КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №754/6380/20 Головуючий в І інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/1689/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

24 липня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження №0002559 від 22.04.2020 рокуза апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , проживаючого в АДРЕСА_2 , не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України, -

за участю учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

в с т а н о в и л а:

Вироком Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в сумі 5788 грн. і моральну шкоду в сумі 15000 грн.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Згідно вироку суду 21.04.2020 р. ОСОБА_7 приблизно о 15.35 год., перебуваючи у службовому приміщенні спортивного комплексу по вул. Драйзера, 2-Б у м. Києві, побачив на столі мобільний телефон «Samsung Galaxi А50», після чого у нього виник умисел на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 , діючи умисно, протиправно, з корисливих мотивів, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, скориставшись відсутністю сторонніх осіб, викрав мобільний телефон «Samsung Galaxi А50», чорного кольору, вартістю 5000 грн., у чохлі чорного кольору вартістю 249 грн., з сім-картою оператора «Київстар» вартістю 100 грн. та картою пам`яті на 64 ГБ вартістю 439 грн., з захисним склом вартістю 249 грн., що належить ОСОБА_9 , який є особою похилого віку, та поклав його до своєї кишені, після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим мобільним телефоном на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 5788 грн.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та кваліфікацію дій обвинуваченого, посилаючись на незаконність вироку у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, просить вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2024 відносно ОСОБА_7 за ч.1 ст. 185 КК України змінити в частині призначеного покарання, призначити ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 185 КК України у виді 2 років обмеження волі. В решті вирок залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор вказує, що оскільки на час ухвалення вироку кримінальне правопорушення, вчинене ОСОБА_7 належить до категорії кримінальних проступків і покарання у виді позбавлення волі за нього з санкції ч.1 ст. 185 КК України виключено, суд мав би застосувати принцип зворотної дії закону про кримінальну відповідальність у часі та керуватися вимогами ст. 5 КК України, враховуючи, що Законом №2617-VІІІ пом`якшена кримінальна відповідальність за кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 185 КК України. Також апелянт зазначає, що подальші зміни до редакції ст. 185 КК України, внесені законами №2117-ІХ від 03.03.2022, №3342-ІХ від 23.08.2023, які діяли на час ухвалення оскаржуваного вироку, також свідчать про те, що покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_7 не могло бути призначено.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного покарання, просить вирок суду переглянути та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі. Вказує, що судом не взято до уваги те, що судові засідання у кримінальному провадженні продовжувались з 2020 року, після повномасштабного вторгнення він не приховувався, а самостійно поїхав у воєнкомат, так як був в м. Миколаєві, то там проходив службу і суду було про це відомо. Також апелянт вказує, що в судовому засіданні він хотів відшкодувати шкоду потерпілому за телефон, втім він відмовився з незрозумілих підстав.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явився, причини неявки не повідомив, не дивлячись на те, що в апеляційній скарзі ставив питання про проведення апеляційного розгляду за його участі. При цьому, ОСОБА_7 з моменту подачі апеляційної скарги в травні 2024 року, долею своєї апеляційної скарги не цікавився, до суду не з`явився, при цьому, судом апеляційної інстанції застосовувались всі можливі заходи для належного повідомлення обвинуваченого про день та час апеляційного розгляду як за місцем проживання, так і в телефонному режимі, а також, шляхом розміщення відповідного оголошення на сайті суду. Враховуючи наведене та положення ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено у відсутність обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора та заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, думку потерпілого, який заперечував щодо пом`якшення покарання обвинуваченому та просив вирішити апеляційні скарги за законом, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, провівши судові дебати, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами, в їх сукупності, які за згодою учасників судового провадження досліджувались у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, а тому, згідно із ч. 2 ст. 394 КПК України апеляційному оскарженню та перегляду не підлягають та учасниками судового провадження не оскаржують ся, як і правильність кваліфікації дій обвинуваченого.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 покарання та доводів обвинуваченого щодо необхідності призначення йому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, то колегія суддів зауважує наступне.

Згідно із ст. 65 КК України, суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

У відповідності до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, обставиною, що пом`якшує покарання відповідно до ст. 66 КК України судом першої інстанції визнано і враховано щире каяття обвинуваченого, обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом першої інстанції не встановлено. Також, судом першої інстанції враховано дані щодо особи обвинуваченого ОСОБА_7 , який не судимий, характеризується посередньо, переховувався від суду, у зв`язку із чим щодо нього оголошувався розшук, ставлення обвинуваченого до вчиненого, невжиття заходів до відшкодування шкоди, думку потерпілого, який просив застосувати до обвинуваченого найсуворіше покарання, тобто врахував всі обставини, що враховуються при призначенні покарання, відповідно до вимог ст. 65 - 76 КК України та дійшов висновку про неможливість перевиховання обвинуваченого без реального позбавлення волі.

