"28" травня 2025 р. Справа № 363/3274/24
УХВАЛА

Іменем України

28 травня 2025 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі колегії суддів: головуючої - судді ОСОБА_1 , членів колегії: судді ОСОБА_2 , судді ОСОБА_3 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченої ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань у м. Вишгороді кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 25.06.2024 року №0000580, відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Біла Церква, Київської області, громадянки України, що зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, обвинуваченої за ч. 2 ст. 111 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

До Вишгородського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт з реєстром матеріалів досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Під час судового засідання, 28.05.2025 року прокурор звернувся до суду з клопотанням, в якому просив суд продовжити строк тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_8 строком на 60 днів, з залишенням застави, в розмірі, визначеному ухвалою суду від 28.04.2025 року, при цьому прокурор зазначав, що відповідно до вимог ст. 184 КПК України встановлено наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 4 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:

1. переховуватися від суду, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке законом передбачене безальтернативне покарання у виді позбавлення волі. Встановлено, що обвинувачена має стійкі зв`язки з представниками рф, які на теперішній час вчиняють особливо тяжкі злочини та військові операції на території нашої держави, а це свідчить про те, що ОСОБА_8 з високим ступенем ймовірності може переховуватися від суду, з метою ухилення від відповідальності. Прокурор звернув увагу суду на те, що беручи до уваги активне ведення бойових дій та збройної агресії рф на території України, діяльність незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених і керованих, фінансованих рф, що зумовлює тимчасову неконтрольованість окремих території України, не виключається можливість переховування обвинуваченої від суду на вказаних територіях та перехід на сторону ворога. ОСОБА_8 , не маючи заборон для виїзду закордон, усвідомлюючи, що обвинувачується у вчиненні такого злочину, розуміючи невідворотність покарання, може вживати заходи, направлені на виїзд за межі території нашої держави;

4. перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, оскільки на даний час не встановлені всі спільники обвинуваченої, якім остання може повідомити про факт виявлення їхньої злочинної діяльності та обставини, які сталі відомі їй під час проведення досудового розслідування та судового розгляду, що унеможливить притягнення до відповідальності винних осіб. Крім того, враховуючи підтримку обвинуваченою протиправної діяльності російських окупаційних військ, в разі загострення воєнних дій на території України існує ймовірність її сприяння представникам рф в проведенні підривної діяльності на шкоду державі;

5. вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити те, в якому ОСОБА_8 обвинувачується тому, що метою вчинення правопорушення обвинуваченою було саме надання представникам рф інформації щодо розташування ЗС України та встановлено, що остання, для представників рф планувала продовжити надання відомостей на шкоду Україні, станом на теперішній час така передача інформації припинилася, а відтак є всі підстави вважати, що ОСОБА_8 , розуміючи, що представники рф можуть забезпечити її переховування на території рф або на тимчасово окупованій території, буде вважати, що єдиним способом уникнути відповідальності за вчинене, є доведення своїх злочинних намірів до кінця, продовжить кримінальне правопорушення, в якому вона обвинувачується та/або вчинить інші протиправні дії, які потрібні для передання представникам рф необхідної їм інформації.

Прокурор посилався на те, що враховуючи характер інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення, яке пов`язано зі злочинами проти основ національної безпеки України, майновий стан обвинуваченої та інші обставини, визначені ст. 178 КПК України, жоден інший, більш м`який запобіжний захід, крім тримання під вартою, не зможе забезпечити запобігання існуючим ризикам.

