печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2025 року

Слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва: ОСОБА_1

при секретарі: ОСОБА_2 ,

за участю:

особи, яка подала клопотання, адвоката: не з`явилася,

прокурора: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві провадження за клопотанням адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Центаріс» про скасування арешту майна, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2023 у справі №757/55933/23-к у кримінальному провадженні № 0004959 від 17.11.2017,-

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_3 звернулася до слідчого судді в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Центаріс» із клопотанням про скасування арешту майна, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2023 у справі №757/55933/23-к у кримінальному провадженні №0004959 від 17.11.2017, а саме: квартири, загальною площею 378.7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування клопотання адвокат ОСОБА_3 зазначає, що за змістом ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2023 у справі №757/55933/23-к йдеться, що невстановленими досудовим розслідуванням особами вчинено ряд протиправних дій, які направлені на незаконне заволодіння нерухомим майном, зокрема паркомісцями та земельною ділянкою. При цьому, останніми було використано судові документи, зокрема, ухвалу Голопристанського районного суду Херсонської області про затвердження мирової угоди від 06.12.2018 року у справі №654/3782/18. Разом з тим, досудовим слідством встановлено, що зазначеним Голопристанським районним судом Херсонської області в цей же період часу, а саме 06.12.2018 року в іншій справі №654/3787/18 винесено ухвалу про затвердження мирової угоди, за результатами якої визнано право власності на об?єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності начебто належала ОСОБА_4 .

Відтак, нерухоме майно - квартиру за адресою:

АДРЕСА_1 , постановою від 19.10.2018 року визнано речовим доказом.

Саме з метою збереження речового доказу на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 накладено арешт.

Разом з тим ТОВ «Центаріс» є власником зазначеного нерухомого майна, постановою Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі №756/10790/21 постановлено, що саме ТОВ «Центаріс» є законним власником нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та відмовлено в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2028, укладеного між ОСОБА_5 та ТОВ «Центаріс».

Відтак питання неналежності потерпілій у кримінальному провадженні ОСОБА_4 арештованого майна встановлено в судовому порядку. За таких обставин відпала необхідність в арешті даного нерухомого майна з метою збереження речового доказу.

Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України, під час розгляду клопотання фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів не здійснювалось.

В судове засідання особа, яка подала клопотання - адвокат ОСОБА_3 не з`явився, про день, час, місце розгляду скарги повідомлений у встановленому законом порядку. На адресу суду надійшла заява адвоката ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ТОВ «Центаріс» про розгляд клопотання за її відсутності, вимоги клопотання підтримала та просила задовольнити.

Прокурор в судове засідання не з`явився, на адресу суду подав письмові заперечення проти задоволення клопотання.

Згідно ч. 1 ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених КПК України.

За таких обставин, слідчий суддя визнав можливим прийняти рішення по суті доводів та вимог клопотання за відсутності в судовому засіданні особи, яка подала клопотання, та прокурора, на підставі наявних матеріалів.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя дійшов наступного висновку.

Слідчим відділом Печерського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, знаходяться матеріали кримінального провадження №0004959 від 17.11.2017, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. ч. 2, 3, 4 ст.190, ч. 4 ст. 358, ч.ч. 1, 2 ст. 375, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ст. 255, ч. ч. 1, 3 ст. 209, ч. 2 ст. 364; ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України

В рамках вказаного кримінального провадження ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2023 у справі №757/55933/23-к у накладено арешт на квартиру, загальною площею 378.7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

При цьому, згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди. У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу .

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна у відповідності до ст.ст. 94, 132, 173 КПК України слідчий суддя повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу арешту майна; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального судочинства.

19.10.2018 у кримінальному провадженні №0004959 від 17.11.2017 квартира, загальною площею 378.7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 має статус речового доказу.

Згідно ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2023 у справі №757/55933/23-к арешт на майно накладено з метою забезпечення збереження речових доказів.

Разом з тим, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України, та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Арешт на майно накладено 07.12.2023, описані в ухвалі слідчого судді фактичні обставини справи стосуються подій, які відбулися в 2018 році та стосуються наступних обставин: ОСОБА_7 використовуючи ключ доступу державного реєстратора філії КП КОР «Аквабіоресурси», виданого на ім`я ОСОБА_8 , 10.12.2018 о 19.52 год., діючи на виконання спільного для всіх учасників злочинної організації плану, спрямованого на легалізацію незаконного походження об`єкту нерухомого майна, а також керуючись спільною метою приховання незаконного походження об`єкта нерухомого майна, перебуваючи у невстановленому досудовим розслідуванням місці, вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відомості про власника двоповерхової будівлі, загальною площею 378,7кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 , якому цей об`єкт нерухомості ніколи не належав.

Разом з тим, Постановою Верховного Суду від 30.04.2025 у справі №756/10790/21 постановлено, що саме ТОВ «Центаріс» є законним власником нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та відмовлено в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 30.12.2028, укладеного між ОСОБА_5 та ТОВ «Центаріс».

Відтак питання неналежності арештованого майна встановлено в судовому порядку.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява №31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява №48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A №52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A №98).

Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Статтею 28 КПК України передбачено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Критерії для визначення розумності строків кримінального провадження визначені ч. 3 ст. 28 КПК України, однак він має бути об`єктивно необхідним для прийняття процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень.

Разом з тим в судовому засіданні слідчому судді органом досудового розслідування не доведено об`єктивних підстав подальшого обмеження права власності особи, яка не має статусу підозрюваного у кримінальному провадженні, а перебування вказаного майна в статусі речового доказу є самодостатньою підставою для обмеження власника майна у користуванні праві власності на останнє.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, продовження заходів забезпечення кримінального провадження, як упродовж досудового розслідування так і судового розгляду, ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи та її судового розгляду зменшуються ризики, які стали підставою для застосування заходу забезпечення кримінального провадження, відповідно зі спливом певного часу орган досудового розслідування має навести додаткові доводи в обґрунтування наявних ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстави для подальшого втручання у права особи в тому числі щодо позбавлення або обмеження права власності.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України до повноважень слідчого судді належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.

Оцінюючи вищевказані обставини в їх сукупності слідчий суддя приходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання в частині скасування арешту зазначеного майна з метою забезпечення "справедливого балансу" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту прав конкретної особи.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 107, 170, 174, 307, 309, 532 Кримінального процесуального кодексу України, -

У Х В А Л И В :

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , який діє в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Центаріс» про скасування арешту майна, накладеного на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2023 у справі №757/55933/23-к у кримінальному провадженні № 0004959 від 17.11.2017,- задовольнити.

Скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 07.12.2023 у справі №757/55933/23-к у кримінальному провадженні № 0004959 від 17.11.2017 на квартиру, загальною площею 378.7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвалу можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.

Слідчий суддя ОСОБА_1