Номер провадження: 11-кп/813/2184/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.08.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 ,. на ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 10.07.2025, якою під час судового розгляду к/п № 0000531 від 15.11.2022 стосовно:

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Генічеськ Херсонської обл., громадянина України, пенсіонера, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до 07.09.2025 включно, без визначення застави

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених судом 1-ої інстанції обставин.

Оскарженою ухвалою суду задоволено клопотання прокурора Херсонської обласної прокуратури ОСОБА_8 та стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 07.09.2025 включно, без визначення застави.

Обґрунтовуючи ухвалу суд 1-ої інстанції виходив з доведеності наявності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України, які не зменшились в даному к/п стосовно ОСОБА_7 та на підставі ч. 4 ст. 183 КПК України вирішив не визначати заставу обвинуваченому.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою, вважає її необґрунтованою оскільки:

положення ч. 6 ст. 176 КПК України не позбавляють суд права застосувати інший, більш м`який запобіжний захід, визначений законом. При цьому, навіть в разі вжиття запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд 1-ої інстанції мав би право застосувати альтернативний запобіжний захід у вигляді застави, однак жодного разу цього не зробив та не обґрунтував причини неможливості визначення обвинуваченому застави. Суд не розглянув клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому;

- ризики переховування не підтверджуються належними доказами, оскільки обвинувачений мав змогу покинути територію України, однак не вчинив цього, є пенсіонером СБУ, до кримінальної відповідальності раніше не притягався. Окрім того, свідки вже всі допитані та сторона обвинувачення долучила необхідні докази, що спростовує ризик можливого впливу на свідків чи знищення доказів;

- обвинувачений має законне джерело доходу (пенсію), постійне місце проживання, дружину, якій встановлена 3 група інвалідності та яка потребує догляду, ОСОБА_7 є особою похилого віку, що негативно впливає на можливість перебувати в умовах тримання під вартою;

судом не врахована фактична дата затримання обвинуваченого 14.11.2022, а не 29.11.2022, що впливає на правильний обрахунок строку тримання під вартою.

За таких обставин захисник ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувану ухвалу та винести нову, якою застосувати стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 цілодобовий домашній арешт за місцем його постійного проживання або визначити альтернативний запобіжний захід у вигляді застави у мінімально можливому розмірі 242240 грн.

Також захисник ОСОБА_6 просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали Хаджибейського районного суду м. Одеси від 10.07.2025.

При цьому, 11.08.2025 захисник ОСОБА_6 подав заяву, якою просив розглядати апеляційну скаргу за відсутності захисника та обвинуваченого.

Колегія суддів, на підставі приписів ч. 4 ст. 405, ч. 4 ст. 422-1 та ч. 4 ст. 107 КПК України, вважає за можливе апеляційний розгляд здійснити за відсутності учасників провадження та фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювати.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 та дослідивши матеріали судового провадження, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Частина 1 ст. 24 КПК України передбачає, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку передбаченому цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України поновленню, за клопотанням заінтересованої особи, підлягає строк, пропущений із поважних причин.

Згідно із ч. 5 ст. 196 КПК України копія ухвали про застосування запобіжного заходу вручається підозрюваному, обвинуваченому негайно після її оголошення, а також надсилається щодо осіб, які є державними виконавцями, Міністерству юстиції України, а щодо осіб, які є приватними виконавцями, - Міністерству юстиції України та Раді приватних виконавців України.

За приписами п. 1-1 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

В судовому засіданні 10.07.2025 при вирішені питання про продовження строку тримання під вартою був присутній захисник ОСОБА_6 , обвинувачений та прокурор. Проголошення повного тексту оскаржуваної ухвали відбувалося за відсутності учасників провадження (а.п. 26). Відомості про направлення, вручення, отримання копії оскаржуваної ухвали обвинуваченим чи його захисником матеріали судового провадження, які надійшли до апеляційного суду, не містять. Апеляційну скаргу захисник ОСОБА_6 направив засобами поштового зв`язку 16.07.2025.

Апеляційний суд приймає до уваги правову позицію Об`єднаної палати ККС у складі ВС, викладену у постанові від 27.05.2019 у справі №461/1434/18, відповідно до якої у випадку необізнаності заінтересованих осіб з мотивами постановленого рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ст. 117 КПК.

Відтак, на переконання колегії суддів зазначені захисником ОСОБА_6 обставини є достатніми підставами для поновлення йому строку на апеляційне оскарження вищезазначеної ухвали.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 колегія судді приходить до таких висновків

Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На переконання апеляційного суду, суд 1-ої інстанції зазначених вище вимог кримінального процесуального закону дотримався в повному обсязі з огляду на таке.

За приписами до ч.ч. 1-3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу («Запобіжні заходи, затримання особи»).

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дали можливість суду апеляційної інстанції робити висновки щодо обґрунтованості пред`явленого обвинувачення.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом 1-ої інстанції під час судового провадження та за результатами перевірки в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України доказів, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Статтею 422-1 КПК України визначений порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Разом з тим, аналіз зазначеної норми кримінального процесуального закону свідчить про те, що апеляційний суд позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особі обвинувачення, оскільки має право витребувати із суду 1-ої інстанції лише оскаржувану ухвалу та відповідне клопотання сторони обвинувачення, якщо таке подавалось (заявлялось).

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» апеляційний суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 3, 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і практики ЄСПЛ передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до обвинувального акту, який міститься в матеріалах кримінального провадження, що надійшло до апеляційного суду, ОСОБА_7 пред`явлене обвинувачення у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, за кваліфікуючими ознаками: умисні дії, спрямовані на допомогу державі-агресору (пособництво), збройним формуванням та окупаційній адміністрації держави-агресора, вчинені громадянином України з метою завдання шкоди Україні шляхом реалізації та підтримки рішень та дій держави-агресора, збройних формувань та окупаційної адміністрації держави-агресора.

