КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 761/3089/25 Слідчий суддя в суді першої інстанції - ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/2659/2025 Суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року про арешт майна,

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року задоволено клопотання прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000170 від 29.01.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212 КК України.

Накладено арешт на майно, що було вилучене 14.01.2025 року за результатом проведення обшуку транспортного засобу Mercedes - Benz GLK 250, д.н.з. НОМЕР_1 , а саме: ноутбук ASUS, s/n: MANXCV07051841D та мобільний телефон CUBOT, IMEI: НОМЕР_2 та IMEI 2: НОМЕР_3 , які належать ОСОБА_6 .

Не погоджуючись з прийнятим рішенням слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, у якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/3089/25 від 29.01.2025 року і постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР №0000170 від 29.01.2024 року.

На обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що з врахуванням норми п. 4 ч. 2 ст. 396 КПК України оскаржувана ухвала слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 761/3089/25 від 29.01.2025 року є незаконною і необґрунтованою, тому підлягає скасуванню.

Скаржник вважає, що під час розгляду клопотання суддею не встановлено наявність обґрунтованої підозри, а також причетність ОСОБА_6 до обставин, що розслідуються у кримінальному провадженні.

Слідчою суддею безпідставно не враховано той факт, що ОСОБА_6 не виконує функції менеджера, а займає посаду інженера з комп`ютерних систем, що підтверджується наданою суду копією наказу про прийняття на роботу.

Задовольняючи клопотання про накладення арешту на мобільний телефон та комп`ютер, судом не враховано положення абз. 2 та 3 ч. 2 ст. 168 КПК України, згідно яких тимчасове вилучення комп`ютерних систем, мобільних терміналів систем зв`язку для вивчення фізичних властивостей, які мають значення для кримінального провадження, здійснюється лише у разі, якщо вони безпосередньо зазначені в ухвалі суду.

Забороняється тимчасове вилучення комп`ютерних систем, мобільних терміналів систем зв`язку, крім випадків, коли їх надання разом з інформацією, що на них міститься, є необхідною умовою проведення експертного дослідження, або якщо такі об`єкти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення чи є засобом або знаряддям його вчинення, а також якщо доступ до них обмежується їх власником, володільцем або утримувачем чи пов`язаний з подоланням системи логічного захисту.

Посилається на те, що телефон та комп`ютер, на який накладено арешт оскаржуваною ухвалою, не відповідають жодній із вимог, визначених абз. 3 ч. 2 ст. 168 КПК України:

1) їх надання разом з інформацією, що на них міститься, не є необхідною умовою проведення експертного дослідження (докази зворотнього в матеріалах справи відсутні);

2) вони не отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення та не є засобом або знаряддям його вчинення (докази зворотнього в матеріалах справи відсутні);

3) доступ до телефону та комп`ютеру не обмежується його власником, володільцем або утримувачем та не пов`язаний з подоланням системи логічного захисту (як підтверджується протоколом обшуку, докази зворотнього в матеріалах справи відсутні).

Так само, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що вилучені комп`ютер чи телефон відповідають критеріям, визначеним ст. 98 КПК України: вони не були та не могли бути знаряддям вчинення злочину, що розслідується, чи зберегти на собі його сліди; на них не містяться відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження; вони не є об`єктом кримінально протиправних дій, не набуті кримінально протиправним шляхом та не отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

При прийнятті оскаржуваного рішення слідчою суддею не враховано ту обставину, що ухвалою від 19.12.2024 року клопотання детектива про надання дозволу на обшук було задоволено частково, надано дозвіл на відшукання та вилучення виключно тих комп`ютерів та мобільних телефонів, які містять дані про постачання військового одягу та аксесуарів.

При цьому, вилучені у ОСОБА_6 ноутбук та мобільний телефон згаданим критеріям не відповідають.

Як випливає з протоколу обшуку, огляд вмісту мобільного телефону та ноутбуку не проводився, інші докази щодо змісту інформації на мобільному телефоні та комп`ютері, наявності/відсутності видалених файлів - в матеріалах справи також відсутні.

Не містять матеріали справи й інформації щодо обмеження власником доступу до вмісту телефону, що свідчить про той факт, що орган досудового розслідування мав реальну можливість оглянути вміст телефону і ноутбука та надати суду докази відповідності вилученого майна вимогам ст. 98 КПК України, проте не зробив цього.