Захисник обвинуваченої адвокат ОСОБА_7 просила суд відмовити прокурору в задоволенні його клопотання, крім того, надала суду письмове клопотання про зменшення розміру застави, як альтернативного запобіжного заходу, визначеного обвинуваченій - до максимальної величини, встановленої законом. Захисник зазначала, що прокурором не доведено наявності ризиків, на які він посилається в своєму клопотанні, досліджені судом документальні матеріали провадження вказують на невідповідність пред`явленого обвинувачення реальним обставинам справи, під час розгляду матеріалів справи не знайшла свого підтвердження інформація, зазначена вже у зміненому прокурором обвинувальному акті. Також адвокат вказувала на те, що сума застави, визначена обвинуваченій на минулому судовому засіданні є для неї непосильною, на все майно обвинуваченої та її чоловіка було накладено арешт, а відтак ОСОБА_8 не має можливості його продати та внести визначений судом раніше розмір застави. При цьому ОСОБА_7 не додала до свого письмового клопотання будь-яких доказів на підтвердження майнового стану обвинуваченої та/або її чоловіка.

Захисник ОСОБА_6 та обвинувачена проти клопотання прокурора теж заперечували, підтримали клопотання захисника ОСОБА_7 .

Прокурор проти клопотання сторони захисту про зменшення розміру застави, визначеного судом, категорично заперечував.

Дослідивши заявлені прокурором та захисником клопотання, вислухавши думку учасників процесу, суд приходить до наступного:

Так, згідно ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Стаття 331 КПК України вказує на те, що під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. В ирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Розділом ІІ глави 18 КПК України, зокрема ст. ст. 131, 176 вказаного Кодексу передбачено, що запобіжні заходи, в тому числі і тримання під вартою, є одними з видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується, випливає зі змісту ч. 1 ст. 177 КПК України.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.Крім того, ч. 5 ст. 9 КПК України наголошує, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, положення ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлюють, що законним та обґрунтованим визнається арешт особи, коли він є необхідним для запобігання вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення, а також для забезпечення виконання будь-якого обов`язку, встановленого законом.

Згідно з практикою Європейського Суду, зокрема рішенням у складі Великої палати у справі «Labitav.Italy» від 06.04.2000 року, тримання під вартою є виправданим у певному випадку, лише якщо конкретні ознаки розкривають наявність публічного інтересу, що переважає, попри презумпцію невинуватості, над повагою до особистої свободи.

Так, ч. 1 ст. 183 КПК України вказує на те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 6 та ч. 8 ст. 176 цього Кодексу. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років, випливає зі змісту ч. 2 п. 4 ст. 183 КПК України.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким злочином, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк п`ятнадцять років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Розглядаючи клопотання прокурора, суд встановив, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 26.04.2024 року ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який був продовжений в ході досудового розслідування - ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18.06.2024 року, при цьому строк обраного запобіжного заходу спливав 25.07.2024 року. Ухвалою суду від 15.07.2024 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 12.09.2024 року, в задоволенні клопотання захисника адвоката ОСОБА_6 , про зміну запобіжного заходу відмовлено. Ухвалами суду від 09.09.2024 року, від 07.10.2024 року, від 04.12.2024 року, від 22.01.2025 року, від 17.03.2025 року та від 28.04.2025 року задоволено клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою та продовженострок дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченої ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 07.11.2024 року, по 05.12.2024 року, по 01.02.2025 року, по 22.03.2025 року, по 15.05.2025 року та по 26.06.2025 року включно.

За правовими позиціями Європейського суду з прав людини- ризиками у кримінальному провадженні є наявність відомостей, які свідчать про можливість виникнення у майбутньому проявів протиправної поведінки обвинуваченого, тобто ризиком, у контексті кримінального провадження, є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню, судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Суд ретельно вислухавши позицію сторін кримінального провадження вважає, що прокурором доведено наявність достатніх підстав вважати, що існують ризики на які він посилався у своєму клопотанні, а саме: переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити те, у якому ОСОБА_8 обвинувачується.

Так, на підтвердження зазначених ризиків, відповідно до вимог ст. 178 КПК України, свідчить: вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_8 у разі визнання її винуватою у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона обвинувачується; вік та стан здоров`я обвинуваченої; міцність її соціальних зв`язків в місці постійного проживання, її репутацію, майновий стан, відсутність судимості.

