УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2025 року

м. Київ

справа № 163/1459/24

провадження № 51-2601 ск 25

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 06 листопада 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року щодо останнього,

встановив:

Вироком Любомльського районного суду Волинської області від 06 листопада 2024 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від

09 квітня 2025 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 4 ст. 358 КК України до покарання у виді пробаційного нагляду на строк 1 рік 6 місяців з покладенням обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну свого місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Цим же вироком суду ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинувачені за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України, у зв`язку з недоведеністю складу злочину у його діях та виправдано.

Початок строку відбування покарання вирішено рахувати з моменту постановки ОСОБА_5 на облік органом з питань пробації.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 02 березня 2024 року, близько 10 год 40 хв., у пункті пропуску «Ягодин» за адресою:

вул. Призалізнична, 13 с. Римачі Ковельського району Волинської області, діючи умисно, будучи особою призовного віку, яка не має права перетину державного кордону України під час дії запровадженого воєнного стану, з метою незаконного перетину державного кордону України, як підставу для перетину надав працівникам Державної прикордонної служби України завідомо підроблені документи на своє ім`я, а саме тимчасове посвідчення військовозобов`язаного

№ НОМЕР_1 від 20 січня 2023 року та довідку військово-лікарської комісії № 833 від 20 січня 2023 року.

Згідно обвинувального акта ОСОБА_5 у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, будучи особою призовного віку, яка підлягає мобілізації та не має права перетину державного кордону України під час дії запровадженого воєнного стану, переслідуючи мету виїзду за межі території України, діючи умисно, вступив у змову із невстановленою досудовим розслідуванням особою, з якою невстановленим досудовим розслідуванням шляхом, домовився про виготовлення на своє ім`я документів, які надають право безперешкодного перетину державного кордону України, зокрема, тимчасового посвідчення військовозобов`язаного та довідки військово-лікарської комісії.

В подальшому, ОСОБА_5 , усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, розуміючи, що вказані документи будуть підробленими, діючи за попередньою змовою в групі осіб з невстановленою досудовим розслідуванням особою, вчинив пособництво у вчиненні злочину, а саме невстановленим шляхом надав невстановленій досудовим розслідуванням особі свої персональні дані та фотокартку з особистим зображенням для подальшого використання під час виготовлення підроблених документів.

Надалі, невстановлена досудовим розслідуванням особа, діючи за попередньою змовою зі ОСОБА_5 , використовуючи анкетні дані останнього, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, за допомогою комп`ютерної техніки, умисно виготовила підроблене тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 20 січня 2023 року та підроблену довідку військово-лікарської комісії № 833 від 20 січня 2023 року на ім?я ОСОБА_5 , в яку внесла недостовірні відомості про те, що він непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку.

Вищевказані підроблені документи ОСОБА_5 отримав від невстановленої досудовим розслідуванням особи невстановленим досудовим розслідуванням шляхом.

У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині визнання ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, і закрити кримінальне провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В обґрунтування своїх доводів ОСОБА_4 вказує на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не взяли до уваги всіх обставин кримінального провадження, у зв`язку з чим помилково дійшли висновку про доведеність винуватості

ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 4 ст. 358 КК України, та про наявність умислу засудженого на перетин державного кордону з використанням підробленого документа. На думку захисника, висновки судів щодо причетності засудженого до вчиненого кримінального правопорушення не ґрунтуються на належних та допустимих доказах. Стверджує, що належним чином не враховано, що на момент перетину державного кордону ОСОБА_5 мав відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації згідно з витягом з наказу Міністерства економіки України про бронювання військовозобов`язаного, а отже мав законні підстави для перетину державного кордону. Крім цього зазначає, що, призначаючи покарання у виді пробаційного нагляду, суд погіршив становище обвинуваченого, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність. Апеляційний суд, переглядаючи вирок, допустив порушення

ст. 419 КПК України, оскільки погодився з висновками місцевого суду щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, при цьому належним чином не перевірив і не спростував доводи апеляційних скарг сторони захисту та дійшов безпідставного висновку про законність і обґрунтованість вироку суду.

Перевіривши касаційну скаргу та долучені до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України з огляду на таке.

Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд, касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як слідує зі змісту касаційної скарги, судові рішення щодо визнання невинуватим ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 358 КК України захисником не оскаржуються.