Водночас, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги прокурора щодо неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність при призначенні ОСОБА_7 виду покарання за ч.1 ст. 185 КК України.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Положеннями ч. 1 ст. 5 КК України передбачено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Станом на 21 квітня 2020 року, тобто на час вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, вказана стаття діяла в редакції Закону України № 556-IX від 13.04.2020, і її санкція передбачала покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Між тим, Законом України від 22 листопада 2018 року № 2617-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень», який вступив у дію з 01 липня 2020 року, внесено зміни до санкції ч.1 ст. 185 КК України. В редакції вказаного Закону санкція ч.1 ст.185 КК України передбачає покарання у виді штрафу від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправні роботи на строк до двох років, або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до п`яти років.

Подальші зміни до санкції ч.1 ст. 185 КК України, внесені законами №2117-ІХ від 03.03.2022, №3342-ІХ від 23.08.2023, які діяли на час ухвалення оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_7 , також не передбачали покарання у виді позбавлення волі.

Таким чином, враховуючи, що норми ст. 185 КК України в редакції вищевказаних Законів, які поліпшували становище обвинуваченого, порівняно із редакцією цієї статті КК України на час вчинення кримінального правопорушення, суд першої інстанції у відповідності до ч. 1 ст. 5 КК України мав застосувати положення ч.1 ст. 185 КК України в редакції, чинній на час судового розгляду кримінального провадження, яка вже не передбачала покарання у виді позбавлення волі.

Разом з тим, суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст. 185 КК України зазначених вимог закону не дотримався та призначив останньому вид покарання тяжче, ніж передбачено санкцією ч.1 ст.185 КК України на час ухвалення вироку, тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2024 в частині призначеного ОСОБА_7 за ч.1 ст. 185 КК України покарання підлягає зміні.

З урахуванням ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретних обставин справи, даних про особу обвинуваченого, суд апеляційної інстанції погоджується із запропонованим прокурором видом покарання у виді обмеження волі, разом з тим, щоб не погіршити становище обвинуваченого по відношенню до строку призначеного йому покарання, колегія суддів вважає необхідним визначити покарання у виді обмеження волі на строк один рік шість місяців, зокрема, в розмірі, що був визначений судом першої інстанції.

З приводу доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він не переховувався від суду, а проходив службу в м. Миколаїв та мав намір в судовому засіданні відшкодувати шкоду потерпілому за телефон, однак останній відмовився, як на обставини, що пом`якшують призначене йому покарання, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки як слідує з матеріалів кримінального провадження ОСОБА_7 не з`являвся до суду і причини своєї неявки не повідомляв, в тому числі і після його розшуку та надання ним зобов`язання з`явитись в судове засідання, внаслідок чого до нього здійснювався привід. Крім того, відповідно до повідомлення начальника управління персоналу штабу Командування Сухопутних військ Збройних Сил України ОСОБА_10 , ОСОБА_7 має статус військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину з 01.05.2024. Щодо доводів обвинуваченого про відшкодування шкоди, то жодних даних про відшкодування ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_9 шкоди матеріали справи не містять та до апеляційної скарги обвинуваченим не додано, а лише бажання обвинуваченого відшкодувати вартість телефону, не може були віднесено до обставин, які пом`якшують його покарання. В судовому засіданні апеляційної інстанції потерпілий повідомив, що, наразі, жодна сума у відшкодування спричиненої йому шкоди обвинуваченим не відшкодована. Більш того, з витребуваної апеляційним судом довідки про судимість ОСОБА_7 вбачається, що після вчинення кримінального правопорушення по даному вироку, ОСОБА_7 було вчинено інші кримінальні правопорушення, за які ОСОБА_7 був засуджений вироком Куп`янського міського суду Харківської області від 13.07.2021, а окрім того, в 2023 - 2024 році до суду направлено обвинувальні акти щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309, ч. 4 ст. 185 КК України, відповідно. Тому будь - яких підстав для висновку про можливість застосування до обвинуваченого покарання не пов`язаного з відбуттям покарання, як про те ставить питання обвинувачений в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

З огляду на наведене, вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2024 в частині призначення ОСОБА_7 покарання необхідно змінити у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково, а апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення.

Керуючись ст. 376, ст. ст. 404, 405, 407, 418 КПК України, колегія суддів,

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_6 -задовольнити частково.

Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2024 у кримінальному провадженні № 0002559 від 22.04.2020 року щодо ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 185 КК України - змінити в частині призначеного покарання.

Вважати засудженим ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 185 КК України на 1 (один) рік 6 (шість) місяців обмеження волі.

В іншій частині вирок суду залишити без змін

Ухвала може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

__________ _______________ ____________

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3