Житомирський апеляційний суд
Справа №273/1427/24 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Номер провадження №11-кп/4805/515/25
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції в м.Житомирі матеріали судового провадження №273/1427/24 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18.03.2025,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою продовжено дію раніше обраного обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 16 травня 2025 року включно.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову, якою обрати йому міру запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту за адресою - АДРЕСА_1 , з носінням електронного засобу контролю. При цьому, вважає, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з порушеннями вимог КПК України, як і належно не оцінено показання свідка ОСОБА_9 , на показання якої посилається прокурор в своєму клопотанні. Зазначає, що взявши до уваги ці показання свідка, суд першої інстанції порушив його право на захист. Наголошує, що суд незважаючи на попереднє судове засідання, повинен був позачергово розглянути його усне клопотання про допит зазначеного свідка, і лише після її допиту, розглядати питання продовження міри запобіжного заходу.

Заслухавши суддю доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та захисника в підтримку апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали клопотання слідчого, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання апеляційного суду, приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 судом в повній мірі дотримано вимоги ст.ст.177, 178, 183, 194, 197, 331 КПК України.

Як убачається з виділених матеріалів судового провадження №273/1427/24, в провадженні Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України.

18.03.2025 в судовому засіданні Новоград-Волинським міськрайонним судом було розглянуто клопотання прокурора Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_6 від 17.03.2025 про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.п.116-119).

Як вважає апеляційний суд, вище зазначене клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Крім того, до клопотання прокурором належно долученні відповідні копії письмових доказів, якими останній обґрунтовує свої доводи щодо необхідності продовження міри запобіжного заходу обвинуваченому. При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що безпосередньо докази винності особи, досліджуються, аналізуються та оцінюються під час судового розгляду провадження по суті.

В свою чергу, сторона захисту була відповідно ознайомлена з цим клопотанням, безпосередньо в судовому засіданні заперечувала про задоволення цього клопотання, просили застосувати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, наводивши відповідні доводи на спростування позиції прокурора, тощо. Істотних порушень вимог КПК України в цій частині не встановлено.

Вирішуючи зазначене клопотання прокурора, після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження (обвинувачений та його захисник заперечували щодо доводів клопотання прокурора, просили застосувати більш м`який запобіжний захід (а.п.133-143), суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне судове рішення, зазначивши мотиви в існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які виправдовують продовження тримання під вартою обвинуваченого.

Під час розгляду клопотання прокурора, судом першої інстанції належно досліджені доводи сторони захисту викладені безпосередньо в судовому засіданні, у тому числі, відносно відсутності доказів винності обвинуваченого, як і про зміну запобіжного заходу, тощо, цим доводам дана відповідна оцінка та належний аналіз.

В свою чергу, кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом факту винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованому йому кримінальному правопорушенні відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції при постановленні вироку.

Таким чином, апеляційні посилання обвинуваченого на відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження його вини в інкримінованому кримінальному правопорушенні в даному випадку є безпідставними.

Крім того, є безпідставними і апеляційне посилання обвинуваченого на те, що судом першої інстанції не було допитано свідка ОСОБА_9 , до розгляду клопотання прокурора, оскільки безпосередній допит цього свідка має відбутися виключно на стадії судового розгляду провадження по його суті (як то визначено судом першої інстанції а.п.142).

В свою чергу, вимога обвинуваченого висловлена в суді апеляційної інстанції щодо необхідності допиту свідка ОСОБА_9 , апеляційний судом визнається безпідставною, оскільки пояснення свідка ОСОБА_9 об`єктивно (виключно) не спростовують підстав продовження міри запобіжного заходу у даному провадженні.

Апеляційний суд зауважує, що апеляційні посилання обвинуваченого на відсутність доказів його винуватості, є явно неспроможними та виходять за межі апеляційного розгляду на даному етапі розгляду провадження в суді першої інстанції, оскільки під час розгляду провадження в суді першої інстанції в апеляційному порядку оскаржується лише продовження строку тримання під вартою.

З огляду на це, апеляційні посилання обвинуваченого на порушення судом першої інстанції його права на захист з підстав не допиту свідка ОСОБА_9 є необґрунтованими.

В свою чергу, на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають оцінці судом характеру, тяжкості та наслідків кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

При цьому, твердження обвинуваченого про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до нього альтернативного запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Апеляційний суд вважає наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою належним чином обґрунтованими та вмотивованими, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не втратили свою актуальність та не змінилися.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_9 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.111 КК України, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України відносяться до категорії особливо тяжкого, за вчинення якого передбачено покарання виключно позбавлення волі на строк 15 років або довічним позбавленням волі, з конфіскацією майна.

Крім того, слід врахувати і фактичні обставини інкримінованих злочинних дій, вчинених на школу суверенітетові, територіальній цілісності, обороноздатності та державній безпеці України, значну суспільну небезпечність цих дій, тощо.

Жодних відповідних доказів на спростування вище наведених фактів суду апеляційної інстанції - не надано.

Таким чином, апеляційний суд, вважає, що є доведеним ризик того, що ОСОБА_9 , враховуючи тяжкість можливого покарання, може переховуватися від суду.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику незаконного впливу на свідків в даному провадженні, як і вчинити інше кримінальне провадження.

При встановленні наявності вказаного ризику (незаконний вплив), апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від учасників процесу під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин, враховуючи, що на теперішній час всі учасники кримінального провадження судом ще не допитані, ризик впливу на них існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від учасників провадження та дослідження їх судом.

Крім того, за встановлених обставин, апеляційний суд вважає і доведеним процесуальний ризик вчинення інших правопорушень, оскільки, з урахуванням фактичних обставин провадження, системності та послідовності дій обвинуваченого, останній може налагодити контакти через засоби зв`язку та/або мережі Інтернет з представниками спецслужб рф та надавати їм інформацію, яка знову ж таки може бути використана на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності, обороноздатності, державній безпеці України.

Одночасно, слід врахувати і ті факти, що у відповідності до матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_9 є неодруженим, не має утриманців (відсутні стійкі соціальні зв`язки), не працевлаштований (відсутнє джерело доходу), має місце реєстрації та проживання.

Апеляційний суд вважає, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд, відповідно до ст.178 КПК України, врахував тяжкість покарання, яке загрожує ОСОБА_9 у разі визнання його винним, фактичні дані цього кримінального провадження, особисті дані обвинуваченого та вагомість встановлених ризиків на момент розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Так, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

З урахуванням конкретних фактичних обставин кримінального провадження, у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.

Усні гарантування ОСОБА_9 , що він буде належно виконувати всі процесуальні обов`язки, в разі застосування альтернативного запобіжного заходу, з урахуванням фактичних обставин, характеру, тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення та встановлених ст.177 КПК України ризиків, які не зменшилися, недостатньо для доведення як відсутності ризиків, так і того, що ОСОБА_9 дійсно буде виконуватиме покладені на нього процесуальні обов`язки.

Всі викладені ОСОБА_9 апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_9 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_9 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 18.03.2025, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів до 16 травня 2025 року включно, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді :