провадженні №0000742 від 26.09.2023 року.

Крім того, ОСОБА_3 бере участь у даному кримінальному провадженні як третя особа, щодо майна якої було вирішено питання про арешт.

В зв`язку з чим, клопотання слідчого вважає незаконним, оскільки він не врахував права та інтереси ОСОБА_3 , та подати міг його лише прокурор, як це передбачено ч. 2 ст.64-2 КПК України. А слідчий суддя при розгляді цього клопотання залишив поза увагою ці факти.

Крім того, при накладенні арешту слідчим не надані достатні докази, які б підтверджували, що майно, яке є власністю підозрюваного ОСОБА_7 , є речовим доказом у кримінальному провадженні

У судовому засіданні представник заявника - адвокат ОСОБА_4 підтримав подане клопотання та просив задовольнити з підстав, наведених в ньому.

Слідчий в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, просив відмовити у його задоволенні, оскільки вважає, що арешт на майно підозрюваного ОСОБА_7 з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання накладено обґрунтовано.

Дослідивши клопотання та додані до нього копії документів, слідчий суддя дійшов висновку про відмову у задоволенні даного клопотання з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, ч.4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі наведеної вище статті 1 Першого протоколу.

Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", п. п. 69 і 73, Series A N 52).

Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК України.

Згідно з ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Також, вирішуючи питання про скасування арешту майна, слідчий суддя зобов`язаний урахувати відповідну практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), в якій напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно суспільний інтерес; (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям та з дотриманням принципу справедливої рівноваги. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим управлінням Головного управління СБ України у м. Києві та Київській області здійснюється досудове розслідування кримінального провадження №0000742, внесеного 27 вересня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за підозрою ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.109, ч.2 ст.111 КК України.

14 травня 2024 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст.28, ч.2 ст.109, ч.2 ст.111 КК України.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року у справі №760/11699/24 задоволено клопотання слідчого СУ ГУ СБ України у м. Києві та Київській області ОСОБА_5 , погоджене прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 , у кримінальному провадженні №0000742, внесеного 27 вересня 2023 року за ознаками складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.28, ч.2 ст.109, ч.2 ст.111 КК України та накладено арешт на майно підозрюваного - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_7 , шляхом заборони її відчуження.

Як встановлено з ухвали слідчого судді від 23 травня 2024 року власник майна, відповідно до частини другої статті 172 КПК України з метою забезпечення арешту майна, в судове засідання не викликався. Арешт на майно накладено слідчим суддею з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, враховуючи, що санкцією статті, за якою підозрюється ОСОБА_7 передбачено додаткове покарання у вигляді конфіскації майна, та слідчим доведено, що майно, на яке він просить накласти арешт належить підозрюваному.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч.3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Як вбачається з копії свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 12 березня 1993 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 12 березня 1993 року.

Згідно інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №062/14-4816 від 02 травня 2024 року, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрований за ОСОБА_7 .

Враховуючи, що ОСОБА_7 має статус підозрюваного у вказаному кримінальному провадженні і санкцією частини 2 статті 109 КК України передбачено покарання у вигляді обмеженням волі на строк до трьох років або позбавлення волі на той самий строк з конфіскацією майна або без такої, санкцією ч.2 статті 111 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічне позбавлення волі, з конфіскацією майна, а також те, що квартира на праві власності належить підозрюваному, слідчий суддя прийшов до висновку, що арешт на майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання накладено обґрунтовано.

Разом з тим слідчий суддя погоджується з доводами заявника про те, що відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Проте режим спільної сумісної власності, на відміну від режиму спільної часткової власності, не передбачає виділу часток кожного власника в натурі, що унеможливлює ідентифікацію конкретних часток підозрюваного та його дружини у спільному майні, відтак, накладення арешту на майно підозрюваного в цілому є єдиним можливим та ефективним заходом забезпечення кримінального провадження з метою можливої конфіскації майна у випадку призначення такого виду покарання.

Оскільки частки подружжя у праві спільної сумісної власності не визначені, слідчий суддя також не вбачає й підстав для часткового скасування арешту майна, зокрема в частині майна, що належить дружині підозрюваного - ОСОБА_3 , адже спір про право власності на майно вирішується виключно в прядку цивільного судочинства.

Такий висновок слідчого судді узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі №676/2199/19.

Також слідчий суддя не може погодитися з доводами заявника про те, що з клопотанням про арешт майна, з огляду на положення ч.2 ст.64-2 КПК України, повинен був звернутися прокурор.

Зі змісту ч.1 ст.171 КПК України з клопотанням про арешт майна до слідчого судді має право звернутися як прокурор так і слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову - також цивільний позивач.

Частиною другою статті 64-2 КПК України визначено, що третьою особою, щодо майна якої вирішується питання про арешт, виникають з моменту звернення прокурора до суду із клопотанням про арешт майна.

Як вбачається з ухвали слідчого судді від 23 травня 2024 року, з клопотанням про арешт майна звернувся слідчий СУ ГУ СБ України у м. Києві та Київській області ОСОБА_5 , указане клопотання було погоджене з прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_8 . При цьому у клопотанні про арешт майна слідчий просив накласти арешт саме на майно підозрюваного, що було підтверджено відповідними документами. А тому слідчий суддя вважає, що слідчий правомірно звернувся до слідчого судді з клопотанням про арешт майна.

Враховуючи викладене, слідчий суддя прийшов до висновку, що арешт на вказане вище майно був накладений обґрунтовано, таке втручання в право особи на мирне володіння своїм майном є законним, переслідує суспільний інтерес, а також є пропорційним визначеним цілям. На цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою забезпечення кримінального провадження і забезпечення можливої конфіскації майна.

З огляду на наведене, клопотання власника майна ОСОБА_3 про скасування арешту на майно задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 98, 131, 132, 170-173, 174, 309 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна у кримінальному провадженні №0000742 від 26.09.2024 року - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Солом`янського

районного суду міста Києва ОСОБА_1