Щодо доводів захисника про відсутність достатніх доказів для доведення винуватості засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Європейський Суд у рішенні від 21 квітня 2011 року «Нечипорук і Йонкало проти України» та рішенні від 6 грудня 1998 року «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» зазначив, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

При цьому, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказаних вимог судом першої інстанції дотримано у повному обсязі.

Висновок місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 358 КК України зроблено з додержанням положень ст. 23 КПК України на підставі з`ясування всіх обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу.

Так, згідно з вироком, суд дійшов висновку про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, зокрема, на підставі:

- протоколу огляду місця події від 02 березня 2024 року, відповідно до якого, в службовому приміщенні прикордонної служби адміністративної будівлі ДПСУ на території МПП для залізничного сполучення «Ягодин» було вилучено тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 та довідку військово-лікарської комісії № 833 від 20 січня 2023 року на ім`я ОСОБА_5 ;

- висновку експерта Волинського НДЕКЦ № СЕ-19/103-23/2985-ДД від

22 березня 2024 року, згідно з яким відбитки гербових печаток та штампів у тимчасовому посвідченні військовозобов`язаного № НОМЕР_1 та довідці ВЛК № 833 нанесені контактним способом з використанням кліше печатки та кліше штампів, а наявні у них підписи виконані рукописним способом з використанням пишучих приладів пастами чорного та синього кольору;

- висновку експерта Волинського НДЕКЦ № СЕ-19/103-24/5125-ДД від

30 квітня 2024 року, з якого вбачається, що чотири відбитки круглої гербової печатки «Міністерство оборони України * Код НОМЕР_2 * ІНФОРМАЦІЯ_1» розміщені у графі «Начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 полковник ОСОБА_6 », у розділі 13 Відмітки про військовий облік, у графі «Знято з військового обліку», у графі «Начальник ІНФОРМАЦІЯ_1 полковник ОСОБА_6 » Тимчасового посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_1 від 20.01.2023 - нанесені не печаткою «Міністерство оборони України * Код НОМЕР_2 * ІНФОРМАЦІЯ_1 », зразки відбитків якої надані на дослідження в якості порівняльного матеріалу. Відбиток круглої гербової печатки «Міністерство оборони України * Код НОМЕР_2 * ІНФОРМАЦІЯ_1 » розміщений в графах «Голова ВЛК ___», «Секретар ВЛК____» та «М.П.» лицьового боку Довідки ВЛК № 833 від 20 січня 2023 року - нанесений не печаткою «Міністерство оборони України * Код НОМЕР_2 * ІНФОРМАЦІЯ_1 », зразки відбитків якої надані на дослідження в якості порівняльного матеріалу;

- листа начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від

06 березня 2024 року № 12/1678, відповідно до якого ОСОБА_5 у вказаному ІНФОРМАЦІЯ_6 не проходив ВЛК та не отримував жодних документів;

- листів ІНФОРМАЦІЯ_3 № 1136 від 06 березня 2024 року та ІНФОРМАЦІЯ_4 № 12/3364 від 12 квітня 2024 року, з яких слідує, що ОСОБА_5 перебуває на військовому обліку саме у

ІНФОРМАЦІЯ_4 та був заброньований АТ «Укргазвидобування» за посадою начальника відділу до 25 березня 2024 року.

Оцінивши надані стороною обвинувачення докази, місцевий суд дійшов висновку, що вказані докази у їх сукупності є достатніми та взаємопов`язаними для доведення винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за стандартом «поза розумним сумнівом» та кваліфікував його дії за ч. 4 ст. 358 КК України, як умисні дії, пов`язані з використанням завідомо підробленого документа.

Не погодившись із вироком місцевого суду, обвинувачений та його захисник ОСОБА_4 подали апеляційні скарги.

За приписами статей 370, 419 КПК України в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. Судове рішення повинно бути ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі апеляційного суду мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Переглядаючи вирок суду першої інстанції в порядку апеляційної процедури, в межах доводів апеляційної скарги сторони захисту, які є аналогічними доводам касаційної скарги, апеляційний суд дійшов належного висновку, що всі зібрані докази, які суд сприймав безпосередньо під час судового засідання і оцінив з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, свідчать про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації дій за ч. 4 ст. 358 КК України.

