Справа № 760/8789/22 Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/1824/2025 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Майське, Джанкойського району, АР Крим, громадянина України, з вищою освітою, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,-

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції від 02.02.2014 №2341-ІII),-

В С Т А Н О В И Л А :

Згідно вироку суду, відповідно до статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Відповідно до вимог частини 2 статті 19, статті 68 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Статтею 5, частиною 1 статті 72, статтею 73 Конституції України передбачено, що Україна є республікою. Право визначати і змінювати конституційний лад в Україні належить виключно народові і не може бути узурповане державою, її органами або посадовими особами. Питання про зміну території України вирішується виключно всеукраїнським референдумом, який призначається Верховною Радою України або Президентом України відповідно до їх повноважень, встановлених Конституцією України.

Крім того частиною 2 статті 72 Конституції України передбачено, що всеукраїнський референдум проголошується за народною ініціативою на вимогу не менш як трьох мільйонів громадян України, які мають право голосу, за умови, що підписи щодо призначення референдуму зібрано не менш як у двох третинах областей і не менш як по сто тисяч підписів у кожній області.

Відповідно до частини 1 статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Згідно з частиною 1 статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною другою статті 125 Конституції України визначено, що суд утворюється, реорганізовується і ліквідовується законом, проект якого вносить до Верховної Ради України Президент України після консультацій з Вищою радою правосуддя.

Незважаючи на це, у приміщенні Верховної Ради АР Крим 06.03.2014 року у порушення частини 3 статті 2, статей 72, 73, пункту 2 частини 1 статті 85, статті 132 Конституції України та пункту 2 частини 3 статті 3, статей 18, 27 Закону України «Про всеукраїнський референдум» депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято незаконну постанову № 1702-6/14 «О проведении общекрымского референдума», в якій визначено дату такого волевиявлення - 16.03.2014 року, на яке виносилося питання про входження АР Крим до складу Російської Федерації на правах суб`єкта федерації.

Відповідно до зазначеної постанови 16.03.2014 року на території Автономної Республіки Крим проведено незаконний референдум, результатом якого стала тимчасова окупація території АР Крим і міста Севастополя, а також їх входження до складу Російської Федерації на правах суб`єкта федерації.

Результати «референдуму» не визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації. Відповідно до пункту 5 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27.03.2014 року «Територіальна цілісність України», проведений 16.03.2014 року в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі референдум не маючи законної сили не може бути основою для будь-якої зміни статусу Автономної Республіки Крим або м. Севастополя.

Також, в пункті 1 вказаної Резолюції зазначено, що Генеральна Асамблея ООН підтверджує свою прихильність суверенітету, політичної незалежності, єдності і територіальної цілісності України в її міжнародно визнаних кордонах.

У подальшому, 17.03.2014 року депутатами Верховної Ради АР Крим прийнято постанову № 1745-6/14 «О независимости Крыма», згідно з якою на підставі, так званої, «Декларації про незалежність Республіки Крим», прийнятої на позачерговому пленарному засіданні Верховної Ради АР Крим 11.03.2014 року та позачерговому пленарному засіданні Севастопольської міської ради 11.03.2014 року, створено нелегітимне державне утворення «Республика Крым».

Крім того, Верховною Радою АР Крим ухвалено постанову № 1748-6/14 від 17.03.2014 року «О правоприемстве Республики Крым», пунктом 1 якої передбачено, що «с момента провозглашения Республики Крым как независимого суверенного государства высшим органом власти Республики Крым является Государственный Совет Республики Крым - парламент Республики Крым в депутатском составе шестого созыва Верховной Рады Автономной Республики Крым на срок полномочий до сентября 2015 года».

18.03.2014 року між Російською Федерацією та представниками нелегітимного державного утворення «Республика Крым» ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 підписано договір про входження території АР Крим та м. Севастополя до складу Російської Федерації.

В подальшому з метою забезпечення режиму окупації та придушення спротиву проукраїнського населення Криму прийнято ряд «законів та підзаконних нормативних актів», відповідно до яких слідчі, прокурори та судді підпорядковуються своїм керівникам по висхідній лінії відповідної гілки влади так званої «Республіки Крим», що входить у склад Російської Федерації.

Так, відповідно до частини 2 статті 13 «О судебной системе Российской Федерации» від 31 грудня 1996 року № 1-ФКЗ: Порядок наділення повноваженнями голів, заступників голів, інших суддів касаційних судів загальної юрисдикції, апеляційних судів загальної юрисдикції, верховних судів республік, окружних, обласних судів, судів міст федерального значення, судів автономної області і автономних округів, районних судів, військових і спеціалізованих судів, арбітражних судів округів, арбітражних апеляційних судів, арбітражних судів суб`єктів Російської Федерації і спеціалізованих арбітражних судів встановлюється відповідним федеральним конституційним законом і федеральним законом про статус суддів.

Відповідно до частини 5 статті 6 Закону Російської Федерації від 26.06.1992 року № 3132-I зі змінами та доповненнями «О статусе судей в Российской Федерации» - Президент Російської Федерації в двомісячний термін з дня отримання необхідних матеріалів призначає суддів федеральних судів, а кандидатів у судді Верховного суду Російської Федерації представляє для призначення Раді Федерації Федеральних Зборів Російської Федерації або відхиляє подані кандидатури, про що повідомляється голові Верховного суду Російської Федерації.

