Справа № 449/1068/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/467/25 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2025 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125КК України,

з участю: прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_9 на вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 27 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 за ч.1 ст. 125 КК України,-

встановила:

цим вироком ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, й призначено йому покарання у вигляді штрафу в розмірі 40 (сорока) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 680 (шістсот вісімдесят) гривень

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 30000 /тридцять тисяч/ грн. моральної шкоди та 15 500 (п`ятнадцять тисяч п`ятсот ) гривень витрати на професійну правничу допомогу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Згідно вироку, 14 серпня 2023 року приблизно о 6 годині ОСОБА_6 , перебуваючи на вулиці поблизу будинку АДРЕСА_2 , під час раптово виниклого конфлікту, діючи цілеспрямовано, незаконно, протиправно, з метою завдання невизначеної шкоди здоров`ю ОСОБА_9 , реалізуючи свій злочинний намір на заподіяння тілесних ушкоджень, умисно, безпідставно завдав декілька ударів дерев`яною ніжкою по правій руці, спині і голові ОСОБА_9 . Внаслідок зазначених неправомірних дій ОСОБА_9 заподіяно вісім саден (на верхній третині задньої поверхні правого передпліччя, нижньому краю лівої лопатки і по задньо-аскілярній лінії у проекції лівого 6-го ребра, середньо-ключичній лінії у проекції 2-ого правого ребра, передній поверхні лівого променево-зап`ястого суглобу та нижній третині внутрішньої поверхні лівого плеча), два синці (на нижньому краю лівої лопатки і по задньо-аскілярній лінії у проекції лівого 6-го ребра та нижній третині внутрішньої поверхні лівого плеча) та рана і підшкірна гематома на правій потиличній ділянці, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи №655 від 28 серпня 2023 року є легкими тілесними ушкодженнями.

Таким чином, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження.

На цей вирок апеляційну скаргу подав потерпілий ОСОБА_9 просить, призначити у справі № 449/1068/23 повторну судово-медичну експертизу на вирішення якої поставити питання щодо визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, завданих ОСОБА_9 14.08.2023 року та чи перебуває факт визнання ОСОБА_9 інвалідом 3 групи у причинному зв`язку із заподіянням таких тілесних ушкоджень.

Скасувати вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 27.03.2025 р. у справі № 449/1068/23 та ухвалити новий, яким притягнути ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності за кримінально-протиправне діяння, передбачене законом про кримінальну відповідальність із урахуванням висновків за результатами проведеної повторної судово-медичної експертизи; цивільний позов ОСОБА_9 , поданий в межах справи № 449/1068/23 - задоволити повністю.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що вирок суду першої інстанції є необґрунтованим, неповним та таким, що не ґрунтується на засадах верховенства права та ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також прийнятим без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.

Апелянт вважає, що в даному випадку чітко простежується причинно-наслідковий зв`язок між отриманою травмою 14.08.2023 р. (яка стала підставою кримінального провадження за ст. 125 КК України) та виникненням серйозних медичних наслідків, оскільки отримана ОСОБА_9 травма не лише безпосередньо спричинила струс головного мозку та хронічний больовий синдром, але й призвела до клінічного прояву та загострення наявних у нього патологій (артеріовенозна мальформація, дегенеративні зміни хребта).

Наголошує, що у вироку суду жодним чином навіть не згадуються наведені вище медичні доводи, зокрема не зазначено про наявність у потерпілого ОСОБА_9 артеріовенозної мальформації головного мозку, дегенеративно-дистрофічних змін хребта та інших супутніх захворювань, які були встановлені в медичних висновках та суттєво впливають на оцінку наслідків завданих тілесних ушкоджень.

Вважає, що ігнорування цих захворювань та наявність 3 групи інвалідності у потерпілого (цивільного позивача) свідчить про неповноту рішення суду, оскільки вказані захворювання безпосередньо впливають на тяжкість і тривалість спричинених тілесних ушкоджень, визначення ступеня втрати працездатності та підстав для встановлення групи інвалідності. Такий підхід суду призводить до того, що ухвалене рішення не відповідає повноті та об`єктивності встановлення істини у справі та вимагає перегляду з урахуванням усіх встановлених медичних фактів.

На думку потерпілого, зазначений у рішенні суду висновок судово-медичної експертизи №655 від 28.08.2023 року не може вважатися належним та достовірним доказом, оскільки він суперечить іншим матеріалам справи, зокрема медичній документації, яка безпосередньо підтверджує факт наявності у потерпілого закритої черепно-мозкової травми у вигляді струсу головного мозку, що був діагностований у кількох медичних закладах.