Апелянт звертає увагу, що приймаючи оскаржуване рішення, слідча суддя взяла до уваги постанову про визнання речовим доказом вилученого майна.

Разом з цим, постанова про визнання речовим доказом, згідно усталеної практики ВС, є так званими «процесуальним документом»/«змагальним документом» та не є доказом в розумінні ст. 84 КПК України.

Відтак, висновки суду про те, що вилучений телефон та ноутбук мають ознаки речового доказу не відповідають фактичним обставинам справи.

Так само не відповідають фактичним обставинам справи висновки суду про те, що ОСОБА_6 є менеджером TOB «МІК», оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження цього факту та наявна копія наказу про призначення ОСОБА_6 на посаду інженера з комп`ютерних систем.

Зазначає, що всупереч прямій вимозі КПК України слідчим суддею не було повернуто прокурору клопотання про арешт, що є грубим порушенням вимог КПК України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучене, у випадках, передбачених ч. 6 ст. 173 КПК України.

Згідно ч. 6 ст. 173 КПК України ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено.

Всупереч вимогам КПК України слідчим суддею не постановлено ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна протягом 72 годин. З дня надходження до суду клопотання (16.01.2025) до дня постановлення ухвали (29.01.2025) минуло більше, ніж 72 години, що є грубим порушенням вимог КПК України, яке призвело до порушення законних прав та інтересів ОСОБА_6 .

На думку представника власника майна, наведені вище обставини свідчать про наявність істотних порушень вимог КПК України під час розгляду клопотання про арешт майна, що призвело до прийняття необґрунтованого та незаконного рішення слідчим суддею, а тому в сукупності з іншими доводами апеляційної скарги наявні підстави для скасування оскаржуваної ухвали.

Адвокат посилається і на те, що слідчим суддею під час розгляду справи № 761/3089/2025 не повністю досліджено обставини щодо 1) змісту кримінальних правопорушень, що розслідуються у межах кримінального провадження №0000170, 2) причетність до обставин, що розслідуються, ОСОБА_6 як особи, на майно якої накладено арешт, 3) відповідність тимчасово вилученого майна критерію речового доказу (ст. 98 КПК України), зокрема чи містять вилучені речі відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також інші обставини, визначені цій апеляційній скарзі.

Обгрутовуючи клопотання про поновлення строку, адвокат ОСОБА_7 зазначає про те, що у судовому засіданні 29.01.2025 року слідчим суддею Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 проголошено вступну та резолютивну частину ухвали у справі № 761/3089/25.

Вказує, що повний текст ухвали вручено представнику ОСОБА_6 лише 07.03.2025 року.

При цьому, апеляційна скарга подається в (розумний) 5-денний строк після отримання повного тексту оскаржуваної ухвали, тому заявляється відповідне клопотання про поновлення пропущеного із поважних причин строку подання апеляційної скарги.

В судове засідання власник майна не з`явився, про дату, час та місце судового засідання його повідомлено у встановленому законом порядку, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, думку прокурора ОСОБА_8 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно статей 7, 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VIII від 02 червня 2016 року кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом.

Доступність правосуддя для кожної особи забезпечується відповідно до Конституції України та в порядку, встановленому законами України.

Учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 частини третьої статті 395 КПК України якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

За змістом частини першої статті 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 113 КПК України, будь-яка процесуальна дія під час кримінального провадження має бути виконана без невиправданої затримки і в будь-якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

До поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження належать об`єктивні обставини, що перешкодили поданню апеляційної скарги у визначені законом строки.

Дослідженням матеріалів судового провадження встановлено, що копію повного тексту оскаржуваної ухвали представником власника майна отримано 07.03.2025 року.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи представника власника майна про поважність причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, відтак пропущений апелянтом процесуальний строк підлягає поновленню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів судового провадження, Головним підрозділом детективів Бюро економічної безпеки України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000170 від 29.01.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212 КК України.

Службові особи TOB «МІК», а також ряду пов`язаних СГД, організували схему постачання спецодягу підприємствам оборонної сфери за завищеними цінами та заниженим класом якості, внаслідок чого завдали збитків державному бюджету України.