Водночас, згідно зі статтею 86 «Конституції «Республики Крым»»: 1. Правосуддя в Республіці Крим здійснюється тільки судом. 2. У Республіці Крим діють федеральні суди і мирові судді. Повноваження, порядок утворення та діяльності федеральних судів визначаються законодавством Російської Федерації. 3. З ініціативи Державної Ради Республіки Крим, узгодженої з Верховним Судом Російської Федерації, в Республіці Крим можуть утворюватися судові ділянки і посади мирових суддів відповідно до законодавства Російської Федерації і законодавства Республіки Крим. 4. Статус, повноваження, порядок і гарантії діяльності суддів визначаються федеральним законом, а по відношенню до мирових суддів - також законом Республіки Крим.

Крім того, 20.03.2014 року Державною Думою Російської Федерації прийнято «Федеральний конституційний закон» від 21.03.2014 року за № 6-ФКЗ «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Вищезазначене свідчить про проведення представниками Російської Федерації та її федеральних органів підривної діяльності проти України.

Здійснюючи підривну діяльність проти України, представники суддівського корпусу та інших органів державної влади іноземної держави утворили на окупованій території України федеральні органи державної влади, місцевого самоврядування, правоохоронні органи та судову систему Російської Федерації з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим.

Відповідно до пункту 1 статті 9 «Федерального конституційного» закону від 21.03.2014 року № 6-ФКЗ «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя» протягом перехідного періоду на територіях Республіки Крим і міста федерального значення Севастополя з урахуванням їх адміністративно-територіального поділу, встановленого відповідно законодавчим (представницьким) органом державної влади Республіки Крим і законодавчим (Представницьким) органом державної влади міста федерального значення Севастополя, створено суди Російської Федерації (федеральні суди) відповідно до законодавства Російської Федерації про судову систему.

Пунктом 2 статті 9 вказаного закону передбачено, що громадяни, які заміщають посади суддів судів, що діють на територіях Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя на день прийняття в Російську Федерацію Республіки Крим і утворення в складі Російської Федерації нових суб`єктів, мають переважне право на заміщення посади судді в судах Російської Федерації, що створюються на цих територіях, при наявності у них громадянства Російської Федерації, а також за умови їх відповідності іншим вимогам, що пред`являються законодавством Російської Федерації про статус суддів до кандидатів на посади суддів. Конкурсний відбір на заміщення посади судді в зазначених судах здійснюється Вищою кваліфікаційною колегією суддів Російської Федерації.

Створення та діяльність органів іноземної держави, у тому числі судової системи, на тимчасово окупованій території Автономної Республіки Крим призвели до заходів посилення тимчасової окупації невід`ємної території України.

В той же час, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року, зокрема статями 1-3 визначено, що сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя є тимчасово окупованою внаслідок збройної агресії Російської Федерації з 20 лютого 2014 року.

Генеральна Асамблея ООН своєю Резолюцією 71/205 від 19.12.2016 року «Положення в області прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)» засудила тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

В подальшому, Резолюціями 72/190 від 19.12.2017 року, 73/194 від 17.12.2018 року та 74/168 від 18.12.2019 року «Положення в області прав людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (Україна)», Генеральна Асамблея ООН в чергове засудила нинішню тимчасову окупацію Російською Федерацією частини території України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Сам факт окупації засуджений як міжнародною спільнотою, так і законодавством України, та був широко висвітлений в офіційних виданнях та медійному просторі.

Також, відповідно до статті 64 Конвенції Про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (далі - Конвенція) кримінальне законодавство окупованої території залишається чинним, за винятком випадків, коли дія його скасовується або призупиняється окупаційною державою, якщо це законодавство становить загрозу безпеці окупаційної держави або є перешкодою виконання цієї Конвенції. Враховуючи згадане вище, та з огляду на необхідність забезпечення ефективного судочинства, суди окупованої території продовжуватимуть виконувати свої функції стосовно розгляду правопорушень, визначених цим законодавством.

У контексті окупації Криму, Російська Федерація, як окупаційна держава, не мала права втручатися у порядок здійснення правосуддя українськими судами.

Проте, Федеральним Законом РФ №154-Ф3 від 23.06.2014 року «О создании судов Российской Федерации на территориях Республики Крым и города федерального значения Севастополя и о внесении изменений в отдельные законодательные акты Российской Федерации» створено систему судів на території Республіки Крим, зокрема незаконно створено «Верховный суд Республики Крым».

