УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року

м. Київ

справа № 747/576/23

провадження № 51-2412 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року,

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення та встановлені обставини

За вироком Талалаївського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2025 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 122 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки 6 місяців.

Чернігівський апеляційний суд ухвалою від 19 травня 2025 року частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_4 , вирок місцевого суду щодо нього в частині обвинувачення за фактом спричинення потерпілому ОСОБА_5 умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень, - скасував, а провадження в цій частині закрив на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення.

У решті вирок залишив без змін.

Суд визнав ОСОБА_4 винуватим в умисному спричиненні потерпілому ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, які не є небезпечними для життя і не потягли за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК, але такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я.

За вироком місцевого суду, 21 серпня 2023 року близько 18:00 год, під час перебування на подвір`ї домогосподарства АДРЕСА_1 , між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на ґрунті неприязних відносин виник словесний конфлікт, під час якого, ОСОБА_4 наніс один удар кулаком в обличчя потерпілому ОСОБА_6 , від якого останній впав на спину, а ОСОБА_4 , продовжуючи протиправні дії завдав потерпілому не менше двох ударів ногами та руками по голові та тулубу, чим спричинив тілесне ушкодження у вигляді забійної рани перенісся, яке відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, та тілесні середнього ступеня тяжкості.

У цей час, намагаючись зупинити конфлікт між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , в бійку втрутився ОСОБА_5 , який став між чоловікам та закрив своїми руками ОСОБА_6 від ОСОБА_4 , чим викликав невдоволення останнього.

У подальшому, на ґрунті раптово виниклого неприязного відношення, ОСОБА_4 , діючи умисно, ступнею лівої ноги завдав ОСОБА_5 один удар по лівій руці, чим спричинив тілесне ушкодження, яке відноситься до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Не зупиняючись на цьому, ОСОБА_4 кулаком завдав ОСОБА_5 ще один удар в ділянку голови, чим спричинив тілесні ушкодження, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, з короткочасним розладом здоров`я.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на п. 2, 3 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), просить змінити оскаржувану ухвалу апеляційного суду, призначити йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 років 6 місяців та на підставі ст. 75 КК звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням на строк 1 рік із покладенням обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.

Обґрунтовуючи свою вимогу засуджений вказує, що апеляційний суд, не врахував, що у місцевому суді ОСОБА_4 визнав обставину нанесення удару потерпілому ОСОБА_6 , який при цьому не наполягав на призначенні йому покарання пов`язаного з обмеженням волі; за другим епізодом провадження було закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК; доповідь органу пробації про можливість призначення йому покарання із застосуванням ст.75 КК з встановленням іспитового строку.

Мотиви Суду

Висновки суду щодо визнання винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору виду та міри покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною. Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку, з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з їх урахуванням визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Виходячи зі змісту ст. 75 КК застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Як убачається із ухвали апеляційного суду, оскаржуючи вирок місцевого суду ОСОБА_4 просив кримінальне провадження за фактом спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_5 закрити у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення. За фактом спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 визнати його винним за ч. 1 ст. 122 КК України та призначити покарання у вигляді 2 років 6 місяців обмеження волі із застосування положень ст. 75 КК, оскільки у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_5 від обвинувачення, ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину значно змінився. Вказував, що у досудовій доповіді органу пробації, зазначено про можливість його виправлення, шляхом призначення покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Суд апеляційної інстанції частково задовольнив скаргу ОСОБА_4 , вирок місцевого суду в частині обвинувачення за фактом спричинення потерпілому ОСОБА_5 умисних середньої тяжкості тілесних ушкоджень, - скасував, а провадження в цій частині закрив на підставі п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК. У решті вирок щодо обвинувачення в частині побиття потерпілого ОСОБА_6 та заподіяння йому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_4 та міри покарання залишив без змін.

Вирішуючи питання щодо призначеного ОСОБА_7 покарання суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та кримінального процесуального закону. Так, місцевий суд урахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його посередню характеристику за місцем проживання, не визнання ним вини у вчиненні кримінального правопорушення та відсутність каяття з його боку, а також відсутність будь-яких пом`якшуючих обставин. Також суд вказав, що призначене покарання в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК у виді обмеження волі є необхідним та достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Також суд апеляційної інстанції звернув увагу на обставини вчинення кримінального правопорушення, кількість нанесених тілесних ушкоджень, відсутність необхідності у їх нанесенні, а також поведінку ОСОБА_4 , який не припинив свою протиправну діяльність, навіть після того, як потерпілий ОСОБА_6 від отриманого першого удару впав, опору не чинив, на його захист став чоловік похилого віку.

