Справа №583/6009/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/673/25 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" серпня 2025 р. колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

Судді-доповідача - ОСОБА_3 ,

суддів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23.12.2024, відносно

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Розсоші Охтирського району Сумської області, громадянина України, військовослужбовця, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 в якій він просив вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23.12.2024, скасувати та ухвалити новий вирок, яким просив ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років. В іншій частині вирок суду просив залишити без зміни.

Також прокурор просив дослідити характеризуючі дані на ОСОБА_10 .

Даним вироком ОСОБА_10 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України і призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 5 років.

Строк відбування основного покарання ОСОБА_10 визначено рахувати з моменту приведення вироку суду до виконання.

У строк відбування основного покарання ОСОБА_10 зараховано строк попереднього ув`язнення з 19.10.2024 з урахуванням положень ч. 5 ст. 72 КК України.

Строк додаткового покарання ОСОБА_10 у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 5 років визначено обраховувати з моменту відбуття основного покарання.

Запобіжний захід ОСОБА_10 у вигляді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_10 на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 22 718,40 грн.

Арешт майна у кримінальному провадженні скасовано, а долю речових доказів вирішено у відповідності до ст. 100 КПК України.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначав, що призначаючи покарання ОСОБА_10 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який на динамічному спостереженні у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, негативно характеризується за місцем служби та позитивно характеризується за місцем проживання та думку потерпілої, яка поклалася на розсуд суду.

Обставинами, які пом`якшують покарання винного, суд визнав - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утримання неповнолітньої дитини, безпосередня участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на території України. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

За таких обставин, враховуючи особу обвинуваченого, який засудив свою протиправну поведінку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на диспансерному спостереженні у лікаря-психіатра, лікаря- нарколога не перебуває, є військовослужбовцем, а також його критичне ставлення до скоєного, наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин, судом першої інстанції застосовано ст.69 КК України, та призначено ОСОБА_10 покарання за ч. 3 ст. 286-1 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 5 років.

Разом з тим, прокурор вважав, що суд, пославшись на обставини, які він враховує при призначенні покарання, та дані про особу обвинуваченого, не в повній мірі виконав вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, та практики Європейського суду з прав людини щодо застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Прокурор звертав увагу на те, що судом першої інстанції в достатній мірі не враховано, характер вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а саме керування обвинуваченим транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння на ґрунтовій дорозі із вимкненим світлом фар в умовах темної пори доби та недостатньої видимості дороги, не обрання безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, злочинну самовпевненість останнього, повне недотримування правил дорожнього руху та нехтування при цьому безпекою пасажира автомобіля ОСОБА_11 , що призвело у подальшому до її загибелі.

За наведених обставин в їх сукупності, прокурор вважав, що призначене обвинуваченому покарання повинно бути в межах ч. 3 ст. 286-1 КК України, тобто більшим ніж те, що призначив суд першої інстанції у виді 5 років позбавлення волі.

Інші учасники кримінального провадження апеляційні скарги на вирок суду не подавали.

На апеляційну скаргу прокурора захисниками ОСОБА_9 та ОСОБА_8 подані заперечення в яких вони просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції 19.10.2024 близько 05.00 год., у темну пору доби, військовослужбовець ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 211040», реєстраційний номер НОМЕР_1 , всупереч вимог пункту 2.9 «а» Правил дорожнього руху, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, позбавивши себе можливості правильно оцінювати дорожню обстановку та координувати свої дії, рухався по ґрунтовій дорозі, яка веде від вул. Центральної с. Розсоші Охтирського району Сумської області до автодороги сполученням сел. В-Писарівка - м. Богодухів в напрямку вказаної автодороги. При цьому ОСОБА_10 перевозив у якості пасажира автомобіля ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У процесі руху по вказаній дорозі, перебуваючи на відстані близько 1 км від с. Розсоші Охтирського район, Сумської області ОСОБА_10 , проявляючи злочинну самовпевненість, знехтував безпекою дорожнього руху, вимкнув світло фар на керованому ним автомобілі, чим створив своїми діями умови небезпечні для руху. Не відмовившись після цього від подальшому руху в умовах темної пори доби та недостатньої видимості дороги, позбавивши себе можливості стежити як слід за дорожньою обстановкою, не обрав безпечну швидкість, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним, в результаті чого допустив виїзд керованого ним автомобіля за межі проїзної частини та його послідуюче перекидання.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_11 , яка під час руху перебувала на передньому пасажирському сидінні автомобіля марки ВАЗ 211040, реєстраційний номер НОМЕР_1 , отримала тілесні ушкодження від яких померла.

Смерть ОСОБА_11 настала в результаті закритої тупої травми органів черевної порожнини, розтрощення печінки, що ускладнилось внутрішньочеревною кровотечею з розвитком крововтрати, яка є безпосередньою причиною смерті.

Після скоєння дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 на автомобілі ВАЗ 211040, реєстраційний номер НОМЕР_1 , місце події залишив.

