Номер провадження: 11-кп/813/1465/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.07.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24.02.2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109; ч.3 ст.109; ч.2 ст.436-2; ч.3 ст.436-2; ч.1 ст.161 КК України у кримінальному провадженні №0000317 від 14 серпня 2023 року, -

установив

Зміст оскарженого судового рішення

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 24.02.2025 року було відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_6 про зміну йому запобіжного заходу, задоволено клопотання прокурора та ОСОБА_6 продовжений запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» строком на 60 (шістдесят) днів без визначення розміру застави.

Мотивуючи своє рішення, суд зазначив, тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_6 , а також існування ризиків переховування від суду, здійснення незаконного впливу на свідків, перешкоджання кримінальному провадженню та продовження кримінального правопорушення, які доведені прокурором, виправдовують продовження строку дії найсуворішого запобіжного заходу та дають підстави для продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та свідчать про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, з огляду на продовження існування та доведення ризиків, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

Враховуючи відомості про особу обвинуваченого, його стан здоров`я, який відповідно до медичної довідки є задовільним, той факт, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, в тому числі тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з конфіскацією майна або без такої, суд дійшов висновку про існування зазначених прокурором та передбачених ст.177 КПК України ризиків, які у теперішній час не відпали та не зменшились і про те, що суспільний інтерес щодо тримання обвинуваченого під вартою переважає над його особистими інтересами і жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може забезпечити належної поведінки обвинуваченого та запобігти зазначеним ризикам, а тому суд вважає за необхідне задовольнити клопотання прокурора щодо продовження відносно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

З огляду на викладене, суд також прийшов до висновку, що клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу задоволенню не підлягає, а застосування застави як більш м`якого запобіжного заходу є правом, а не обов`язком суду.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали

Не погодившись із зазначеною ухвалою обвинувачений ОСОБА_6 , в якій просив ухвалу скасувати та звернути увагу на те, що матеріали справи не містять доказів, які обґрунтовують необхідність застосування до нього запобіжного заходу.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтував тим, що висновки суду викладені в ухвалі є упередженими та гуртуються на припущеннях та на недопустимих доказах.

По тексту своєї скарги ОСОБА_6 наводить положення КПК України та практики ЄСПЛ, які регулюють порядок застосування та продовження застосування запобіжних заходів та наголошує, що всі ці норми були порушені судом під час розгляду його справи.

Вважає, що суд не довів існування у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також у суд не було підстав для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, оскільки у даному кримінальному провадженні відносно нього запобіжний захід не обирався.

Позиції учасників апеляційного провадження

Прокурор, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явився, подав письмові заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , в яких просив відмовити в її задоволенні, а також провести апеляційний розгляд за його відсутності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просив здійснювати розгляд апеляційної скарги шляхом забезпечення його безпосередньої участі в залі судових засідань апеляційного суду.

Право ОСОБА_6 на участь в судовому засіданні забезпечено шляхом проведення судового засідання в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та ДУ «Одеський слідчий ізолятор» за участю ОСОБА_6 , відповідні мотиви прийнятого рішення викладені в ухвалі апеляційного суду від 10.06.2025 року.

Обвинувачений ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Заслухавши учасників апеляційного провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг з доповненнями та виділені матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви апеляційного суду

Частиною 1 ст.404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Абзацом 2 ч.2 ст.392 КПК України передбачено, що ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Як убачається з матеріалів провадження на розгляді в Київському районному суді м.Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0000317 від 14.08.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України.

Відповідно до положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно з абзацом 2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст.184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Виходячи з положень п.24) ч.1 ст.3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч.1 ст.392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст.23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку статтями 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст.331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення по суті, оскільки оцінка доказів на предмет їх належності допустимості та достатності відноситься до компетенції суду першої інстанції за результатами судового розгляду.

Окрім того, відповідно до п.13) ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_6 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

За таких обставин апеляційний суд не переглядає обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109, ч.3 ст.109, ч.2 ст.436-2, ч.3 ст.436-2, ч.1 ст.161 КК України.

Оскарженою ухвалою суду 1-ої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 продовжений строк тримання під вартою, оскільки суд дійшов висновку про те, що не зменшились і продовжують існувати ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, на які прокурор посилався у своєму клопотанні.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Так, на теперішній час у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000317 від 14.08.2023 року, судом першої інстанції не вчинені всі необхідні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи, оскільки судовий розгляд у кримінальному провадженні знаходиться на стадії судового розгляду.

Разом з тим, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні в тому числі тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.436-2 КК України, за який, у разі доведеності вини, йому може бути призначене покарання у виді позбавлення волі від 5 до 8 років позбавленням волі з конфіскацією майна або без такої.

Враховуючи тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому продовжує існувати ризик того, що він може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Беручи до уваги тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому, продовжує існувати ризик того, що він може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Апеляційний суд зазначає, що в розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Аналізуючи характер та обставини злочинів, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_6 , є достатні підстави припускати, що останній може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

При встановленні наявності ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК - впливу на свідків в даному кримінальному провадженні, апеляційний суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК.

Отже, апеляційний суд звертає увагу, що згідно з ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Апеляційний суд вважає, що у випадку застосування до обвинуваченого запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, останній матиме можливість незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати встановленню істини у кримінальному провадженні, а також повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Щодо ризику незаконно впливати на свідків, апеляційний суд виходить з того, що:

- по-перше, показання свідків є процесуальними джерелами доказів (ч. 2 ст. 84 КПК України) та можуть мати важливе значення в контексті предмету доказування у цьому кримінальному провадженні;

- по-друге, встановлена кримінальним процесуальним законом процедура отримання показань свідків передбачає безпосереднє сприйняття їх судом у судовому засіданні (ст. 23, 224 КПК України).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Обставини інкримінованих ОСОБА_6 кримінальних правопорушень та характер протиправності дій у вчиненні яких обвинувачується останній, а саме: розповсюдження матеріалів із закликами до насильницької зміни, повалення конституційного ладу, захоплення державної влади; поширенні матеріалів, у яких міститься заперечення збройної агресії російської федерації проти України, розпочатої у 2014 році; умисних діях, спрямованих на розпалювання національної ворожнечі, на приниження національної честі та гідності, свідчить про існування ризику, передбаченого ч.4 ч.1 ст.177 КПК України, тобто перешкоджати обвинуваченим кримінальному провадженню іншим чином.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що існування ризику передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України підтверджується тим, що ОСОБА_6 після оголошення йому підозри не змінив своєї політичної та соціальної позиції та продовжує демонструвати зневажливе відношення до подій в Україні та продовжує принижувати честь та гідність громадян, що вказує на можливість продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченому кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку суд має зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що на цьому етапі судового розгляду лише запобіжний захід у виді тримання під вартою буде необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та зможе запобігти існуючим ризикам.

Стосовно посилання апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 про те, що судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого, в той час коли його участь є обов`язковою, апеляційний суд враховує, що ухвалою суду від 30.12.2024 року видалений із зали судового засідання на весь час судового розгляду кримінального провадження у зв`язку з систематичним порушенням порядку та дисципліни в судовому засіданні. Водночас, кримінальне провадження в суді 1-ої інстанції розглядається за участі захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , чим забезпечено його право на захист.

Таким чином зазначені доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про порушення права на захист при розгляді клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та спростовуються матеріалами кримінального провадження.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано, що згідно ст. 197 КПК України, сукупний строк тримання під вартою не повинен перевищувати дванадцяти місяців - у кримінальному провадженні щодо тяжких або особливо тяжких злочинів, оскільки положення даної статті застосовуються щодо визначення строку тримання під вартою в межах строку досудового розслідування.

Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Разом з тим, згідно ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258, 260, 261, 437-442 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 ст. 176 КПК України.