Щодо розміру матеріальної шкоди зазначає, що внаслідок завдання потерпілому фізичної шкоди здоров`ю, потерпілий був об`єктивно змушений понести виграти на лікування, проте судом проігноровано вимоги ст. 94 КПК України, що зобов`язує суд оцінювати докази у їх сукупності, з урахуванням усіх наданих доказів та взаємного зв`язку між ними. Вважає, що суд вибірково і необгрунтовано визнав недостатніми чітко підтверджені документально витрати, що призвело до невідповідності висновків суду матеріалам справи та встановленим фактичним обставинам.

Щодо розміру моральної шкоди зазначає, що заподіяння йому тілесних ушкоджень, що призвели в кінцевому результаті до прогресування захворювання, внаслідок чого потерпілому було присвоєно 3 групу інвалідності, не лише призводить до фізичних страждань та майнової шкоди, але й викликає глибокі моральні страждання, порушує його звичний ритм життя, обмежує в соціальних контактах та позбавляє відчуття безпеки. Моральна шкода в даному випадку полягає в поєднанні фізичних`страждань із психологічними травмами, які знижують якість життя та призводять до серйозного емоційного дисбалансу.

Стверджує, що суд в оскаржуваному рішенні формально визнав факт завдання потерпілому моральної шкоди, однак не врахував реальної глибини та масштабу такої шкоди. У рішенні суду не надано жодної оцінки реальному ступеню фізичних і психологічних страждань потерпілого, зокрема не враховано тривалий характер погіршення стану здоров`я, отримання інвалідності, необхідність довготривалого лікування, а також істотне обмеження життєдіяльності потерпілого та суттєве погіршення якості його життя. Внаслідок цього визначений судом розмір компенсації моральної шкоди (30 000 грн.) є явно заниженим і не відповідає реальним обставинам справи, глибині душевних страждань та їх тривалості.

Таким чином, суд фактично не врахував реальної наявності і обсягу моральної шкоди, завданої потерпілому, що призвело до ухвалення несправедливого та необгрунтованого рішення.

На апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 обвинувачений ОСОБА_6 подав заперечення.

Заслухавши доповідь судді, виступ потерпілого та його представника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку обвинуваченого, захисника, прокурора, які заперечили подану потерпілим апеляційну скаргу, і вважали вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_9 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, суд першої інстанції дійшов відповідно до вимог ст. 370 КПК України на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК України.

Такі висновки суд першої інстанції обґрунтував показаннями, які надали в суді обвинувачений ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_9 , свідок ОСОБА_11 ; даними висновку експерта №655 від 28.08.2023 р., згідно якого у ОСОБА_9 , згідно наданих консультаційних висновків спеціалістів, при обстеженні у ВП Лікарня Святого Луки КНП 1 територіальне медичне об`єднання м. Львова 14-15 серпня 2023 року було вказано діагнози: Забій грудної клітки, Відкрита рана волосистої частини голови потиличної ділянки справа. Забій грудної клітки, садно зліва . Забій м`яких тканин, садна верхньої третини правого передпліччя, Забійна рана правої тім`яно- потиличної ділянки Відкрита рана голови не уточненої локації Лікарями відмічено ще наявність підшкірної гематоми потиличної ділянки справа. Потерпілий був консультований лікарем неврологом 15 серпня 2023 р. та за даними магнітно-резонансної томографії було відмічено діагнози: Закрита черепно-мозкова травма. Струс головного мозку, Закрита черепно-мозкова травма. Забій кісток черепа. Гематома правої тімяної ділянки. Струс головного мозку. Астено вегетативний синдром. В подальшому гр.-н ОСОБА_9 16-21 серпня 2023р. знаходився на лікуванні в КП Перемишлянська ЦРЛ з діагнозом: Забійна рана потиличної ділянки голови. Забій грудної клітки зліва, садно. Забій м`яких тканин, садно верхньої третини правого передпліччя На час проведення судово-медичної експертизи у потерпілого виявлено рану і підшкірну гематому у потиличній ділянці,чинці на спині, на лівому плечі, садна на правому передпліччі, на лівому плечі, на спині, рана на грудях справа, в ділянці лівого променевого зап`ясного суглобу. Рана, підшкірна гематома, садна, синці утворилися від дії тупих предметів, могли виникнути 14 серпня 2023 року і відносяться до легкого ступеня тяжкості. При вивченні наданої медичної документації, судово-медичних даних, що у гр.-на ОСОБА_12 мала місце закрита черепно-мозкова травма у вигляді струсу головного мозку немає. Вказаний діагноз , так як не підтверджений об`єктивними судово-медичними даними, при встановленні ступеня тяжкості тілесних ушкоджень до уваги не може бути прийнятим, згідно п.4.6 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень,затверджених Наказом №6 МОЗ України від 17.01.1995р.