Встановлено, що посадові особи TOB «МІК» (), ТОВ «Наш Імпорт» (), ТОВ «Професійний розкрій» (), ТОВ «Югсталь» () організували схему з виготовлення та постачання спецодягу, за заздалегідь завищеними цінами та заниженого класу якості, на замовлення підприємств оборонної сфери України, у тому числі Міністерства Оборони України. При декларуванні вказаних операцій здійснюється документальне (фіктивне) оформлення податкового кредиту з ПДВ від «ризикових» підприємств з метою завищення витратної частини підконтрольних підприємств та виводу грошових коштів з обігу.

Водночас, встановлено, що ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 використовуються ряд підконтрольних підприємств, у тому числі ТОВ «МІК» (), ТОВ «Наш Імпорт» (), ТОВ «Професійний розкрій» (), ТОВ «Югсталь» (), через які здійснюється постачання імпортного товару (тканина, полотно трикотажне), а також додатково здійснюється документальне (фіктивне) формування імпортного податкового кредиту з ПДВ від «ризикових» підприємств з метою завищення витратної частини підконтрольних підприємств та виводу грошових коштів з обігу.

Надалі, ТОВ «МІК» () та ТОВ «Наш Імпорт» () за заздалегідь завищеними цінами постачає спецодяг на замовлення підприємств оборонної сфери України, внаслідок виготовлення спецодягу фактично заниженого класу якості, при цьому документально оформлюючи реалізацію спецодягу високого класу якості з пожежо та волого стійкими тканинами.

З метою завищення вартості товару, який постачається в адресу Міністерства Оборони України, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у змові з невстановленими службовими особами вказаного Міністерства використовують ряд підконтрольних підприємств.

Водночас, встановлено, що засновник та фактичний власник TOB «МІК» () та ТОВ «ЮгСталь» () ОСОБА_9 створив та налагодив діяльність ряду підприємств, зареєстрованих та пов`язаних осіб ТОВ «МІК» (), ТОВ «Наш Імпорт» (), ТОВ «Професійний розкрій» (), ТОВ «Суперформ» (), ТОВ «Югсталь» () та іноземного підприємства «Viktor Invest», м. Добрич, Болгарія та використовує їх з метою реалізації злочинної схеми, яка полягає у продажу військової форми (спецодягу), військової амуніції (аксесуарів) та готових металевих виробів підприємствам оборонної сфери України за заздалегідь завищеними цінами та фактично заниженого класу якості, з подальшим ухиленням від сплати податків шляхом проведення безтоварних операцій та виведення безготівкових коштів у готівку. Крім того він залучив до реалізації злочинного плану підлеглих осіб, та осіб, які поділяють його погляди на незаконне збагачення.

Так, у період з 01.01.2022 року по теперішній час підприємствами, підконтрольними ОСОБА_9 , ТОВ «МІК» (), ТОВ «Наш Імпорт» (), ТОВ «Професійний розкрій» (), ТОВ «Суперформ» (), ТОВ "Югсталь" () та іноземного підприємства «Viktor Invest», м. Добрич, Болгарія укладено договори (контракти) на постачання військової форми, військової амуніції (аксесуарів) та готових металевих виробів з підприємствами оборонної сфери України на суму понад 4 466 млн. грн., з них на постачання військової форми на суму 1 896 млн. грн.

Зокрема, ОСОБА_9 спільно з директором ТОВ «МІК» () ОСОБА_12 , головним бухгалтером підприємства ОСОБА_13 , заступником керівника підприємства ОСОБА_14 , виконавчим керівником підприємства ОСОБА_15 та іншими встановленими у ході слідства особами, організовано виробництво військової форми (спецодягу) силами та засобами підприємства ТОВ «МІК» () у швейних цехах на території України, яка у подальшому постачається в адресу підприємств оборонної сфери України, у тому числі Міністерства оборони України та ДП Міністерства оборони України «Державний оператор тилу».

З метою отримання прибутку, вказані особи організовують виробництво військової форми (спецодягу) фактично заниженого класу якості та надалі здійснюють постачання вказаного товару підприємствам оборонної сфери України заздалегідь з завищеними цінами та документально оформленим високим класом якості військової форми (спецодягу) з пожежо - та волого-стійкими тканинами.

З метою документального оформлення високого класу якості виготовленої військової форми (спецодягу) ОСОБА_9 вступив у злочинну змову з керівником та засновником ТОВ «Академтест» () ОСОБА_16 з метою отримання сертифікатів, до яких від імені кваліфікованих спеціалістів ТОВ «Академтест» здійснюється внесення недостовірних відомостей про нібито належну якість тканини та виготовленої ТОВ «МІК» військової форми.