Як встановлено судом першої інстанції, реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення державної зради, з метою заподіяння шкоди територіальній цілісності України та становлення і зміцнення окупаційної влади, в порушення вимог статті 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України захищати, незалежність та територіальну цілісність України, порушуючи присягу судді в частині неупередженого, незалежного, справедливого та кваліфікованого здійснення правосуддя від імені України, керуючись принципом верховенства права, підкоряючись лише закону, та не вчинення дій, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя ОСОБА_8 , будучи суддею та відповідно до постанови Верховної Ради України від 11.07.2002 року №107-ІV займаючи посаду судді Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань, життєвого та професійного досвіду для розуміння факту здійснення підривної діяльності проти України представниками у тому числі незаконно утворених судових органів та органів державної влади Російської Федерації та неможливість відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності та зробити свій особистий внесок в утворення та функціонування в АР Крим системи незаконних судових органів Російської Федерації, вчинив дії щодо надання допомоги у здійсненні підривної діяльності проти України.

Так, ОСОБА_8 , будучи громадянином України, достовірно знаючи про тимчасову окупацію Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи тривалий стаж роботи суддею, а тому достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність дій Верховної Ради АР Крим та Російської Федерації щодо приєднання території АР Крим та м. Севастополя до складу Російської Федерації, усвідомлюючи, що так званий «Верховний суд Республіки Крим» відповідно до положень статті 64 Конституції є незаконно створеним органом, діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, бажаючи допомогти іноземній державі та її представникам у проведенні підривної діяльності проти України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, діючи в інтересах Російської Федерації, перебуваючи в м. Сімферополі АР Крим упродовж березня-грудня 2014 року продовжив роботу у складі незаконного органу судової влади Російської Федерації на території АР Крим на посаді так званих «громадян, які заміщають посади суддів судів, що діють на територіях Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя», внаслідок чого у подальшому, Указом Президента Російської Федерації ОСОБА_13 від 19.12.2014 року №786 був призначений на посаду судді незаконно утвореного Апеляційного суду Республіки Крим, чим надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави - Російської Федерації.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_8 , діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи тривалий стаж роботи суддею, а тому достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність своїх дій, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, перебуваючи в приміщенні так званого «Верховного суду Республіки Крим» по вул. Павленка, буд. 2, м. Сімферополь, Автономна Республіка Крим, діючи в інтересах Російської Федерації, керуючись нормами Кримінально-процесуального кодексу РФ, 20.02.2014 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційне рішення» у справі № 22-2045/2015, 30.05.2014 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційну постанову» у справі № 22-2039/2015, 08.09.2015 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «постанову» у справі № 22-2439/2015, 29.10.2015 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «вирок» у справі № 22-3002/2015, 03.11.2015 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційну постанову» у справі № 22-3013/2015, 16.04.2020 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційну постанову» у справі № 3/2-166/2020, 16.04.2020 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційну постанову» у справі № 3/2-49/2020, 22.04.2020 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційну постанову» у справі № 3/10-31/2020, 28.04.2020 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційну постанову» у справі № 1-158/2020, 28.04.2020 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційну постанову» у справі № 1-159/2020, чим надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави - Російської Федерації.

Допомога ОСОБА_8 іноземній державі та її представникам у переході судів АР Крим на відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави - Російської Федерації призвели до забезпечення належного функціонування незаконно створених судових органів та посилили заходи тимчасової окупації півострова.

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону №2341-ІII від 02.02.2014р.). Призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 12 (дванадцять) років. Строк відбуття покарання ОСОБА_8 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати вирок Солом`янського районного суду м. Київ від 29.05.2024 року, та закрити кримінальне провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_14 в суді і вичерпання можливості їх отримання.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що судом першої інстанції було допущено істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також допущено невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.

Так, суд не врахував загальну обстановку на території АР Крим, в якій вимушено опинилися громадяни України внаслідок збройної агресії з боку рф, швидкоплинність якої забезпечила в короткі строки повну окупацію цієї території України та подальшу незаконну анексію іноземною державою.

До того ж, сторона захисту звертає увагу на ту обставину, що саме підсудному належить право визначатися щодо свого громадянства, наявність тиску або обмежень щодо прийняття чи зміни громадянства і ніхто крім підсудного не може визначити дані обставини.

Окрім цього, вихід із громадянства України не допускається, якщо особі, яка клопоче про вихід із громадянства України, в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Проте, на час прийняття рішення про набуття громадянства рф або відмови від нього, підсудному не було оголошено про підозру, тому посилання суду на зазначені обставини є незаконними та необгрунтованими.

Разом з тим, підсудний набув громадянство рф і цей факт незважаючи на його не визнання Україною, суд вважав встановленим самим судом, що враховуючи те, що державною мовою рф є російська мало б призвести до виконання фундаментальних норм кримінального процесу, а саме надання обвинуваченій особі підозри, обвинувального акту, вироку на російській мові, докази про направлення яких мали б міститися в матеріалах справи, що свідчило про забезпечення права на захист .

Тому, захисник вважає, що відсутність перекладу підозри, обвинувального акту та вироку є порушенням, яке є підставою для скасування вироку.

Також, позиція суду не ґрунтується на чинному законодавстві України, яке передбачає право на вільну зміну громадянства, вільного обрання місця проживання та свободу в виборі професії, а також рівність у правах громадян України та іноземних громадян.

Обвинувачений пройшов конкурс для зайняття посади судді, розпочав свою трудову діяльність. Сам факт застосування законодавства рф при цьому є наслідком тих умов, що утворилися через окупацію враховуючи застосування насильства, вбивств до всіх інакомислячих.

