Справа № 221/5347/21
Провадження № 1-кп/204/890/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

учасників кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, з зали судового засідання Чечелівського районного суду міста Дніпра кримінальне провадження № 0000181 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29.01.2021, за обвинуваченням: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 408, ч. 3 ст.410 КК України,

УСТАНОВИВ:

У провадженні Чечелівського районного суду м. Дніпропетровська перебуває вищевказане кримінальне провадження.

10.06.2025 через канцелярію суду прокурор ОСОБА_6 подала клопотання про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Клопотання обґрунтовано тим, що ОСОБА_5 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 408, ч. 3 ст. 410 КК України. Для досягнення мети і завдань кримінального провадження на даний час виникла необхідність у застосуванні запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого. Така потреба обумовлена наявністю ризиків, передбачених п.п.1,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України. Так, ризик переховуватися від органу досудового розслідування та суду підтверджується, тим що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливого тяжкого злочину за яке, передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від 5 до 12 років, у зв`язку з чим, розуміючи тяжкість покарання, яке загрожує йому у разі визнання винним у вчиненні інкримінованих злочинів, останній може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення понесення покарання. При цьому, можливі посилання сторони захисту на відсутність на даний час спроб втечі обвинуваченого будуть безпідставними, оскільки його належна процесуальна поведінка наразі обумовлена не його правосвідомістю, а відсутністю запобіжного заходу, що не свідчить про неможливість переховування обвинуваченого у разі не обрання йому запобіжного заходу. Ризик незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні підтверджується тим, що обвинувачений може вплинути на свідків, які разом з ним проходили військову службу в одній військовій частині, що фактично створює умови для здійснення впливу на безпосередніх свідків, у тому числі шляхом залякування та здійснення стосовно останніх насильницьких дій та можливістю погроз застосування насильства до начальника. При цьому, ризик незаконного впливу на свідків залишається актуальним з огляду на встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме усно шляхом допиту особи в судовому засіданні відповідно до положень ст. 23 КПК України. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання. Тобто ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й в подальшому на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом. Ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином підтверджується тим, що обвинувачений, розуміючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, наслідки та ризик втечі для нього, як військовослужбовець маючи певну підтримку серед військовослужбовців, може будь-яким чином здійснювати вплив на свідків. Імовірність впливу на свідків за допомогою насилля складатиме суть ризику вчинити інше кримінальне правопорушення або перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Крім цього, обвинувачений перебуваючи на волі, з метою ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинені злочини, в яких обвинувачується, як військовослужбовець може умисно вчинити самоскалічення або симулювати хворобу, підробивши для цього відповідні документи або іншим обманом, щоб не перебувати в умовах ізоляції до завершення судового розгляду. Ризик вчиняти інші кримінальні правопорушення підтверджується тим, що обвинувачений вчиняючи дезертирство, тобто самовільне залишення військової частини або місця служби з метою ухилитися від військової служби, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, а також викрадення та привласнення військовослужбовцем іншого військового майна, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, може вказувати, на бажання обвинуваченого уникнути відповідальності та тяжкість покарання, що йому загрожує, безумовно свідчить про можливість повторної втечі обвинуваченого. З урахуванням доведеності існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_5 , за які законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років, ураховуючи вік обвинуваченого, посаду, стан здоров`я, майновий стан, ураховуючи особливу суспільну небезпеку з боку обвинуваченого прокурор уважав необхідним застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

У судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 подане клопотання підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини, які викладені у клопотанні. У судовому засіданні прокурор зазначив, що після направлення обвинувального акта до Волноваського районного суду Донецької області, відносно ОСОБА_5 запобіжний захід не обирався. Наразі ОСОБА_5 перебуває у військовому шпиталі після полону, на підтвердження чого просив долучити копію медичної довідки.

Захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні проти задоволення клопотання прокурора заперечував у повному обсязі, посилаючись на те, що згідно поданого прокурором клопотання та відомостей обвинувального акта ОСОБА_5 вчинив дезертирство 28.01.2021, та з його слів 29.01.2021 потрапив у полон. Згідно положень Кримінального кодексу України кримінальна відповідальність настає у разі відсутності військовослужбовця 3 дні, усі інші діяння є адміністративним правопорушенням. Таким чином, у сторони захисту наявні сумніви в обґрунтованості підозри. Щодо ризиків, які вказані прокурором у клопотанні, то вони є недоведеними та необґрунтованими. Увесь час ОСОБА_5 перебував у полоні, тобто не переховувався. З 2021 року сторона обвинувачення не надала жодних доказів, які б вказували на порушення ОСОБА_5 процесуальних обов`язків, а також доказів наявності вказаних у клопотанні ризиків.

Обвинувачений ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив суду, що жодних процесуальних дій з ним у 2021 році не проводилось. 24 травня 2025 року він звільнений з полону, в який потрапив 29 січня 2021 року. Так, 28.01.2021 після того, як його побили співслужбовці, він покинув розташування частини та направився на мінні поля, хотів покінчити з життям, був у стані афекту. Повзаючи полями, під ранок, біля с. Оленівка потрапив у полон. Знаходячись у госпіталі, після обміну, його побили особи, які звільнені з полону. 08.06.2025 у госпіталі йому зробили операцію. Про кримінальне провадження відносно нього дізнався у 2025 році.

Вислухавши клопотання прокурора, думку учасників процесу, суд доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, у тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.

Метою застосування запобіжного заходу, відповідно до ч.1 ст.177 КПК України, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховатися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

Згідно положень ст. 194 КПК України визначено, що суд під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав уважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. Слідчий суддя, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

При вирішенні клопотання прокурора про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Щодо обґрунтованості підозри суд зазначає, що оголошена підозра ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 408, ч. 3 ст. 410 КК України як для стороннього об`єктивного спостерігача не є явно необґрунтованою та не є неприйнятною з будь-яких підстав. Отже, вона має бути визнана прийнятною та обґрунтованою, що в будь-якому випадку наперед не свідчить про винуватість особи.

На даний час, кримінальне провадження перебуває на стадії підготовчого судового провадження, судом не розпочато з`ясування фактичних обставин кримінального провадження та перевірку їх доказами, не допитано обвинуваченого, свідків, не досліджено зібрані органом досудового розслідування докази. На даному етапі кримінального провадження суд не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у обвинуваченого за вчинення інкримінованих злочинів.

Досліджуючи питання наявності існування ризиків, передбачених п.1,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд доходить до такого.

Як встановлено з обвинувального акту кримінальні правопорушення, відомості про які внесено до ЄРДР за № 0000181 від 29.01.2021, вчинені ОСОБА_5 28.01.2021.

Згідно Реєстру матеріалів досудового розслідування запобіжний захід відносно ОСОБА_5 не обрано.

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0000181 разом з клопотанням про обрання відносно обвинуваченого запобіжного заходу, після відновлення матеріалів втраченого кримінального провадження, відповідно до ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2024, надійшов до суду 04 червня 2025 року.

05.06.2025 судом розглянуто клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та у його задоволенні відмовлено. Ухвала суду не оскаржена.