Ці докази суд визнав достовірними, допустимими, а в сукупності - достатніми та вважав доведеною винуватість ОСОБА_6 у висунутому йому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Доводи потерпілого про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження та неправильну правову кваліфікацію вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, колегія суддів вважає безпідставними.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органами досудового розслідування ОСОБА_6 було висунуто обвинувачення в умисному легкому тілесному ушкодженні, спричиненому потерпілому ОСОБА_9 14 серпня 2023 року на вулиці поблизу будинку №24 по вул. Володимира Винниченка у м. Бібрка та визначено правову кваліфікацію діяння за ч. 1 ст. 125 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею, а частина 3 зазначеної статті з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод наділяє суд правом вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення лише якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Визначення обсягу обвинувачення є виключним повноваженням прокурора, який у ході судового розгляду кримінального провадження висунуте за ч. 1 ст. 125 КК України ОСОБА_6 обвинувачення не змінював, додаткове обвинувачення не висував.

Водночас, колегія суддів враховує, що потерпіла сторона не була позбавлена права у порядку ст. 220 КПК України заявляти відповідні клопотання щодо перекваліфікації дій ОСОБА_6 на більш тяжкий злочин під час досудового розслідування та оскаржувати бездіяльність цього органу до слідчого судді відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК, але не скористалася своїм правом.

З огляду на викладене, суд першої інстанції не мав підстав для виходу за межі висунутого ОСОБА_6 обвинувачення в частині збільшення його обсягу та зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення на більш тяжке, тому і не мав права давати іншу оцінку доказам, на які потерпілий посилається в апеляційній скарзі, окрім як в аспекті доведеності винуватості ОСОБА_13 у висунутому обвинуваченні, а також встановлювати факти вчинення ОСОБА_13 інших кримінально-караних діянь. Таким чином, всупереч тверджень потерпілого, суд першої інстанції з`ясував усі обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи та діяв при цьому з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

З урахуванням встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження в межах висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, колегія суддів вважає правильною кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 125 КК України.

В той же час при призначенні ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України суд першої інстанції врахував характер та тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних правопорушеннями наслідків, а також те, що обвинувачений вину у вчиненні правопорушень визнав повністю, раніше не судимий, на обліку в наркологічному та психіатричному кабінетах не перебуває, позитивно характеризується по місцю проживання , а також обставини, що пом`якшують покарання, якими на думку суду, сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих обставин.

Таким чином, врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції обґрунтовано з урахуванням вимог ст. 65 КК України призначив ОСОБА_6 покарання у виді штрафу в межах санкції ч.1 ст.125 КК України, належним чином мотивувавши своє рішення.

Приймаючи до уваги, що судом першої інстанції були враховані всі обставини, які в межах висунутого обвинувачення доведені в суді та впливають на обрання заходу примусу, колегія суддів вважає, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання повною мірою відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Доводи апелійної скарги потерпілого про те, що судом першої інстанції не враховано весь комплекс медичних наслідків, зокрема діагнози артеріовенозної мальформації головного мозку, дегенеративно-дистрофічних змін хребта та встановлення потерпілому інвалідності ІІІ групи, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, об`єктивна оцінка тілесних ушкоджень, заподіяних потерпілому ОСОБА_9 , дана у висновку судово-медичної експертизи №655 від 28.08.2023 року, яка відповідає вимогам статей 101102 КПК України. Зазначений висновок містить повний перелік встановлених тілесних ушкоджень, їх локалізацію, механізм утворення та правову кваліфікацію ступеня тяжкості. Суд першої інстанції правомірно поклав його в основу вироку як належний, допустимий та достовірний доказ.

Посилання апелянта на наявність інших медичних станів (зокрема, артеріовенозної мальформації та дегенеративних змін хребта), які, на його думку, погіршили наслідки отриманої травми, не спростовують правомірності висновків експерта.

Таким чином, твердження про суперечність судово-медичного висновку іншим медичним документам не ґрунтуються на належних доказах та зводяться до суб`єктивного тлумачення апелянтом окремих медичних відомостей, без належного процесуального підтвердження причинного зв`язку між діями обвинуваченого та настанням відповідних наслідків.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог ст. 370 КПК України, належним чином обґрунтував прийняте рішення, а доводи апеляційної скарги не свідчать про істотні порушення, які б впливали на законність та обґрунтованість вироку.