Санкція ч. 1 ст. 111-2 КК України передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від десяти до п`ятнадцяти років та з конфіскацією майна або без такої, що за ст. 12 КК України класифікується як особливо тяжкий злочин.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») №31315/96 від 25.04.2000 зазначено, що при оцінці ризику переховування від правосуддя може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання.

Колегія суддів зауважує, що ризик переховування від органу досудового розслідування та суду є актуальним безвідносно до стадії кримінального провадження та обумовлений, серед іншого, можливістю притягнення до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для особи наслідками (обмеженнями), зокрема і суворістю передбаченого покарання, та обставинами вчинення інкримінованого злочину.

Отже, враховуючи загрозу суворості можливого покарання, особливості інкримінованого ОСОБА_7 особливо тяжкого злочину, вчиненого в умовах воєнного стану проти основ національної безпеки держави, умисність та системність діянь, які інкримінуються обвинуваченому, високий ступінь суспільної небезпеки, апеляційний суд констатує існування ризику переховування від органів досудового розслідування та/або суду, який не зменшився на даній стадії кримінального провадження.

Одночасно, колегія суддів погоджується з твердженням суду 1-ої інстанції щодо наявності ризиків передбачених п.п. 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України зважаючи на обставини провадження, оскільки судом на теперішній час розглядається кримінальна справа, досліджуються докази та допитуються свідки, а, також, враховуючи пов`язаність інкримінованих обвинуваченому діянь з представниками держави-агресора.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

За вище наведених обставин, наявність законного джерела доходу, міцних соціальних зв`язків, наявність постійного місця проживання не є підставами для спростування вище наведених ризиків. Підтвердження необхідності догляду за дружиною в матеріалах провадження відсутні, докази на підтвердження відсутності інших членів сім`ї, які можуть здійснювати догляд в разі потреби не надавалися. При цьому, апеляційний суд зауважує, що в разі потреби обвинувачений має право скористатися медичною допомогою, організованою уповноваженою особою установи, в якій перебуває обвинувачений.

Відповідно до ч. 6 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442-1 КК України, за наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Отже, оскільки за обставинами даного кримінального провадження встановлена наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які не зменшились на даній стадії кримінального провадження, тому продовження строку тримання під вартою є виправданим та цілком відповідає приписам процесуального законодавства. Застосування більш м`якого запобіжного не зможе забезпечити мети та виконання завдань кримінального провадження та належну поведінку обвинуваченого.

Суд 1-ої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку дії запобіжного заходу, розглянув клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу, дослідив доводи захисника та навів відповідні обґрунтування, однак за результатами розгляду клопотань прокурора та захисника вирішив продовжити обвинуваченому строк дії тримання під вартою. Апеляційним судом була перевірена оскаржувана ухвала суду 1-ої інстанції в межах доводів апеляційної скарги захисника, в тому числі надана оцінка доводам про застосування більш м`якого запобіжного заходу, що не знайшло своє підтвердження. Тому, не зазначення судом 1-ої інстанції в резолютивній частині ухвали висновку щодо клопотання захисника про зміну запобіжного заходу за вище вказаних обставин не може бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду про продовження строку дії запобіжного заходу обвинуваченому.

Щодо можливості визначення розміру застави, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

За приписами ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Разом з тим, відповідно до абз. 8 ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст. 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого ст.ст. 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442-1 КК України.

Отже, з врахуванням вище наведених обставин, особливості інкримінованого особливо тяжкого злочину, вчиненого в умовах воєнного стану проти основ національної безпеки держави, умисність та системність діянь, які інкримінуються обвинуваченому, високий ступінь суспільної небезпеки, апеляційний суд погоджується з висновком суду 1-ої інстанції не визначати розмір застави обвинуваченому.

Щодо тверджень захисника про те, що першочергово обвинувачений ОСОБА_7 був затриманий 14.11.2022, а не 29.11.2022, що впливає на обрахунок строку його тримання під вартою, колегія суддів звертає увагу на те, що обставини затримання ОСОБА_7 в листопаді 2022 року знаходяться поза межами предмету дослідження апеляційного суду, який переглядає ухвалу суду 1-ої інстанції про продовження обвинуваченому строку дії тримання під вартою на стадії судового розгляду.

Одночасно, апеляційний суд враховує доводи захисника щодо похилого віку обвинуваченого ОСОБА_7 та враховує, що обвинувальний акт стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 переданий до суду в травні 2023 року, тобто кримінальне провадження впродовж тривалого часу розглядається судом 1-ої інстанції, однак рішення по кримінальному провадженню до теперішнього часу судом не прийнято. Враховуючи викладене, апеляційний суд звертає увагу суду 1-ої інстанції необхідність вжиття дієвих заходів з метою дотримання розумних строків розгляду кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 .

За таких обставин, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом 1-ої інстанції оскаржуваної ухвали не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвали суду про продовження строку тримання під вартою суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 та скасування законної та обґрунтованої ухвали суду 1-ої інстанції.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 199, 331, 370, 404, 405, 407, 419, 422-1, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Клопотання захисника ОСОБА_6 задовольнити та поновити йому строк на апеляційне оскарження ухвали Хаджибейського районного суду м. Одеси від 10.07.2025 в межах к/п № 0000531 від 15.11.2022.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Хаджибейського районного суду м. Одеси від 10.07.2025, якою стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України, продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 07.09.2025 включно, без визначення застави залишити без змін.

Звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність дотримання розумних строків визначених ст. 28 КПК України при розгляді кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111-2 КК України.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4