Тобто законодавцем визначено, що під час дії воєнного стану до особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ст. 109 КК України, за наявністю ризиків, передбачених ст. 177 КПК, застосовується запобіжний захід у виді тримання під вартою.

До того ж, судом першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України обґрунтовано не визначено розмір застави, оскільки вказаною нормою закону передбачено, що під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст. 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 КК України.

Враховуючи той факт, що ОСОБА_6 обвинувачується зокрема у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 109, ч. 3 ст. 109 КК України, суд 1-ої інстанції одночасно із продовженням строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою дійшов обґрунтованого висновку не визначати розмір застави, з чим погоджується апеляційний суд.

Апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд, порушивши вимоги КПК України, не надав оцінки всім обставинам справи, особі обвинуваченого та не розглянув можливість застосування більш м`якого запобіжного заходу, адже, продовживши строк тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , суд 1-ої інстанції не знайшов підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Одночасно колегія суддів звертає увагу, що на час апеляційного розгляду строк дії запобіжного заходу сплив.

Водночас, апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що в рамках даного кримінального провадження відносно нього запобіжний захід не застосовувався, а отже, не може бути продовжений, з огляду на наступне.

Так, згідно даних реєстру судових рішень, зокрема, зі змісту ухвали слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 31.08.2023 року (справа №522/21065/21) вбачається, що 12.05.2023 року ОСОБА_6 в порядку ст.ст. 208, 615 КПК України затримано за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 109, ч.ч. 2, 3 ст. 436-2, ч. 1 ст. 161 КК України.

12.05.2023 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 109, ч.ч. 2, 3 ст. 436-2, ч. 1 ст. 161 КК України, в рамках кримінального провадження № 0000175 від 27.10.2021 року.

13.05.2023 року слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси до підозрюваному ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 10.07.2023 року, без можливості внесення застави.

07.07.2023 року слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси підозрюваному ОСОБА_6 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 04.09.2023, без можливості внесення застави.

Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 07.07.2023 року строк досудового розслідування продовжено до 4-х місяців, тобто до 12.09.2023 року.

14.08.2023 року постановою процесуального керівника у кримінальному провадженні матеріали досудового розслідування щодо кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 109, ч. 3 ст. 109, ч. 2 ст. 436-2, ч. 3 ст. 436-2, ч. 1 ст. 161 КК України стосовно ОСОБА_6 , виділені з кримінального провадження № 0000175 від 27.10.2021 року у кримінальне провадження № 0000317.

Відповідно до положень ч.5 ст. 217 КПК України, рішення про об`єднання чи виділення матеріалів досудового розслідування приймається прокурором.

Таким чином, оскільки у кримінальному провадженні № 0000175 від 27.10.2021 року відносно ОСОБА_6 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з якого, в подальшому, у передбаченому КПК процесуальному порядку, було виділено кримінальне провадження № 0000317, яке в теперішній час перебуває на стадії судового розгляду, не має підстав стверджувати, що відносно ОСОБА_6 у даному провадженні запобіжний захід не застосовувався.

Окрім того, апеляційний суд враховує, що згідно з позицією Верховного Суду викладеної у відповідних постановах, поняття обрання та продовження запобіжного заходу є синонімічними.

Отже, апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали слідчого судді чи суду, суд апеляційної інстанції має право: 1) залишити ухвалу без змін; 2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

З огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження такою, що у разі невжиття місцевим судом заходів для забезпечення розумного строку розгляду кримінального провадження, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, на що необхідно звернути увагу суду 1-ої інстанції при розгляді даного кримінального провадження.

Керуючись статтями 177, 178, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 406, 407, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд, -

ухвалив

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 24.02.2025 року про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.109; ч.3 ст.109; ч.2 ст.436-2; ч.3 ст.436-2; ч.1 ст.161 КК України у кримінальному провадженні №0000317 від 14 серпня 2023 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4