При цьому, клопотання потерпілого про призначення повторної судово-медичної експертизи колегія суддів вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час досудового розслідування та судового розгляду була проведена судово-медична експертиза №655 від 28.08.2023 року, яка виконана належною спеціалізованою установою, з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, і висновок якої є чітким, обґрунтованим, внутрішньо узгодженим та не викликає сумнівів у своїй достовірності. Вказаний висновок суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку, належно мотивувавши довіру до нього відповідно до ст. 94 КПК України.

Доводи потерпілого про те, що в експертизі не враховано наявність у нього супутніх патологій, зокрема артеріовенозної мальформації або дегенеративних змін хребта, не можуть бути підставою для призначення повторної експертизи, оскільки надана експертиза повно і всебічно дослідила ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, заподіяних саме внаслідок інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення. Водночас потерпілим не надано жодних належних доказів того, що висновок експертизи є неповним, необґрунтованим або суперечить іншим допустимим доказам у справі.

Відповідно до усталеної практики, повторна експертиза призначається у разі наявності обґрунтованих сумнівів щодо правильності первинного висновку або його очевидної неповноти, що у даному випадку відсутнє. Натомість вимога потерпілого зводиться до незгоди з висновками експерта та прагненням до їх переоцінки, що саме по собі не є підставою для призначення повторної експертизи.

З огляду на викладене, підстав для призначення повторної судово-медичної експертизи не вбачається.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК України, і при цьому застосовуються норми ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 129 КПК України, суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову, задовольняє позов повністю або частково чи відмовляє в ньому, і в мотивувальній частині вироку з дотриманням вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України зазначає підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

На переконання колегії суддів, зазначених вимог закону судом першої інстанції при ухваленні оскарженого рішення дотримано в повному обсязі.

Так, що стосується посилання потерпілого про те, що суд першої інстанції безпідставно не задовольнив його вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі, то на переконання колегії суддів такі є необґрунтованими.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпілим дійсно були надані документи, які підтверджують понесення витрат на медичні обстеження та придбання лікарських засобів. Разом із тим, як обґрунтовано зазначено у вироку, надані фіскальні чеки самі по собі не свідчать про причинний зв`язок між зазначеними витратами та тілесними ушкодженнями, отриманими внаслідок кримінального правопорушення. Потерпілим не надано медичних документів (висновків лікарів або призначень), які б підтверджували необхідність проведення саме таких обстежень та застосування зазначених препаратів у межах лікування ушкоджень, заподіяних унаслідок дій обвинуваченого. Таким чином, відсутність медичних показань та призначень унеможливлює висновок про належність і допустимість зазначених доказів відповідно до вимог ст. 84 КПК України.

Також безпідставними є доводи щодо витрат на пальне. Суд першої інстанції обґрунтовано вказав на відсутність будь-яких доказів, які б підтверджували зв`язок таких витрат із проходженням лікування потерпілим (зокрема, не встановлено, хто здійснював перевезення, у який саме медичний заклад, з якою метою, і чи були ці витрати необхідними в межах лікування).

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

Згідно з частиною першоюстатті 1167 ЦК Україниморальна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК Україниморальнашкода,окрім іншого,може полягатиу фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно п.9 Постанови №4 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи наведене, стосовно компенсації моральної шкоди, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції визнав факт заподіяння потерпілому моральної шкоди у зв`язку з тілесними ушкодженнями, наявністю фізичного болю та психоемоційних переживань, порушенням звичного способу життя, необхідністю проходження обстежень і лікування. Розмір компенсації моральної шкоди у сумі 30 000 грн. визначено судом з урахуванням характеру отриманих тілесних ушкоджень (які згідно з висновком судово-медичної експертизи №655 від 28.08.2023 року є легкими), фактичних обставин справи, тривалості лікування, а також майнового стану обвинуваченого. Доводи апеляційної скарги щодо недооцінки глибини моральних страждань є суб`єктивними та не спростовують обґрунтованості висновків суду.

Отже, рішення щодо часткового задоволення цивільного позову потерпілого є обґрунтованим і справедливим, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його зміни.

Враховуючи, що порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б підставами для скасування вироку суду колегією суддів не встановлено, зважаючи на те, що вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_6 , на переконання колегії суддів, відповідає вимогам ст. ст. 370, 373-374 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, в задоволенні апеляційної скарги потерпілого слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

постановила:

вирок Перемишлянського районного суду Львівської області від 27 березня 2025 року щодо ОСОБА_6 залишити без змін, апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 - без задоволення.

Ухвала набирає чинності з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4