Поряд із цим, захисник акцентує увагу на тому, що сторона обвинувачення не скористалася своїм правом на здобуття доказів в порядку міжнародної співпраці, що однозначно розцінювалося б як належний та допустимий доказ, між державами для офіційного отримання нормативного документу від органів рф, щодо призначення судді, як і на отримання інформації для ідентифікації особи від судової адміністрації рф, які б надали можливість впевнитися у тому що особа, яка була призначена суддею та обвинувачений одна й та ж особа.

До того ж, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем: роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Визначаючи покарання судом було призначено занадто велику міру покарання, що не відповідає особі обвинуваченого, а саме тому, що особа притягується до кримінальної відповідальності вперше, має постійне місце проживання, позитивно характеризується.

Окрім того, захисник звертає увагу суду на ту обставину, що судом не було встановлено наявність належних та допустимих доказів вини обвинуваченої особи у вчиненні злочину, не врахував особу обвинуваченого, умови у яких перебував обвинувачений, його позитивні характеристики та інші обставини, не призначив покарання, що відповідає особі обвинуваченого.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор ОСОБА_15 , посилаючись на законність та обґрунтованість вироку суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду апеляційної скарги з дотриманням правил, передбачених абзацом 5 ч. 3 ст. 323 КПК України, а саме, шляхом публікацій таких повідомлень у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження (газета «Урядовий кур`єр»), в судове засідання не з`явився, а тому, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний розгляд проведено без участі обвинуваченого, проте, за обов`язковою участю захисника.

Заслухавши доповідь судді,

пояснення захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити,

пояснення прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На переконання колегії суддів, оскаржуваний вирок суду цим вимогам закону відповідає.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України за обставин, викладених у вироку обґрунтовані сукупністю досліджених в судовому засіданні й наведених у вироку доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України підтверджуються наступними письмовими доказами:

- заявою Народного депутата України ОСОБА_16 про кримінальні правопорушення від 16.10.2014, якою повідомлено про обставини вчинення суддею Апеляційного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України;

- зверненням Голови Вищої кваліфікаційної комісії суддів України ОСОБА_17 від 14.02.2015, в якому повідомлено, що Указами Президента РФ від 13.11.2014 за № 719, від 19.12.2014 за № 786 «Про призначення суддів федеральних судів» та від 02.01.2015 за № 4 «Про призначення суддів федеральних судів, про представників Президента РФ в кваліфікаційних колегіях суддів суб`єктів РФ і про затвердження складу президії Далекосхідного окружного військового суду» призначено суддів Автономної Республіки Крим для здійснення правосуддя від імені Російської Федерації, серед яких є раніше призначений на посаду судді відповідно до законодавства України - ОСОБА_8 , який здійснює правосуддя від імені РФ без припинення статусу судді відповідно до законів України, що є порушенням присяги та його дії містять ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України;

- згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002417 від 15.09.2016, було внесено відомості щодо кримінального правопорушення, вчиненого суддею Апеляційного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 111 КК України;

- повідомленням від 22.05.2015 про підозру ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 11 КК України, тобто в діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, а саме: наданні іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України;

- публікаціями в газеті «Урядовий Кур`єр» від 31.05.2016 про виклик ОСОБА_8 для проведення процесуальних та слідчих (процесуальних) дій;

- Постановою Верховної Ради України від 11.07.2002 № 107-IV, якою відповідно до пункту 27 статті 85, частини 1 статті 128 Конституції України обрано на посаду судді Апеляційного суду Автономної Республіки Крим ОСОБА_8 безстроково;

- поданням заступника начальника відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях управління з питань представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії злочинності та корупції на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України ОСОБА_18 від 10.07.2015 про надання згоди на затримання судді Апеляційного суду АР Крим ОСОБА_8 та обрання стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою;

- листом голови Верховного Суду України ОСОБА_19 за № 202-1247/0/8-16 від 25.03.2016, яким повернуто подання Генеральної прокуратури України про надання згоди на затримання та обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (арешт) громадянина України ОСОБА_8 , оскільки останній з 2 кварталу 2014 року не здійснює фактично правосуддя від імені Української держави, не виконує своїх обов`язків українського судді та не отримує суддівської винагороди з державного бюджету України, у зв`язку з тим, що перебуває на окупованій території та здійснює правосуддя від імені іншої держави, що свідчить про свідоме розірвання ним стосунків із судовою владою України і про втрату статусу судді України, тому для затримання ОСОБА_8 та обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не вбачається потреби на отримання згоди Верховної Ради України;

- Постановою Голови Верховної Ради України від 19.04.2016 № 1163-VІІІ, якою відповідно до пункту 5 частини 5 статті 126 Конституції України звільнено ОСОБА_8 з посади судді апеляційного суду Автономної Республіки Крим, у зв`язку з порушенням присяги судді;

- інформацією з Департаменту контррозвідки СБ України від 14.06.2016 за № 212/8-22047, з якої вбачається, що підозрюваний у кримінальному провадженні суддя Апеляційного суду АР Крим ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , робоче місце якого знаходиться за адресою: АР Крим, м. Сімферополь, вул. Павленка, 2, постійно перебуває на території Автономної Республіки Крим;