З урахуванням наведеного, а саме - наявності ризиків, передбачених п. п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, обставин кримінального правопорушення, даних про особу обвинуваченої, суд вважає, що на даний час, існують підстави для продовження строку дії, обраного раніше запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому судом не встановлено будь-яких даних, щодо неможливості подальшого перебування обвинуваченої ОСОБА_8 в умовах слідчого ізолятора та, щодо неможливості в отриманні нею відповідної медичної допомоги в умовах медичної частини, в разі виникнення такої потреби.

Як вбачається, ОСОБА_8 перебуває в статусі обвинуваченої і, щодо висунутого їй обвинувачення здійснюється судовий розгляд, а тому з метою забезпечення судового розгляду, суд приходить до висновку про необхідність задоволення клопотання прокурора.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України - під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених в тому числі і ст. 111 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений п. 5 ч. 1 цієї статті (тримання під вартою).

З огляду на приписи ст. 131, ч. 1 та 3 ст. 176, ст. 177, ч. 1 ст. 183 КПК України - запобіжні заходи у кримінальному провадженні використовують для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого, тримання під вартою є винятковим і найбільш суворим серед таких запобіжних заходів, як особисте зобов`язання, особиста порука, застава, домашній арешт, оскільки під час його застосування особу позбавляють свободи. Водночас такий запобіжний захід порівняно з указаними більш м`якими запобіжними заходами за певних умов може стати єдиним дійсно дієвим й обґрунтованим запобіжним заходом для виконання завдань кримінального провадження, зокрема, в умовах воєнного стану, коли забезпечення правопорядку в державі ускладнено, а масові загрози життю і здоров`ю людей, іншим їхнім засадничим правам і свободам надвисокі. За таких умов без тримання особи під вартою, особливо якщо така потреба зумовлена тяжкістю й характером злочину, у якому обвинувачують особу, наявністю ризиків, визначених ст. 177 Кодексу, практично неможливо буде забезпечити виконання цією особою процесуальних обов`язків, запобігти її спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, іншій неналежній процесуальній поведінці, що перешкоджатиме здійсненню кримінального провадження або й зовсім унеможливить його й створюватиме у зв`язку із цим загрози низці публічних інтересів.

Застосування за ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до особи, яку обвинувачують у вчиненні злочинів проти основ національної безпеки України, громадської безпеки, миру, безпеки, людства та міжнародного правопорядку, за наявності ризиків, визначених ст. 177 Кодексу, є потрібним засобом для забезпечення ефективності розслідування цих злочинів і виконання завдань кримінального провадження в умовах воєнного стану, що обумовлено потребою посиленого захисту суверенітету, територіальної цілісності, недоторканності, обороноздатності, державної, економічної й інформаційної безпеки України.

Таким чином, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку визначеному ст. ст. ст. 199, 331 КПК України, суд з`ясував всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим та, прийшов до висновку щодо задоволення клопотання прокурора.

Вирішуючи клопотання сторони захисту про зменшення розміру застави і розглядаючи, запропоновану стороною захисту можливість застосування до обвинуваченої застави у розмірі триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд приходить до наступного:

Суд не бере до уваги посилання сторони захисту на те, що прокурором не доведено і не надано жодних доказів на підтвердження наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки у клопотанні прокурора про продовження обвинуваченій запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою встановлена об`єктивна наявність таких ризиків, а відтак твердження прокурора про те, що ризики, на які він посилається у своєму клопотанні, не відпали, не зменшились та є актуальними, сторона захисту не спростувала.

При цьому суд звертає увагу на те, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Тобто, доведеність ризиків не передбачає фактичне вчинення конкретних дій особою, спрямованих на створення перешкод у кримінальному провадженні, оскільки оцінці підлягає наявність вірогідності вчинення таких дій.

Не погоджується суд і з доводами захисників обвинуваченої про те, що пред`явлене ОСОБА_8 обвинувачення ґрунтується виключно на припущеннях, оскільки вказане питання підлягає перевірці під час судового розгляду, який триває на час звернення до суду з цими клопотаннями. Суд на даному етапі не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, а також вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину. У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, належності та допустимості зібраних у справі доказів, вирішуються судом під час ухвалення вироку.