У ході досудового слідства по вказаному кримінальному провадженню, відповідно проведено негласні слідчі (розшукові) дії, за результатом яких отримано зразки військової форми, виготовленої ТОВ «МІК» () та поставленої ТОВ «Наш Імпорт» () в адресу підприємств оборонної сфери України, а саме: Костюм літній польовий тип 1 з тканини тип 4 клас 7, виробник ТОВ «МІК», постачальник ТОВ «Наш Імпорт»; та Костюм спеціальний літній вид 3 тип 1, виробник ТОВ «МІК», постачальник ТОВ «Наш Імпорт».

За результатом проведених та легалізованих вказаних негласних слідчих (розшукових) дій, ініційовано та проведено Всеукраїнським ДНВЦ Стандартизації, метрології, сертифікації та захисту прав споживачів ДП «Укрметртестстандарт» () випробування, за результатами яких складено відповідні протоколи від 19.09.2024, а саме згідно висновку №2019/00848-ЛІІІВ/24 обидва комплекти Костюму літнього польового тип 1, з тканини тип 4 клас 7, не відповідають ТУ Міноборони України за показником «кількість ниток на 10 см»; згідно висновку № 2020/00849-ЛШВ/24, Костюм спеціальний літній вид 3 тип 1, не відповідає ТС Міноборони України за показником «повітропроникність».

Також, за результатом проведених негласних слідчих (розшукових) дій відповідно по вказаному кримінальному провадженню, встановлено, що з метою отримання надприбутків співвласником та фактичним керівником ТОВ «Югсталь» (код 37941143) ОСОБА_17 , спільно з фактичним головним бухгалтером підприємства ОСОБА_18 , бухгалтером підприємства ОСОБА_19 , керівником підприємства ОСОБА_20 , впродовж з 2020 року по теперішній час організовано та здійснюється незаконна діяльність з надання послуг для підприємств реального сектору економіки з формування безтоварних операцій щодо постачання металовиробів та виведення безготівкових коштів у готівку від підконтрольних СГД, у тому числі ТОВ «Югсталь» (код 37941143) на суму понад 600 млн. грн., що також підтверджується Аналітичним продуктом БЕБ України від 22.11.2024, зареєстрованим за №9.3/3.3.1/9369-24.

Крім того встановлено, що документи бухгалтерського обліку, податкової звітності, печатки, чорнові записи, комп`ютерна техніка, на якій складалися документи фінансово-господарської діяльності підконтрольних суб`єктів підприємницької діяльності, готівкові кошти, отримані від протиправної діяльності, можуть знаходитися у транспортному засобі Mercedes - Benz GLK 250, 2013 р.в., державний номер НОМЕР_1 , яка використовується ОСОБА_21 , який виконує функції менеджера ТОВ «МІК» (), що підконтрольне ОСОБА_22

14.01.2025 року детективами Бюро економічної безпеки України, на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва було проведено обшук у транспортному засобі Mercedes - Benz GLK 250, 2013 р.в., державний номер НОМЕР_1 , в ході якого було виявлено та в подальшому вилучено: ноутбук ASUS, s/n: MANXCV07051841D та мобільний телефон CUBOT, IMEI: НОМЕР_2 та IMEI 2: НОМЕР_3 , які належать ОСОБА_6 .

Вказані вилучені речі постановою детектива визнанні речовими доказами у даному кримінальному провадженні постановою детектива від 15.01.2025 року.

21 січня 2025 року (клопотання датоване 15.01.2025 року) прокурор третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000170 від 29.01.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212 КК України.

Клопотання обґрунтоване з посиланням на те, що вилучені предмети та речі являються речовими доказами та відповідають вимогам, передбаченим ст. 167 КПК України, оскільки являються засобами та знаряддям вчинення кримінального правопорушення, набуті в результаті вчинення кримінального правопорушення, а також зберегли на собі сліди вчинених кримінальних правопорушень, а тому можуть бути використані як докази фактів та обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально - протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на зміст ст. 98 КПК України, сторона обвинувачення приходить до висновку, що вилучена комп`ютерна техніка, мобільні телефони та інші речі та документи є знаряддям вчинення злочину, зберегли на собі його сліди та містять відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставини, що досліджуються в ході досудового розслідування.