- інформацією з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України за № 18-2153/15 від 16.02.2015, з якої вбачається, що із 492 суддів місцевих та апеляційних судів Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України звернулося лише 53 суддів місцевих та апеляційних суддів із заявами про переведення до інших судів на території України, серед яких відсутній суддя Апеляційного суду АР Крим ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- інформацією з Вищої ради юстиції за № 112/0/9-15 від 12.01.2015, з якої вбачається, що суддя Апеляційного суду АР Крим ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутній у списках суддів місцевих та апеляційних судів Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, які подали на розгляд до Вищої ради юстиції заяви про звільнення з посад за загальними обставинами;

- рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України № 3009/дн-15 від 10.11.2015, яким направлено до Вищої ради юстиції висновок щодо встановлених Вищою кваліфікаційною комісією суддів України фактів, які свідчать про порушення суддями присяги та рекомендовано Вищій раді юстиції розглянути питання про звільнення з посади судді Апеляційного суду АР Крим ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з підстав, передбачених пунктом 5 частини 5 статті 126 Конституції України;

- рішенням Вищої ради юстиції за № 1206/о/15-15 від 24.12.2015, яким внесено подання Президентові України про звільнення ОСОБА_8 , 1965р. народження, який Постановою Верховної Ради України від 11.07.2002 № 107-IV обраний безстроково суддею Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, за порушення присяги;

- протоколом огляду інтернет-видань від 07.04.2015, яким здійснено огляд в мережі Інтернет сайту «Президента Російської Федерації» за посиланням: https://www.kremlin.ru., де знаходиться Указ Президента РФ № 719 від 13.11.2014 «О назначении судей федеральных судов», яким призначено ОСОБА_8 на посаду судді Верховного Суду Республіки Крим;

- протоколом огляду від 02.02.2015, яким оглянуто інформацію, яка міститься на інтернет-сайтах, посилання на які є у зверненні ОСОБА_20 ;

- інформацією з Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України від 02.01.2020 за № 6.5-53/6-20, з якої вбачається, що за відомостями бази даних ДМС ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 11.10.2011 документований паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий Центральним РВ Сімферопольського МУ ГУ МВС України в АР Крим, 25.12.2012 документований паспортом громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 (орган, що видав - 0103), місце проживання ОСОБА_8 станом на 25.12.2012 значиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- публікаціями в газеті «Урядовий Кур`єр» від 15.02.2022 від 09.07.2022 про виклик ОСОБА_8 для проведення слідчих (процесуальних) дій;

- протоколом огляду інтернет-видань від 30.06.2022, яким оглянуто в мережі Інтернет сайт «Судебные и нормативные акты РФ» за посиланням: https://sudact.ru/, де за пошуком «Судья - ОСОБА_8 » знайдено 308 документів «Апелляционных постановлений - Верховный Суд Республики Крым (Республика Крым) - Уголовное», зокрема, по справам № 1-159/2020 22К-1156/2020 від 28.04.2020, № 1-158/2020 22К-1157/2020 від 28.04.2020, № 22-898/2020 3/10-31/2020 від 22.04.2020, № 22К-1002/2020 3/2-49/2019 від 16.04.2020, № 22К-1025/2020 3/2-166/2019 від 16.04.2020, № 22-3013/2015 від 03.11.2015, № 22-3002/2015 від 29.10.2015, № 22-2439/2015 від 08.09.2015, № 22-2039/2015 від 30.05.2014, № 22-2045/2015 від 20.01.2014, які створені Верховним Судом Республіки Крим та прийняті на підставі законодавства РФ колишнім суддею Апеляційного суду АР Крим ОСОБА_8 ;

- протоколом огляду інтернет-видань від 13.07.2022, яким оглянуто в мережі Інтернет сайт за посиланням: https://www.kremlin.ru/, на якому міститься документ «Федеральный конституционный закон от 21.03.2014г. № 6-ФКЗ О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субьектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя», яким Республіка Крим приймається до складу Російської Федерації;

- протоколом огляду інтернет-видань від 13.07.2022, яким оглянуто в мережі Інтернет сайт за посиланням: https://www.kremlin.ru/, на якому міститься документ «Федеральный закон от 23.06.2014г. № 154-ФЗ О создании судов Российской Федерации на территориях Республики Крым и города федерального значения Севастополя и о внесении изменений в отельный законодательный акт Российской Федерации», яким прийнято рішення про утворення так званого «Верховного суду Республики Крым»;

- протоколом огляду інтернет-видань від 13.07.2022, яким оглянуто в мережі Інтернет сайт за посиланням: https://www.kremlin.ru/, де знаходиться «Указ Президента РФ О назначении судей федеральных судов № 786 от 19.12.2014г.», яким ОСОБА_8 призначено на посаду «судьи Верховного суда Республики Крым»;

- повідомлення від 14.07.2022 про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону №2341-ІII від 02.02.2014), тобто у вчиненні державної зради, тобто умисному діянні на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості України, а саме: наданні іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України;

- постановою старшого слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу управління з питань представництва інтересів громадянина або держави в суді, протидії злочинності та корупції на тимчасово окупованій території півострова Крим Генеральної прокуратури України ОСОБА_23 від 11.08.2015, відповідно до якої ОСОБА_8 оголошено у розшук;

- постановою прокурора відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, що поширює свою діяльність на Автономну Республіку Крим та місто Севастополя прокуратури Автономної Республіки Крим та міста Севастополя ОСОБА_24 від 13.07.2022, відповідно до якої ОСОБА_8 залучено захисника для здійснення захисту за призначенням.