В той же час, виходячи зі змісту приписів ст. ст. 3, 8, ч.1 ч. 2 ст. 29, ч. 1 ст. 55, 62, 64 Конституції України Конституційний Суд України вважає, що відповідно до вказаних приписів Кодексу під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за ч. 6 ст. 176 Кодексу є можливість, за певних підстав та обставин, визначених ст. ст. 177, 178 Кодексу, застосувати заставу як більш м`який запобіжний захід. Отже, за ч. 6 ст. 176 Кодексу - запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не визначено як безальтернативний винятковий запобіжний захід (рішення Конституційного Суду України від 19.06.2024 року за №7-р(ІІ)2024).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України - суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 цієї статті. Так, ч. 4 вказаної статті зазначає, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченому в тому числі і ст. 111 КК України. Суд констатував в ухвалі від 28.04.2025 року, що прокурором, під час звернення до суду з клопотанням, не було доведено обставин, які б давали підстави не визначати обвинуваченій альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, а було лише зроблено посилання на вказану норму закону. Крім того, суд врахував, те що в своєму рішенні за №7-р(ІІ)/2024 від 19.06.2024 Конституційний Суд України зазначив, що законодавець закріпив дискрецію суду під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за ч. 6 ст. 176 КПК не визначати або визначати розмір застави з урахуванням підстав та обставин, установлених ст. ст. 177, 178 Кодексу.

Відтак суд, при розгляді клопотання прокурора 28.04.2025 року, враховуючі вік обвинуваченої, її сімейний стан, наявність постійного місця проживання, відсутність судимості, тривалість судового розгляду та знаходження обвинуваченої під вартою, можливість забезпечення виконання нею обов`язків, прийшов до висновку про необхідність визначення застави, як альтернативного заходу та ухвалою суду від 28.04.2025 року визначив обвинуваченій розмір застави, який на думку суду є достатнім для забезпечення виконання нею обов`язків, передбачених КПК України, а саме - 3 000 (три тисячі) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 9 084 000 (дев`ять мільйонів вісімдесят чотири тисячі) грн. 00 коп.

Під час судового засідання 28.05.2025 року захисник обвинуваченої просила суд зменшити зазначений розмір застави, як альтернативного запобіжного заходу, визначеного обвинуваченій - до максимальної величини, встановленої законом.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 182 КПК України - розмір застави визначається судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

Згідно з п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, щодо особи, обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину, розмір застави визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Під час судового засідання 28.04.2025 року суд, зважаючи на тяжкість злочину, у якому обвинувачується ОСОБА_8 , обставини кримінального правопорушення та відомості про обвинувачену, прийшов до висновку, що розмір застави, який належить їй визначити має бути встановлений в більшому розмірі ніж це передбачено п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України, а саме 3 000 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 9 084 000 грн., і саме такий розмір, на переконання суду, є виправданим за наявних обставин, а тому може бути застосований.

При цьому, визначаючи зазначений розмір застави, суд врахував не лише обсяг висунутого ОСОБА_8 обвинувачення, а також і правові позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до яких розмір застави повинен бути встановлений з огляду на особу обвинуваченого, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на впевненість у тому, що перспектива втрати застави або заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі. Органи влади повинні докладати максимум зусиль як для встановлення належного розміру застави, так і під час вирішення питання про необхідність продовження тримання під вартою (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гафа проти Мальти»).

На думку суду, розмір застави, визначений обвинуваченій ухвалою суду від 28.04.2025 року, в повній мірі гарантує виконання покладених на неї обов`язків. Цей розмір є таким, щоб загроза його втрати утримувала обвинувачену від порушення встановлених процесуальними нормами та/або покладених судом на неї обов`язків, забезпечувала її належну процесуальну поведінку та не була надмірною.

Крім того суд врахував, що застава може бути внесена, як самою обвинуваченою, так і будь-якою іншою фізичною та/або юридичною особою (заставодавцем), що передбачено ч. 2 ст. 182 КПК.