В даній дорожній ситуації водій автомобіля ВАЗ 211040, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_10 повинен був діяти у відповідності з вимогами п.п. 2.9.а, 12.1, 19.1.а Правил дорожнього руху. В даній дорожній ситуації технічна можливість для водія автомобіля ВАЗ 211040, н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_10 запобігти дорожньо-транспортній пригоді, тобто запобігти втрати стійкості та перекидання автомобіля, яким він керував, визначалася шляхом виконання ним вимог п.п. 12.1 Правил дорожнього руху. В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля ВАЗ 211040, н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_10 вбачаються невідповідності вимогам п.п. 12.1, 19.1.а Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору знаходяться у причинному зв`язку з виникненням ДТП та наслідками, що настали.

Порушення ОСОБА_10 п.п. 12.1, 19.1.а Правил дорожнього руху з технічної точки зору знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією та її наслідками у вигляді заподіяння смерті потерпілій ОСОБА_11 .

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_7 , який апеляційну скаргу підтримав, просив вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким просив ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України та призначити покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 років, думки обвинуваченого ОСОБА_10 та захисників ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , які проти задоволення вимог апеляційної скарги прокурора заперечили, просили вирок суду першої інстанції залишити без зміни, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286-1 КК України, за які його засуджено, в апеляційній скарзі прокурором не оскаржується, як і правильність встановлених судом фактичних обставин справи та правова кваліфікція дій обвинуваченого ОСОБА_10 , а тому в їх аналіз колегія суддів не вдається.

Між тим, сторона обвинувачення не згодна з мірою основоного покарання, що призначено судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_10 за вчинений ним злочин передбачений ч.3 ст.286-1 КК України. Прокурор вважав його надто м`яким, а тому, просив вирок суду скасувати і ухвалити новий, яким ОСОБА_10 замість 3 років позбавлення волі просив призначити 5 років позбавлення волі, в межах санкції частини стті вказаного злочину, без застосування ст. 69 КК України.

Перевіривши матеріали кримінального провадження в сукупності з доводами апеляційної скарги прокурора колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення, у тому числі вирок суду, має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до ст.414 цього Кодексу невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про винувату особу.

Пропорційність покарання вищезазначеним складовим є проявом справедливості як однієї з основоположних засад кримінального провадження.

Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Суворо індивідуальний підхід при призначенні покарання з урахуванням характеру і ступеню суспільної небезпеки вчиненого злочину, особи винного і обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання, забезпечує застосування оптимальної моделі кримінального покарання як щодо осіб, які раніше притягувались до кримінальної відповідальності, не стають на шлях виправлення, вчинили нові умисні злочини, так й щодо осіб, які вперше вчинили злочини.

Тобто залежно від конкретних обставин справи, особи засудженого, дій, за які його засуджено, наслідків протиправної діяльності суд вправі визначити такий вид та розмір покарання, який у конкретному випадку буде необхідним, достатнім, справедливим, слугуватиме перевихованню засудженої особи та відповідатиме кінцевій меті покарання в цілому.

Однак, за встановлених фактичних обставин справи, колегія суддів вважає, що вказаних вимог кримінального закону суд першої інстанції, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_10 покарання, не виконав та дійшов передчасних висновків у наявності підстав для застосування ст. 69 КК України.

Так, з матеріалів справи слідує, що вироком Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23.12.2024 ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 5 років.

Також зі зі змісту вироку слідує, що судом було враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який на динамічному спостереженні у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, негативно характеризується за місцем служби та позитивно характеризується за місцем проживання та думку потерпілої, яка поклалася на розсуд суду.

До пом`якшуючих обставин, суд відніс щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утримання неповнолітньої дитини, безпосередня участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації на території України. Обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_10 слід призначити покарання у виді позбавлення волі, оскільки інших основних покарань санкція вказаної частини статті не передбачає.

Разом з тим, враховуючи особу обвинуваченого, який засудив свою протиправну поведінку, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на диспансерному спостереженні у лікаря-психіатра, лікаря-нарколога не перебуває, є військовослужбовцем, а також його критичне ставлення до скоєного, наявність наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд дійшов висновку і про про те, що в даному випадку можливо призначити ОСОБА_10 основне покарання із застосуванням ст. 69 КК України, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 3 ст. 286-1 України. Так, судом обвинуваченому ОСОБА_10 призначено і додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

На переконання суду першої інстанції вказане покарання, за своїм розміром буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження нових кримінальних правопорушень, справедливим та таким, що не суперечить ст. 65 КК України.

Однак, з урахуванням тих фактичних обставин справи, за яких ОСОБА_10 вчиняв злочин, його тяжкість, наслідки, його особи як обвинуваченого, ставлення до вчиненого, а також постзлочинної поведінки ОСОБА_10 , колегія суддів апеляційного суду, з вказаним висновком суду першої інстанції не погоджується.

Виходячи з тих обставин, на які послався суд як на такі, що враховує при призначенні ОСОБА_10 покарання, та дані про особу обвинуваченого, на переконання колегії суддів, суд не в повній мірі виконав вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, та практики Європейського суду з прав людини щодо застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Так, з матеріалів справи слідує, що ОСОБА_10 притягується до відповідальності за вчинення злочину передбаченого ч. 3 ст. 286-1 КК України, тобто за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами в стані сп`яніння, що спричинило смерть потерпілої.