Дослідивши та проаналізувавши докази, суд першої інстанції встановив, що з огляду на ст. 4 Конституції України в Україні, норми Закону України «Про громадянство України», Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ОСОБА_8 по теперішній час залишається громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати ОСОБА_8 громадянства України.

Крім того, громадянин України ОСОБА_8 у період окупації АР Крим по день звільнення з посади, тобто з 20 лютого 2014 року формально-юридично мав статус судді Апеляційного суду АР Крим та не будучи у встановленому законами України порядку звільненим з посади судді, ОСОБА_8 як «суддя» незаконно створеного «Верховного суду Республіки Крим» здійснював «правосуддя» на окупованій території України від імені іноземної держави - РФ, керуючись її матеріальним та процесуальним правом, а з призначенням у грудні 2014 року на посаду «судді Верховного суду Республіки Крим» прийняв на себе на окупованій території України повноваження судді іншої держави - РФ, яка окупувала та незаконно анексувала цю територію.

Суд вказав, що здійснення ОСОБА_8 за таких умов «правосуддя» від імені РФ свідчить про порушення ним вимог ст. 65 Конституції України, присяги судді, оскільки забезпечувало становлення та зміцнення окупаційної влади РФ шляхом утворення та функціонування незаконно створених окупаційних органів судової влади РФ на окупованій території України, виконання функцій представника окупаційної судової влади РФ з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, а отже надання ним допомоги РФ в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України.

Також суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_8 мав достатній рівень освіти, спеціальних знань і життєвого досвіду для усвідомлення ним фактів активної підривної діяльності РФ проти України шляхом окупації та подальшої анексії території України в АР Крим; під час здійснення «правосуддя» від імені РФ та ухвалення «судових рішень» окупаційних органів судової влади він використовував матеріально-технічну базу Апеляційного суду АР Крим та інтелектуальні здібності «судді» (теоретичні знання, практичні навички).

За таких обставин, суд першої інстанції зробив висновок про те, що ОСОБА_8 , будучи громадянином України та суддею Апеляційного суду АР Крим, умисно, з 20 лютого 2014 року забезпечив становлення та зміцнення окупаційної влади РФ шляхом безпосередньої участі в утворенні та функціонуванні незаконно створених окупаційних органів судової влади РФ на окупованій території України (АР Крим), виконання функцій представника окупаційної судової влади РФ з метою недопущення контролю української влади на території АР Крим, надавши цим допомогу РФ в проведенні підривної діяльності проти України на шкоду суверенітетові та територіальній цілісності України, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 111 КК України - державну зраду, об`єктивна сторона якої вважається закінченою саме з моменту, коли особа почала надавати допомогу ворогові, в даному випадку, з 20 лютого 2014 року.

Всі перелічені джерела інформації, що надані стороною обвинувачення і досліджені безпосередньо в суді докази, взаємопов`язані і в сукупності підтверджують всі обставини, що підлягають доказуванню, ними встановлено подію кримінальних правопорушень, винуватість обвинуваченого та інші обставини, зазначені у ст. 91 КПК України, вони зібрані у порядку, встановленому ст. 93 КПК України, жодних обставин, передбачених ст. 87 КПК України, з якими закон пов`язує недопустимість доказів як таких, що отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини судом не встановлено.

Таким чином, суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, визнав зазначені докази належними, допустимими, достовірними і в сукупності достатніми для прийняття рішення та обґрунтовано, на думку колегії суддів, дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України, поза розумним сумнівом.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_8 набув громадянство рф, державною мовою якої є російська, а тому підозра, обвинувальний акт та вирок суду мали бути перекладені на російську мову, що свідчило б про забезпечення права на захист останнього, то колегія суддів вважає їх неспроможними, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 4 Конституції України в Україні існує єдине громадянство.

Згідно з положеннями Закону України від 18 січня 2001 року № 2235-III «Про громадянство України», який визначає підстави і порядок набуття та припинення громадянства України, законодавство у цій сфері ґрунтується на принципах: єдиного громадянства, якщо громадянин України набув громадянство іншої держави, то у правових відносинах з Україною визнається лише громадянином України; неможливості позбавлення громадянина України громадянства України; визнання права громадянина України на зміну громадянства; збереження громадянства України незалежно від місця проживання (ст. 2).

Громадянство України припиняється внаслідок виходу з громадянства України за клопотанням громадянина України та втрати громадянства України внаслідок добровільного набуття повнолітнім громадянином України громадянства іншої держави (статті 17 - 19).