Таким чином судом було вирішено застосувати до обвинуваченої альтернативний запобіжний захід у вигляді застави і, у разі внесення застави в розмірі, визначеному судом, на ОСОБА_8 повинні бути покладені обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КК України, строком на два місяці з моменту внесення застави (ч. 7 ст. 194 КПК).

Суд вважає, що підстав для зменшення визначеного раніше обвинуваченій розміру застави не вбачається, оскільки він є достатнім та співрозмірним для зазначеного кримінального провадження. Крім того, визначаючи його під час судового засідання 28.04.2025 року, суд ретельно дослідив обставини кримінального правопорушення, майновий та сімейний стан обвинуваченої, інші дані про її особу та ризики, передбачені ст. 177 цього Кодексу. Суд також надав оцінку доводам самої обвинуваченої та її захисників, які просили застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді застави, що знайшло своє відображення у постановленій раніше ухвалі. Нових обставин, які дають суду право зменшити визначений раніше розмір застави, під час розгляду клопотання сторони захисту, встановлено не було.

Відповідно до вимог ст. 197 КПК України - строк дії ухвали суду про продовження строку тримання під вартою не може перевищувати шістдесяти днів. Оскільки закінчити розгляд справи до встановленого, попередньою ухвалою суду строку, не є можливим з причин, що не залежать від суду, тому обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченій підлягає продовженню на строк 60 днів, тобто по 26.07.2025 року включно.

Керуючись ст. ст. 170-174, 176, 177, 207, 331, 316, 369-372, 391, 615, КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити.

Клопотання захисника обвинуваченої адвоката ОСОБА_7 про зменшення розміру застави залишити без задоволення.

Продовжити строк дії запобіжного заходу, обраного щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто по 26.07.2025 року включно та, утримувати її у Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України.

Ухвала в частині продовження строку дії обраного щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою діє по 26.07.2025 року включно.

Залишити ОСОБА_8 розмір застави, визначений ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 28.04.2025 року, яка є достатньої для забезпечення виконання нею обов`язків, передбачених КПК України у розмірі 3 000 (три тисячі) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 9 084 000 (дев`ять мільйонів вісімдесят чотири тисячі) грн. 00 коп., яка може бути внесена як самою обвинуваченою, так і іншою фізичною або юридичною особою (заставодавцем) на депозитний рахунок для внесення застави Територіального управління Державної судової адміністрації в Київській області для внесення застави (отримувач - ТУ ДСА України в Київській області, , банк - Державна казначейська служба України м. Київ, р/р № UA0018661, призначення платежу: застава за… (П.І.Б., дата народження особи, за яку вноситься застава), згідно ухвали… (назва суду) від… (дата ухвали) по справі № …, внесені (П.І.Б. особи, що вносить заставу).

На підставі ч. 5 ст. 194 КПК України, у разі внесення застави, покласти на обвинувачену ОСОБА_8 , такі обов`язки:

- прибувати до суду за кожним викликом;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому вона зареєстрована та проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду, а саме АДРЕСА_1 ;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- носити електронний засіб контролю.

Визначити строк дії покладених на обвинувачену ОСОБА_8 , ухвалою суду обов`язків - 60 днів, з моменту звільнення обвинуваченої з-під варти у зв`язку із внесенням застави у розмірі, визначеному судом.

З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачена вважається такою, до якої застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Ухвала в частині продовження строку діїобраного щодо обвинуваченої ОСОБА_8 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та в частині відмови в задоволенні клопотання про зменшення розміру застави набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку обвинуваченою, захисниками, прокурором, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Подання апеляційної скарги на ухвалу суду не зупиняє її виконання та судовий розгляд у суді першої інстанції.

Повний текст ухвали оголошено 29.05.2025 року о 08 год. 50 хв.

Колегія суддів:

Головуюча суддя ОСОБА_1

Члени колегії: суддя ОСОБА_2

суддя ОСОБА_3