Суд апеляційної інстанції, спростовуючи доводи сторони захисту стосовно покладення в основу обвинувального вироку неналежних та недопустимих доказів, які не підтверджують доведеність винуватості ОСОБА_5 , вказав, що зібрані органом досудового розслідування та дослідженні в судовому засіданні місцевим судом докази, безперечно підтверджують, що останній достовірно знав, що він надає працівникам Державної прикордонної служби України завідомо підроблені документи.

Крім цього, апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що наявність на момент перетину кордону відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації жодним чином не впливає на висновок суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 4 ст. 358 КК України, оскільки мотив і мета злочину для кваліфікації значення не мають.

Також не знайшли свого підтвердження доводи щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 358 КК України в редакції Закону

№ 3342-IX від 23 серпня 2023 року, у виді пробаційного нагляду, оскільки, на думку захисника, було погіршено становище засудженого.

Станом на час інкримінованого ОСОБА_5 правопорушення, санкція частини

4 ст. 358 КК України (в редакції Закону № 1666-VIII від 06 жовтня 2016 року) передбачала покарання у виді штрафу до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або арешт на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до двох років.

На час постановлення вироку санкція цієї норми (в редакції Закону № 3342-IX від 23 серпня 2023 року) передбачала: штраф до п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або пробаційний нагляд на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України, закон, що пом`якшує кримінальну відповідальність, має зворотну силу.

Оскільки пробаційний нагляд є менш суворим видом покарання, ніж арешт, тому санкція ч. 4 ст. 358 КК у редакції Закону № 3342-IX від 23 серпня 2023 року пом'якшує кримінальну відповідальність.

З урахуванням наведеного, доводи захисника про те, що призначаючи покарання у виді пробаційного нагляду, суд погіршив становище обвинуваченого, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, є неспроможними.

Таким чином, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що місцевий суд на підставі дослідження та оцінки сукупності вищенаведених належних та допустимих доказів, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, встановив винуватість ОСОБА_5 відповідно до стандарту доказування «поза розумним сумнівом».

Верховний Суд вважає, що вирок місцевого суду та ухвала суду апеляційної інстанції відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України.

Твердження захисника про недоведеність факту використання засудженим підроблених тимчасового посвідчення військовозобов`язаного та довідки військово-лікарської комісії з метою перетину державного кордону України є безпідставними.

Згідно ч. 4 ст. 358 КК України відповідальність настає за використання завідомо підробленого документа. При цьому використання може бути вчинене одним із двох способів: 1) пред`явлення документа; 2) подання документа. При пред`явленні документа особа, видаючи підробку за справжній документ, знайомить з його змістом інших осіб. Використання завідомо підробленого документа є закінченим злочином з моменту, коли документ пред`явлено винним, незалежно від того, чи вдалося йому досягти поставленої мети.

Як слідує зі змісту оскаржуваних судових рішень, судами встановлено, що

ОСОБА_5 самостійно пред`явив завідомо підроблені тимчасове посвідчення військовозобов`язаного та довідку ВЛК для перевірки працівникам прикордонної служби, тобто використав їх, що повністю відповідає складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Твердження про те, що він не знав, що документи є підробленими і не мав умислу на використання підробленого документа, суперечать встановленим судом фактичним обставинам.

Так, пред`являючи для перевірки працівнику прикордонної служби тимчасове посвідчення військовозобов`язаного та довідку ВЛК, які містили відомості про його непридатність до військової служби за станом здоров`я, він усвідомлював, що вказані документи містять неправдиві відомості, а отже є підробленими.

Оскільки ОСОБА_5 достовірно знав про наявність для осіб чоловічої статі відповідного віку заборони на виїзд за межі України в період воєнного стану, а також повинен був усвідомлювати регламентований чинним законодавством порядок видачі тимчасового посвідчення військовозобов`язаного та довідки ВЛК, але при цьому, реалізуючи свої злочинні наміри, пред`явив завідомо підроблені документи для перетину кордону, тому суди дійшли належного висновку про наявність у нього умислу на використання завідомо підробленого документа.

Переконливих аргументів, які б свідчили про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі не наведено та Судом не встановлено.

Враховуючи викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Любомльського районного суду Волинської області від 06 листопада 2024 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року щодо останнього.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3