При цьому, вихід із громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України, а не допускається, якщо особі в Україні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатися із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто. Датою припинення громадянства України у всіх випадках є дата видання відповідного Указу Президента України (статті 18 та 19).

Громадянин України, який подав заяву про вихід з громадянства України або щодо якого оформляється втрата громадянства, до видання указу Президента України про припинення громадянства України несе всі обов`язки громадянина України (ст. 20).

Водночас, відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України від 15 квітня 2014 року № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною і не є підставою для втрати громадянства України.

Колегія суддів при цьому бере до уваги, що законодавство РФ визначає підстави набуття та припинення громадянства РФ, проте, не може вирішувати питання припинення громадянства іншої країни, у тому числі України.

Таким чином, враховуючи приписи ст. 4 Конституції України, статей 2, 17 - 20 Закону України «Про громадянство України», ч. 4 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», дотримуючись проголошеного в Україні визнання права громадянина України на зміну громадянства у встановленому порядку, ОСОБА_8 по теперішній час залишається громадянином України незалежно від місця його проживання. Примусове автоматичне набуття ним як громадянином України, який проживає на тимчасово окупованій території, громадянства РФ не визнається Україною, відтак не може бути підставою для втрати ним громадянства України.

Крім того, згідно із листом Адміністрації Президента України від 28.09.2016 № 03-01/3021 на запит Офісу Генерального прокурора від 02.09.2016, що досліджений під час судового розгляду, ОСОБА_8 не звертався із клопотанням про вихід із громадянства України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника щодо необхідності перекладу підозри, обвинувального акту та вироку суду на російську мову у зв`язку із набуттям ОСОБА_8 громадянства іншої держави, не можна вважати слушними.

Більш того, через оголошену ОСОБА_8 у межах цього провадження підозру у вчиненні злочину не допускається і його вихід із громадянства України.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про необхідність виключення з обвинувачення обставин про причетність ОСОБА_8 до надання допомоги окремим представникам іноземної держави, відсутність дій на шкоду недоторканності України, участь у посяганнях на територію України, а також посилання на те, що його підзахисний не вчиняв дій, які б містили ознаки інкримінованого йому злочину, тим паче у формі підривної діяльності, то колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки, сукупність досліджених судом першої інстанції доказів доводить, що ОСОБА_8 , реалізовуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення державної зради, з метою заподіяння шкоди територіальній цілісності України та становлення і зміцнення окупаційної влади, в порушення вимог ст. 65 Конституції України, якою передбачено обов`язок громадян України захищати, незалежність та територіальну цілісність України, порушуючи присягу судді в частині неупередженого, незалежного, справедливого та кваліфікованого здійснення правосуддя від імені України, керуючись принципом верховенства права, підкоряючись лише закону, та не вчинення дій, що порочать звання судді або підривають авторитет правосуддя, ОСОБА_8 будучи суддею та відповідно до постанови Верховної Ради України №107-ІV від 11.07.2002 займаючи посаду судді Апеляційного суду Автономної Республіки Крим, маючи достатній рівень освіти, спеціальних знань, життєвого та професійного досвіду для розуміння факту здійснення підривної діяльності проти України представниками, у тому числі незаконно утворених судових органів та органів державної влади РФ, та неможливість відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави, бажаючи допомогти в проведенні цієї підривної діяльності та зробити свій особистий внесок в утворення та функціонування в АР Крим системи незаконних судових органів РФ, учинив дії щодо надання допомоги у здійсненні підривної діяльності проти України.

Зокрема, достовірно знаючи про тимчасову окупацію Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, в порушення вимог Конституції та законів України, маючи тривалий стаж роботи суддею, а тому достовірно знаючи, розуміючи та усвідомлюючи незаконність дій Верховної Ради АР Крим та Російської Федерації щодо приєднання території АР Крим та м. Севастополя до складу Російської Федерації, усвідомлюючи, що так званий «Верховний суд Республіки Крим» відповідно до положень статті 64 Конституції є незаконно створеним органом, діючи добровільно та умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності України, бажаючи допомогти іноземній державі та її представникам у проведенні підривної діяльності проти України, з метою зміцнення та посилення заходів тимчасової окупації території АР Крим, діючи в інтересах Російської Федерації, перебуваючи в м. Сімферополі АР Крим упродовж березня-грудня 2014 року продовжив роботу у складі незаконного органу судової влади Російської Федерації на території АР Крим на посаді так званих «громадян, які заміщають посади суддів судів, що діють на територіях Республіки Крим та міста федерального значення Севастополя», внаслідок чого у подальшому, Указом Президента Російської Федерації ОСОБА_13 від 19.12.2014 року №786 був призначений на посаду судді незаконно утвореного Апеляційного суду Республіки Крим, чим надав допомогу представникам іноземної держави у переході судової системи України, яка діяла на території півострова Крим, на відправлення правосуддя на підставі законодавства іноземної держави - Російської Федерації.