Суд апеляційної інстанції надав оцінку твердженням ОСОБА_4 про те, що він усвідомив свою провину та щиро розкаюється у вчиненому, зазначивши, що така позиція зумовлена виключно тим, що місцевим судом йому було призначене покарання у виді обмеження волі, тобто факт визнання вини на стадії апеляційного розгляду спрямований виключно на те, щоб покращити своє становище та домогтися призначення покарання не пов`язаного із обмеженням волі.

При цьому, суд зауважив, що на відсутність каяття та усвідомлення провини вказує й поведінка ОСОБА_4 під час судового розгляду в суді першої інстанції, де він неодноразово не прибував в судові засідання, приводи не виконувались, він не відчиняв двері працівникам поліції, у зв`язку з чим судом був наданий дозвіл на його затримання. Такою своєю поведінкою він виказував зневагу, як до суду, так і до потерпілого ОСОБА_5 , який незважаючи на свій досить поважний вік (1942 року народження), сумлінно прибував до суду для участі у судовому розгляді, а той факт, що потерпілий врешті пробачив винного у спричиненні йому тілесних ушкоджень не вказує на те, що цих обставин не було, а тим більше не свідчить про каяття ОСОБА_4 .

Також, суд надав оцінку доводам ОСОБА_4 щодо того, що у зв`язку з відмовою потерпілого ОСОБА_5 від обвинувачення, ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину значно змінився, що дає можливість застосування до нього положень ст. 75 КК. Зокрема суд зазначив, що сам по собі факт відмови потерпілого від обвинувачення та закриття кримінального провадження в цій частині, не є обставиною, яка зменшує ступінь суспільної небезпеки, як вчиненого кримінального правопорушення, так і особи обвинуваченого.

Обставин, які б істотно знижували ступінь суспільної небезпеки вчиненого ОСОБА_4 кримінального правопорушення та давали підстави для призначення більш м`якого покарання ніж визначив суд першої інстанції, апеляційний суд не встановив, при цьому зазначив, що до суду не було надано жодних даних, які б позитивно характеризували ОСОБА_4 та вказували на те, що він вже став на шлях виправлення та намагається довести перед судом, що готовий до самокерованої сумлінної поведінки в суспільстві, не наведено таких обставин і в апеляційній скарзі. ОСОБА_8 є особою молодого та працездатного віку, однак тривалий час вже не працює, військову службу в лавах Збройних Сил України не проходить, дані про те, що він іншим чином допомагає військовим відсутні, як і відсутні дані про те, що він працює в добровільних батальйонах, робота яких направлена на відбудову пошкодженої внаслідок військових дій інфраструктури області.

Апеляційний суд також взяв до уваги те, що обвинувачений посередньо характеризується, при цьому, ризик повторного вчинення кримінального правопорушення та ризик його небезпеки для суспільства фахівцем органу пробації оцінений, як середній.

Таким чином врахувавши наведене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що при обранні виду та розміру покарання обвинуваченому, місцевий суд, згідно з вимогами ст. 65 КК в повній мірі врахував всі обставини справи, особу винного та призначив його у межах санкції ч. 1 ст. 122 КК. Саме такий строк покарання та обрана судом форма його відбування, повністю відповідають ступеню тяжкості вчиненого та особі обвинуваченого, є достатніми та необхідними для його виправлення та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень.

При цьому, посилання у касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 про те, що апеляційний суд не врахував думку потерпілого ОСОБА_6 , який не наполягав на призначенні йому покарання пов`язаного з обмеженням волі не є визначальною при визначенні виду покарання.

Рішення суду апеляційної інстанцій є обґрунтованим, відповідає вимогам статей 370, 419 КПК та не викликає сумнівів у його правильності.

Обраний засудженому захід примусу є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати призначене покарання явно несправедливим через суворість Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК, як про це йдеться у касаційній скарзі.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 19 травня 2025 року.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3