З аналізу встановлених судом фактичних обставин справи вбачається, що ДТП за участі ОСОБА_10 вчинено ним 19.10.2024 близько 05.00 год ранку, тобто ОСОБА_10 у вказаний період доби будучи в стані алкогольного сп`яніння, зневаживши безпекою як для себе так і для інших осіб, зокрема пасажира, рухаючись транспортним засобом в темну пору доби за недостатньої видимості без ввімкненого світла фар, в порушенням ПДР України не стежив за дорожньою обстановкою та необравши безпечної швидкості руху, вчинив ДТП, наслідком якого стала смерть люди.

В послідуючому обвинувачений ОСОБА_10 не вживши жодних заходів по наданню допомоги на збереження життя і здоров`я людини, залишив місце події.

В ході досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_10 свою вину в інкримінованому злочині визнав, та на переконання суду першої інстанції, щиро розкаявся.

Вказані обставини, а також те, що обвинувачений активно сприяв розкриттю злочину, має на утриманні неповнолітню дитину та проходить військову службу, суд відніс до обставин, які помякшують покарання обвинуваченого, що в послідуючому і стало підставою для застосування відносно нього ст. 69 КК України та призначенні йому покарання нижчи мінімального покарання визначеного в санкції ч. 3 ст. 286-1 КК України.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що за вчинення вказаної категорії злочинів, зокрема за ч. 3 ст. 286-1 КК України винній особі передбачено покарання у виді позбавлення волі від 5 до 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк від 5 до 10 років.

Тобто, за вказану категорію злочинів законодавець визначив досить суворий вид і міру покарання, оскільки злочин носить хоч і не умисний характер, однак він безумовно вчиняється винним в стані алкогольного спяніння та з наслідками у виді смерті людини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування відносно обвинуваченого ст. 69 КК України, вважає неправильними та в даному випадку безпідставними.

Так, як йшлося вище, та на чому зауважує колегія суддів злочин обвинуваченим було вчинено в стані алкогольного сп`яніння, наслідком злочину є смерть людини, а постзлочинна поведінка обвинуваченого вказує на те, що він після ДТП залишив потерпілу на місці пригоди без вжиття заходів по наданню їй допомоги.

Також апеляційний суд звертає увагу і на те, що ОСОБА_10 , у віці 32 років, будучи військовим та маючи на утриманні неповнолітню дитину ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), тобто будучи з окремою відповідальністю як до виконання батьківських обов`язків так і до несення служби, керує транпортним засобом в стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про його безвідповідальність, а в подальшому залишає місце пригоди, що може вказувати про намір уникнути покарання за вчинене.

Крім цього, обвинувачений хоч і не перебуває на обліку у лікаря нарколога та психіатра, однак зі службової характристики слідує, що ОСОБА_10 характризують як такого, що до службових обов`язків ставиться безвідповідально, службою не дорожить, статути ЗСУ не знає, пр організації виконання поставлених завдань ставиться безвідповідально, поставлене завдання не виконує. Також, ОСОБА_10 характеризують як такого, що при виконанні службових обов`язків не проявляє достатньої уваги до людей, від виконання службових обов`язків ухилявся та частково дотримується субординації (а.с. 107).

Щодо безпосередньої участі ОСОБА_10 у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у звязку з військовою агресією російської федерації проти України, на що послався суд першої інстанції, то тут колегія суддів звертає увагу на те, що таку участь ОСОБА_10 брав протягом лише 5 днів, що слідує зі змісту долученої до справи довідки (а.с. 122).

При цьому колегія суддів зазначає, що вона не надає нової чи іншої оцінки доказам, які були досліджені судом першої інстанції, а саме службовій характристиці та довідці про безпосередню участь у заходах для забезпечення оборони України, а лише дослівно цитує інформацію, яка зазначена в цих документах.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що враховуючи наведене призначення покарання ОСОБА_10 із застосуванням ст. 69 КК України, де наслідком є смерть людини, безумовно буде занадто м`яким для обвинуваченого.

Тому, оскільки колегія суддів дійшла висновку про застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 , більш суворого покарання, то у цьому разі, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України, апеляційний суд скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, тим самим частково задовольнивши вимоги апеляційної скарги прокурора, оскільки доведеність вини, правильність фактичних обставин справи та кваліфікації дій обвинуваченого колегія суддів не аналізувала, з огляду на вимоги апелянта, а тому і визнавати повторно винним ОСОБА_10 в інкримінованому йому злочині підстав немає.

Порушень кримінального процесуального закону під час встановлення фактичних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які могли б істотно вплинути на висновки суду про винуватість ОСОБА_10 на кваліфікацію його дій, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Керуючись ч.15 ст. 615 ст.ст. 404, 407, 414, 420 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 23.12.2024, відносно ОСОБА_10 , в частині призначення покарання, скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопрушення та особі обвинуаченого та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.3 ст.286-1 КК України призначити покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Вирок Сумського апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяця з дня його проголошення, а ОСОБА_10 в той самий строк з моменту вручення йому його копії.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5