Крім того, перебуваючи в приміщенні так званого «Верховного суду Республіки Крим» по вул. Павленка, буд. 2, м. Сімферополь, Автономна Республіка Крим, діючи в інтересах Російської Федерації, керуючись нормами Кримінально-процесуального кодексу РФ, 20.02.2014 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційне рішення» у справі № 22-2045/2015, 30.05.2014 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційну постанову» у справі № 22-2039/2015, 08.09.2015 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «постанову» у справі № 22-2439/2015, 29.10.2015 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «вирок» у справі № 22-3002/2015, 03.11.2015 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційну постанову» у справі № 22-3013/2015, 16.04.2020 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційну постанову» у справі № 3/2-166/2020, 16.04.2020 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційну постанову» у справі № 3/2-49/2020, 22.04.2020 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційну постанову» у справі № 3/10-31/2020, 28.04.2020 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційну постанову» у справі № 1-158/2020, 28.04.2020 року, точний час досудовим розслідуванням не встановлено, виніс «апеляційну постанову» у справі № 1-159/2020.

При цьому, посилання захисника на умови, які існували в АР Крим в той час, а також на положення ст. 40 КК України, якою передбачено, що не є злочином дія або бездіяльність особи, яка заподіяла шкоду право охоронюваним інтересам вчиненим під безпосереднім впливом фізичного примусу, внаслідок якого особа не може керувати своїми вчинками, колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи, що згідно із листами Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 16 лютого 2015 року № 18-2153/15 та Вищої ради юстиції, 53 судді судів АР Крим звернулось з заявами про переведення на материкову частину України, а 33 судді з заявами про звільнення з посади, що на переконання колегії суддів свідчить про те, що і обвинувачений не був позбавлений можливості подати відповідну заяву, або безпосередньо прибути на неокуповану частину території України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що встановлені судом першої інстанції фактичні обставини кримінального провадження та характер дій ОСОБА_8 спростовують доводи захисника в цій частині, оскільки досліджена сукупність доказів переконливо свідчить, що ОСОБА_8 , будучи громадянином України, порушуючи Конституцію України та закони України сприяв у переході судової системи України на законодавство іноземної держави - рф та відправляв рішення від її імені, отже умисно на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності України надав іноземній державі та її представникам допомоги в проведенні підривної діяльності проти України.

Безпідставними є і посилання захисника в апеляційній інстанції про недопустимість доказів, зокрема протоколів огляду Інтернет ресурсів (сайтів), де були викладені нормативні документи, якими було призначено на посаду судді якусь особу, із прізвищем та ініціалами, що співпадали із даними обвинуваченого, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 КПК України слідчими (розшуковими) діями є дії, спрямовані на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів.

Як вбачається з матеріалів справи, огляд Інтернет ресурсів (сайтів), в тому числі і тих на які посилається захисник, здійснено з дотриманням вимог ст. 237 КПК України та зафіксовано (за допомогою функцій скріншоту та друку) зміст відображеної у них, як електронних документах, інформації, що підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

Підстав для визнання протоколів, якими здійснено огляд інтернет - сайтів недопустимими і неналежними доказами колегія суддів не вбачає, оскільки взята в якості доказів інформація міститься на офіційних інтернет-ресурсах і є загальнодоступною в мережі Інтернет. Не може свідчити про недопустимість цих протоколів і посилання захисника на відсутність проведеної у справі портретної або почеркознавчої експертизи.

Посилання захисника на неналежність Рішення органів України про допущення дисциплінарного проступку у зв`язку з необізнаністю обвинуваченого у розгляді даного питання, колегія суддів до уваги не бере, оскільки рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10.11.2015 № 3009/дн-15 та рішення Вищої ради юстиції від 24.12.2015 № 1206/о/15-15 є чинними і згідно вимог кримінального процесуального закону оцінювати їх законність не входить до повноважень колегії суддів.

Покладені в основу вироку докази у своїй сукупності узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності, відповідають вимогам належності та допустимості й не містять розбіжностей або суперечностей, які б могли вплинути на правильність висновку суду щодо винуватості ОСОБА_8 у вчиненні злочину.

Відповідає вимогам статті 65 КК України і призначене ОСОБА_8 судом першої інстанції покарання, розмір якого обраний з урахуванням характеру і ступеню тяжкості вчиненого ним злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжкого злочину, дані про особу обвинуваченого, його вік, ставлення до вчиненого, який свідомо розірвавши всі правові стосунки з державою, яка надала йому право діяти від її імені, відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

Врахувавши зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції призначив ОСОБА_8 покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів, в межах, установлених санкцією інкримінованої статті, відповідно до положень КК України.

Посилання в апеляційній скарзі захисника на те, що судом першої інстанції при призначенні покарання не в повному обсязі було враховано дані про особу обвинуваченого, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження, оскільки суд першої інстанції врахував всі обставини, які враховуються при призначенні покарання, передбачені статтею 65 КК України, надав їм правову оцінку і призначив обвинуваченому ОСОБА_8 таке покарання, яке є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.

Будь-яких істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б були підставами для скасування чи зміни судового рішення, колегією суддів не встановлено.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість ухваленого судом вироку щодо ОСОБА_8 , а також про безпідставність доводів апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 - залишити без задоволення.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року щодо ОСОБА_8 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим в той самий строк з моменту отримання судового рішення.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4