Метою арешту майна у даному випадку є забезпечення збереження речових доказів, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України.

Таким чином, з метою всебічного, повного й неупередженого досудового розслідування, встановлення всіх обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню, а також з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, перетворення, передачі, відчуження речових доказів, виникла необхідність у накладенні арешту на майно.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року задоволено клопотання прокурора третього відділу процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення першого управління Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Офісу Генерального прокурора ОСОБА_23 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000170 від 29.01.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212 КК України.

Накладено арешт на майно, що було вилучене 14.01.2025 року за результатом проведення обшуку транспортного засобу Mercedes - Benz GLK 250, д.н.з. НОМЕР_1 , а саме: ноутбук ASUS, s/n: MANXCV07051841D та мобільний телефон CUBOT, IMEI: НОМЕР_2 та IMEI 2: НОМЕР_3 , які належать ОСОБА_6 .

Задовольняючи дане клопотання, подане в межах кримінального провадження про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000170 від 29.01.2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212 КК України, слідчий суддя виходив з наявності передбачених ст. 170 КПК України підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою його збереження як речових доказів у вказаному кримінальному провадженні.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою, зокрема, і збереження речових доказів.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 10 ст. 170 КПК України, арешт може бути накладено у встановленому цим КПК порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Приймаючи рішення, слідчий суддя місцевого суду зазначених вимог закону дотримався.

Так, задовольняючи дане клопотання, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав, передбачених ст. 170 КПК України, для накладення арешту на: ноутбук ASUS, s/n: MANXCV07051841D та мобільний телефон CUBOT, IMEI: НОМЕР_2 та IMEI 2: НОМЕР_3 , оскільки вказане майно в даному кримінальному провадженні відповідає критеріям, визначеним в ст. 98 КПК України та визнане речовими доказами постановою детектива від 15.01.2025 року у даному кримінальному провадженні.

При винесенні ухвали судом, у відповідності до вимог ст. 173 КПК України, були враховані наведені в клопотанні прокурора правові підстави для арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а тому слідчим суддею обґрунтовано задоволено клопотання прокурора про арешт майна, з урахуванням наявних для цього підстав, передбачених ст. 170 КПК України.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя, обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з тих підстав, що воно у встановленому законом порядку визнано речовим доказом в рамках вказаного кримінального провадження та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

На думку колегії суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту, перевірив співрозмірність втручання у права особи з потребами кримінального провадження.

Статтею 100 КПК України визначено, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України слідчий суддя накладає арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України.

Тому, з огляду на положення ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто його власник, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

З огляду на наведене та враховуючи, що судом першої інстанції ретельно перевірено майно і його відношення до матеріалів кримінального провадження, а також встановлено мету арешту майна відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України, а саме збереження речових доказів, та враховано, що для ефективного розслідування орган досудового розслідування має потребу у збереженні цього майна до встановлення фактичних обставин вчинення злочину, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на майно.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою запобігання зникненню майна, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України, не може бути арештованим майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, всупереч доводів апеляційної скарги представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 , у відповідності до вимог ст.ст. 132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно, з метою забезпечення його збереження, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню.

Незастосування в даному випадку заходу забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати доказів у провадженні і таким чином позбавить реалізації мету досудового розслідування та дотримання завдання арешту майна, передбачені ч. 1 ст. 170 КПК України.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся з порушенням строків, визначених ч. 1 ст. 172 КПК України, оскільки клопотання надійшло до суду 21.01.2025 року, а розглянуто 29.01.2025 року, однак колегія суддів вважає, що дана обставина не спростовує обґрунтованості висновків слідчого судді про накладення арешту та не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що потягло б за собою скасування оскаржуваної ухвали.

Недотримання строку, встановленого ч. 6 ст. 173 КПК України, не являється достатньою підставою для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна, відтак доводи апеляційної скарги про порушення строків розгляду клопотання не свідчать про незаконність висновків слідчого судді суду першої інстанції по суті розгляду клопотання та не являються підставою для скасування постановленої ним ухвали про накладення арешту на майно.

