Справа №463/2504/25
Провадження №1-кс/463/4013/25
УХВАЛА

слідчого судді

15 травня 2025 року місто Львів

Слідча суддя Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , представника заявника - адвоката ОСОБА_3 , особи в якої вилучено майно - ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000237 від 20.11.2024 за підозрою ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 - ч.5 ст.426-1 КК України,

встановила:

Адвокат ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 звернувся до слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова з клопотанням про скасування арешту майна, арешт на яке накладено згідно ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2025 року, у кримінальному провадженні № 0000237 від 20.11.2024 за підозрою ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 - ч.5 ст.426-1 КК України, а саме на 21 тисячу 902 долари США; 13 тисяч 20 злотих.

Клопотання мотивує тим, що ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2025 року, у кримінальному провадженні № 0000237 від 20.11.2024 за підозрою ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 - ч.5 ст.426-1 КК України, накладено арешт на майно, яке 27.03.2025 вилучено під час проведення обшуку у квартирі за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на наступні речі та документи: 21 тисячу 902 долари США; 13 тисяч 20 злотих. Власником вилученого майна є ОСОБА_4 . Накладення арешту на вказане майно було необхідним для забезпечення кримінального провадження, а саме - для проведення на стадії досудового розслідування першочергових слідчих дій, Так 07.02.2025 під час перебування за адресою: АДРЕСА_1 мати ОСОБА_4 ОСОБА_9 надала йому на зберігання 10000 (десять тисяч) доларів США та 3000 (три тисячі) польських злотих, що підтверджується відповідною розпискою, що додана до клопотання. Грошові кошти надані матір`ю ОСОБА_9 , ОСОБА_4 на зберігання набуті нею та її чоловіком у законний спосіб, оскільки вона та її чоловік ОСОБА_10 , який є батьком підозрюваного ОСОБА_4 , проживають та працюють в Республіці Польща, що підтверджується посвідками на проживання та довідками про заробітну плату в Республіці Польща. Враховуючи наведене свідчить про те, що вказані грошові кошти не мають відношення до вказаного кримінального провадження, а тому відпала потреба у подальшому арешті. Обставини, які були враховані слідчою суддею при накладенні арешту на майно, на даний час перестали існувати, а тому в подальшій забороні, не існує потреби.

До початку розгляду справи по суті на адресу суду надійшли письмові заперечення слідчого в межах вказаного кримінального провадження ОСОБА_11 , згідно з яких у задоволенні клопотання просив відмовити, та повідомив про відсутність можливості з надання матеріалів кримінальнного провадження у зв`язку із скеруванням останніх до Західного офісу Держаудиту.

Адвокат ОСОБА_3 подане клопотання підтримав, просив таке задовольнити, окрім цього подав письмову промову, яку просив долучити до матеріалів клопотання.

ОСОБА_4 клопотання підтримав з аналогічних підстав, просив таке задовольнити.

Прокурор ОСОБА_5 проти поданого клопотання заперечив, просив у задоволенні клопотання відмовити та підтримав письмові заперечення слідчого ОСОБА_11 .

Дослідивши матеріали клопотання про накладення арешту на майно та матеріали клопотання про скасування такого, слідча суддя дійшла до таких висновків.

Згідно з ч.1 ст. 174 КПК підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно до ч. 10 ст. 170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та /або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб,конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно ч.2 ст.173 ПК України, при вирішенні питання про арешт майна, слідчий суддя, суд повинен врахувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт накладався у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст. 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння,що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт накладається у випадках, передбачених п.3, 4 ч.2 ст. 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.2 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.4 ч.2 ст.170 цього Кодексу); 5) розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого,третіх осіб.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004).

Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

В судовому засіданні встановлено, що у провадженні другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові перебуває кримінальне провадження за № 0000237 від 20.11.2024 за підозрою ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 - ч.5 ст.426-1 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що заступник командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ з озброєння начальник технічної частини ОСОБА_8 , заступник командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ по роботі з особовим складом ОСОБА_4 , командир автомобільної роти ВЧ НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_7 , та командир роти бойового та матеріального забезпечення ВЧ НОМЕР_1 НГУ ОСОБА_6 являються начальниками за військовим званням та посадою для військовослужбовців ввірених їм підрозділів.

Водночас, незважаючи на обізнаність із вищевказаними вимогами законодавства, будучи зобов`язаними до неухильного дотримання вищезазначених норм, ОСОБА_8 , будучи заступником командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ з озброєння начальником технічної частини, ОСОБА_4 , будучи заступником командира ВЧ НОМЕР_1 НГУ по роботі з особовим складом, ОСОБА_7 , будучи командиром автомобільної роти ВЧ НОМЕР_1 НГУ, ОСОБА_6 , будучи командиром роти бойового та матеріального забезпечення ВЧ НОМЕР_1 НГУ, вчинили умисний злочин, а саме перевищення військовою службовою особою службових повноважень, тобто умисне вчинення дій, які явно виходять за межі наданих цим особам прав та повноважень, що заподіяли істотну шкоду, вчинених в умовах воєнного стану за попередньою змовою групою осіб.

27.03.2025 в ході проведення обшуку, на підставі ухвали слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/2663/25, у квартирі за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котра розташована за адресою АДРЕСА_1 , виявлено та вилучено: 21 тисячу 902 долари США; 13 тисяч 20 злотих.

Вилучене майно було визнано речовими доказами у кримінальному провадженні, враховуючи те, що таке зберегло на собі можливі сліди кримінального правопорушення, буде містити відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, воно підпадає під ознаки речей, визначених у ст. 98 КПК України.

Постановою слідчого другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові ОСОБА_12 , про визнання предметів речовими доказами та прилучення їх до матеріалів кримінального провадження від 28.03.2025 вказані речі визнано речовими доказами в кримінальному провадженні № 0000237 від 20.11.2024.

Ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 03 квітня 2025 року, у кримінальному провадженні № 0000237 від 20.11.2024 за підозрою ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 - ч.5 ст.426-1 КК України, накладено арешт на майно, яке 27.03.2025 вилучено під час проведення обшуку у квартирі за місцем проживання підозрюваного ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на наступні речі та документи: 21 тисячу 902 долари США; 13 тисяч 20 злотих.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідча суддя повинна діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Під час судового розгляду встановлено, що слідчими другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000237 від 20.11.2024 за підозрою ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 - ч.5 ст.426-1 КК України, проводяться усі не обхідні слідчі дії.

Разом з цим, як вбачається з вищевикладеного, накладений у даному кримінальному провадженні такий захід забезпечення як арешт вищезазначених грошових коштів жодним чином не сприяє швидкому, повному та неупередженому розслідуванню у кримінальному провадженні та будь-яким чином не пов`язаний з розслідуванням конкретного злочину, оскільки не здобуто переконливих доказів незаконності набуття цих грошових коштів.

Крім того, як вбачається з пояснень сторін в судовому засіданні, на поточний момент в рамках згаданого кримінального провадження, що відсутні обставин, які слугували підставою для накладення арешту вказаних грошових коштів.

Також, слідча суддя вважає що подальше накладення арешту на зазначене майно порушує принцип розумності і співрозмірності обмеження права власності з завданням кримінального провадження.

Пунктом 2 ч. 2.6 Узагальнення судової практики щодо розгляду слідчим суддею клопотань про застосування заходів забезпечення кримінального провадження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи від 07.02.2014 р. зазначено: «Арешт може бути накладено на майно підозрюваного, обвинуваченого, осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

При цьому таке майно може перебувати, як у згаданих осіб так і в інших фізичних або юридичних осіб.

Щодо осіб, які не є підозрюваними (яким у порядку, передбаченому ст. ст. 276-279 КПК, повідомлено про підозру, або яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення), обвинуваченими (особа, обвинувальний акт щодо якої передано до суду в порядку, передбаченому ст. 291 КПК) або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, не може бути прийнято ухвалу про арешт майна».

Згідно з абз. 2 ч. 4 ст. 170 КПК України арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України (підстави застосування спеціальної конфіскації майна).

Таким чином, окрім факту належності майна до предмету злочину, використання його як засобу чи знаряддя вчинення злочину чи одержання внаслідок вчинення злочину та/або встановлення, що воно є доходами від такого майна, для застосування арешту майна орган досудового розслідування повинен був довести, що посадова особа ОСОБА_13 здобув майно незаконно.

Натомість, жодних відомостей щодо дослідження цих фактів та доказів, які підтверджують наявності у арештованого майна таких ознак, на даний час не встановлено.

Враховуючи наведене, виходячи з принципу змагальності сторін у кримінальному провадженні, слідча суддя дійшла висновку про відсутність у кримінальному провадженні даних, які б виправдовували подальше втручання у володіння майном, оскільки прокурором не доведено необхідність та наявність підстав для продовження такого заходу забезпечення кримінального провадження, наявність потреб досудового розслідування у такому арешті майна з огляду на сумніви щодо співмірності такого обмеження права власності з завданням кримінального провадження.

За таких обставин слідча суддя прийшла до висновку про обґрунтованість клопотання, а відтак наявність підстав для скасування вжитого заходу забезпечення у виді арешту.

Керуючись ст. 233-236, 370-372 КПК України, слідча суддя

постановила:

клопотання адвоката ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 про скасування арешту майна, накладеного в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000237 від 20.11.2024 за підозрою ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.28 - ч.5 ст.426-1 КК України, задовольнити.

Скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Личаківського районного суду міста Львова від 03 квітня 2025 року, а саме: 21 тисячу 902 долари США; 13 тисяч 20 злотих.

Попередити власника майна про кримінальну відповідальність за ст. 388 КК України про необхідність збереження арештованого майна та зобов?язати його на вимогу експерта, слідчого, прокурора, суду чи інших уповноважених осіб представити для огляду транспортний засіб.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та окремому оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 16.05.2025 о 09 год. 30 хв.

Слідча суддя ОСОБА_1