10.06.2025 до суду надійшло клопотання прокурора ОСОБА_6 про обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, суд бере до уваги, що існує ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів, може вдатися до відповідних дій. Санкція одного з інкримінованих обвинуваченому діянь передбачає покарання у вигляді позбавлення волі строком до 12 років, що в свою чергу, може зумовлювати настання ризику ухилення обвинуваченого від суду, оскільки саме по собі усвідомлення суворості покарання може спровокувати позапроцесуальну поведінку обвинуваченого. Однак, поряд з викладеним слід вказати, що відповідно до копії ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2024, 05.08.2021 обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 скеровано до Волноваського районного суду Донецької області. Згідно ухвали Волноваського районного суду Донецької області від 20.08.2021, яка міститься в ЄДРСР за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/99139372, у справі призначено підготовче судове засідання. Згідно реєстру матеріалів досудового розслідування, а також, як повідомлено прокурором у судовому засіданні, з моменту надходження обвинувального акту до Волноваського районного суду Донецької області, запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що протягом 6 місяців з дня надходження обвинувального акту до Волноваського районного суду Донецької області, станом на 24.02.2024 прокурор не звертався з клопотанням про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Розглядаючи клопотання прокурора, в розрізі наведених обґрунтувань ризику переховування, суд враховує, повідомлену учасниками судового розгляду інформацію про те, що 24.05.2025 ОСОБА_5 повернувся з полону, та на даний час проходить реабілітацію у шпиталі. Вказана обставина за висновком суду спростовує посилання сторони обвинувачення на здійснення обвинуваченим дій, спрямованих на ухилення від суду, при тому, що прокурором у клопотанні не наведено обставин з посиланням на відповідні докази, які б підтверджували неналежну процесуальну поведінку обвинуваченого, а також здійснення дій направлених на ухилення від суду та прокуратури. Фактично наведений прокурором ризик переховування ґрунтується на тяжкості кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченому відповідно до відомостей обвинувального акта. Однак, як неодноразово зазначав Європейський суд у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

Також слід вказати, що як встановлено судом у судовому засіданні ОСОБА_5 наразі проходить лікування у військовому шпиталі. У судовому засіданні прокурором долучено належним чином не завірену копію 43.Щоденник, яка є частиною медичної картки стаціонарного хворого № 4556/Р, згідно відомостей якої ОСОБА_5 подальшого лікування в умовах хірургічного (урологічного) стаціонару не потребує, медичних протипоказань до транспортування та перебування під вартою не має. Однак, даний документ не може бути прийнятий судом на предмет стану здоров`я ОСОБА_5 , оскільки вказаний документ є незавіреною копією одного з аркушів медичної картки стаціонарного хворого. Крім того, поряд з зазначенням про те, що ОСОБА_5 подальшого лікування у хірургічному відділенні не потребує, конкретну або орієнтовну дату його виписки з госпіталю, або відомості про його виписку не вказано. Таким чином, оскільки долучена прокурором копія частини документа (медичної карти стаціонарного хворого № 4556/Р) належним чином не завірена, суд не приймає її, як доказ обставин, на які посилається прокурор у клопотанні. Також, суд звертає увагу, що ні у клопотанні про обрання запобіжного заходу, ні в судовому засіданні прокурором не обґрунтовано причин з яких, попри зазначення у незавіреній копії частини медичної картки відсутності необхідності перебування ОСОБА_5 в умовах хірургічного стаціонару, явка останнього не була забезпечена в дане судове засідання, а він приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з приміщення госпіталю.

Отже, аналізуючи в сукупності все наведене, ураховуючи відомості про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, суд дійшов висновку, що на момент розгляду клопотання, прокурором не доведено наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Аналізуючи наявність вказаних прокурором у клопотанні ризиків: незаконно впливати на свідків, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення, суд уважає такі недоведеними, оскільки окрім того, що вказані ризики наведені у клопотанні, вони жодним чином не обґрунтовані, а клопотання не містить будь-яких доводів того, у чому саме будуть полягати такі ризики. Також слід вказати, що ризик перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином обґрунтовано прокурором можливістю обвинуваченого впливати на свідків, що є самостійним ризиком, передбаченим п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.

При розгляді клопотання прокурора суд керується практикою ЄСПЛ, який у рішенні у справі «Клішин проти України» вказав, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Як зазначено в п. 111 112 Рішення ЄСПЛ «Белеветський проти Росії» - обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням п. 4 ст. 5 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Кобець проти України» зазначив, що «суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Окрім того, навівши ризики позапроцесуальної поведінки обвинуваченого, що передбачені п.п. 1,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, прокурор не довів обставин, що визначені у п. 6 ч. 1 ст. 184 КПК України, зокрема, обставин неможливості запобігання вказаним у клопотанні ризикам, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що за вказаних обставин, на даний час клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 110, 176-178, 183, 193-194, 315, 369- 372, 376, 392-393 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали складено 16.06.2025.

Суддя ОСОБА_1