Твердження апелянта про непричетність ОСОБА_6 до кримінального правопорушення, не є підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Встановлені прокурором фактичні обставини кримінального правопорушення у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення про те, що вилучений ноутбук та мобільний телефон можуть бути набутими кримінально протиправним шляхом, а інформація, яка міститься на ноутбуці та телефоні, може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому зазначене майно відповідає ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речового доказу з метою збереження.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Такий висновок цілком узгоджується із правовими позиціями, наведеними у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства» № 14310/88 від 23 жовтня 1994 року суд зазначив, що «факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як і ті, що є необхідними для обґрунтування вироку чи й просто висунення обвинувачення, черга якого надходить на наступній стадії процесу кримінального розслідування».

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

З урахуванням наведеного, доводи апелянта про відсутність будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_6 є передчасними та такими, що не є предметом оцінки слідчого судді під час розгляду клопотання про арешт майна.

Колегія суддів також звертає увагу, що арешт майна з підстав передбачених ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу власника майна з можливістю арешту такого майна.

Слід зауважити і на тому, що досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, а органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі усіх причетних до вказаного кримінального правопорушення осіб.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Твердження апелянта про те, що арештоване майно не відповідає критеріям ст. 98 КПК України є безпідставними, так як встановлені прокурором фактичні обставини кримінальних правопорушень у даному кримінальному провадженні, містять сукупність підстав та розумних підозр вважати, що на даному етапі досудового розслідування є підстави для обґрунтованого припущення, що тимчасово вилучене майно, зокрема ноутбук та мобільний телефон можуть бути набутими кримінально протиправним шляхом та могли зберегти на собі сліди кримінального правопорушення, або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а отже відповідають ознакам, зазначеним в ст. 98 КПК України, що згідно ч. 3 ст. 170 КПК України дає підстави для його арешту як речових доказів з метою збереження.

При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що постанова від 15.01.2025 року про визнання майна речовими доказами носить формальний характер, так як вказана постанова детектива, а також клопотання прокурора про арешт майна, з посиланням на встановлені у кримінальному провадженні фактичні обставини кримінального правопорушення, всупереч твердженням представника власника майна, містять відповідні мотиви та підстави на обґрунтування висновку про відповідність такого майна ознакам речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, зокрема, посилання на те, що зазначене майно було набуте кримінально - протиправним шляхом та зберегло на собі сліди кримінального правопорушення, що встановлюються під час кримінального провадження.

Посилання представника власника майна на порушення органом досудового розслідування вимог ст. 168 КПК України до уваги колегією суддів не приймаються, враховуючи наступне.

Так, як убачається із клопотання слідчого, у органу досудового розслідування є достатні підстави вважати, що вилучене майно могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення або містити інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а тому, за умови доведеності прокурором наявності беззаперечних підстав для накладення арешту на вилучене майно, порушення органами слідства вимог ст. 168 КПК України не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді та відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Сукупність долучених до клопотання слідчого матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Посилання представника в апеляційній скарзі на ту обставину, що майно ОСОБА_6 не відповідає критеріям, які визначені в ухвалі від 19.12.2024 року про надання дозволу на відшукання та вилучення майна, не є визначеною законом підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт майна з цих підстав.

Як убачається з положень ч. 7 ст. 236 КПК України, вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

У відповідності до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

З урахуванням наведеного, невідповідність вилученого майна критеріям визначеним в ухвалі про надання дозволу на відшукання та вилучення майна, не є перешкодою для тимчасового вилучення такого майна та звернення у подальшому з клопотанням про його арешт, тому доводи апеляційної скарги у цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали ретельно перевірялися, проте не знайшли свого підтвердження, оскільки рішення слідчого судді ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом.

Не спростовують висновків слідчого судді і доводи апеляційної скарги про неспівмірність обмеження прав власника майна ОСОБА_6 завданням кримінального провадження, оскільки на переконання колегії суддів, слідчий суддя при вирішенні питання про накладення арешту на майно, дійшов обґрунтованого висновку про те, що в даному випадку обмеження права власності є розумним і співмірним завданням кримінального провадження, з огляду на встановлені обставини даного кримінального провадження, зважаючи на те, що на час прийняття рішення вони вимагали вжиття такого методу державного регулювання, як накладення арешту на вищезазначене майно.

Інші доводи апеляційної скарги, на які посилається апелянт, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено та не вбачаються такі і зі змісту апеляційної скарги.

При цьому колегія суддів враховує і те, що у відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170-173, 307, 309, 376, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду

п о с т а н о в и л а:

Поновити представнику власника майна ОСОБА_6 - адвокату ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року.

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 29 січня 2025 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

______________ ________________ __________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4