Справа № 214/1498/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м. Кривому Розі кримінальне провадження внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000050 від 19.05.2023 року щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.263 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

14.05.2025 року захисник ОСОБА_6 звернулась до суду з клопотанням в якому просить скасувати в частині заборони користування арешт, накладений ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 20.10.2023 року по справі № 203/5999/23 на майно, належне ОСОБА_4 , а саме на: автомобіль марки «Mercedes-Benz c180», д.н.з. НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , техпаспорт № НОМЕР_3 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_4 ; зобов`язати Третій слідчий відділ (з дислокацією у місті Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві повернути вилучений автомобіль марки «Mercedes-Benz c180», д.н.з. НОМЕР_4 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , техпаспорт № НОМЕР_3 власнику - ОСОБА_4 ; встановити судовий контроль над виконанням ухвали суду уповноваженими особами Третього слідчого відділу (з дислокацією у місті Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, щодо повернення автомобіль марки «Mercedes-Benz c180», д.н.з. НОМЕР_5 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , техпаспорт № НОМЕР_3 власнику - ОСОБА_4 .

В обґрунтування клопотання наводить наступне. Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 20.10.2023 року було задоволено клопотання слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у місті Дніпрі) Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Полтаві про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000050 від 19.05.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263, ч. 4 ст. 410 КК України.

Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 20.10.2023 року було накладено арешт на тимчасово вилучений 19.10.2023 року транспортний засіб автомобіля марки «Mercedes-Benz c180», д.н.з. НОМЕР_4 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , техпаспорт № НОМЕР_3 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою законного слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

На даний момент виникла обґрунтована необхідність у зверненні до Саксаганського районного суду міста Кривий Ріг з клопотанням про скасування арешту, необґрунтовано накладеного Ухвалою на автомобіль, який було вилучено під час проведення обшуку 19.10.2023, та який на праві приватної власності належить ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1, 2 та 5 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально- правового характеру у виді конфіскації майна.

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1. правову підставу для арешту майна; 2. можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3. наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1. можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4. розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5. розумність та спів розмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6. наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Щодо нерозумності та неспіврозмірності обмеження прав ОСОБА_4 завданням кримінального провадження, а також надмірних наслідків арешту майна для нього.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Як вже зазначалось вище, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, якою регламентується поняття речового доказу (частина третя статті 170 КПК України).

Статтею 98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Статтею 84 КПК України визначено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).

Вважає, накладений арешт на транспортний засіб необґрунтованим, оскільки: «Mercedes-Benz c180», д.н.з. НОМЕР_4 є власністю ОСОБА_4 та використовується задля потреб сім`ї та є єдиним способом переміщення. Накладення арешту на вказаний автомобіль позбавляє останнього засобу заробітку та звичайного життя без складнощів. Накладення арешту на даний автомобіль також обмежує право на користуванням ним третіх осіб.

Частино. 1 ст. 170 КПК України арештом передбачено обмеження права на (1) відчуження, (2) розпорядження та/або (3) користування майном.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відтак, кримінально-процесуальне законодавство чітко відмежовує накладення арешту на майно з забороною відчуження від накладення арешту з забороною розпорядження та/або користування ним, адже заборона користування та розпорядження несе більш тяжкі наслідки для власників та користувачів такого майна, не завжди є розумною та співрозмірною можливо вчиненому злочину, а отже потребує доведення достатніх правових підстав для застосування таких заборон.

Крім того, в матеріалах клопотання про арешт майна відсутня інформація щодо того, що транспортний засіб застосовувався під час кримінального правопорушення, яке с об`єктом досудового розслідування кримінального провадження. Таким чином транспортний засіб не має ознак доказу, а отже відсутні правові підстави для накладення арешту чи обмежування права користування транспортними засобами.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання, слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. Слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відтак, кримінально-процесуальне законодавство чітко відмежовує накладення арешту на майно з забороною відчуження від накладення арешту з забороною розпорядження та/або користування ним, адже заборона користування та розпорядження несе більш тяжкі наслідки для власників та користувачів такого майна, не завжди є розумною та співрозмірною можливо вчиненому злочину, а отже потребує доведення достатніх правових підстав для застосування таких заборон.

Зважаючи на об`єктивну відсутність достатніх правових підстав для обмеження ОСОБА_4 у користуванні належним транспортним засобом, накладений Ухвалою арешт, у частині заборони користування транспортним засобом є необґрунтованим та надмірним.

По-перше, діючий арешт на транспортний засіб трактуються стороною обвинувачення як такий, який забороняє користування ним. На даний момент транспортний засіб зберігається на штраф майданчику.

По-друге, арештований транспортний засіб являються єдиним способом пересування ОСОБА_4 , а тому існування заборони користування ним надмірно обмежує його права та членів його сім`ї.

По-третє, забезпечення завдань арешту майна можливе і без обмеження прав ОСОБА_4 .

Також зазначає, що під час ракетної атаки на місто Кривий Ріг, яка відбулась 27.09.2024 року автомобіль ОСОБА_4 був пошкоджений, що підтверджується протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення, протоколом допиту потерпілого та фотографією пошкодженого автомобіля.

За змістом положень ст. 2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України, при застосування заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необгрунтованому процесуальному обмеженню.

Крім того, на підставі вимог ч. 5 ст. 9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як у справі «Бакланов проти росії» (рішення від 09.07.2005), так і в справі «Фрізен проти росії» (рішення від 24.03.2005), Європейський суд з прав людини зазначив, досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

У справі «Ізмайлов проти росії» (рішення від 16.10.2008) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним. воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити особистий і надмірний тягар для особи.

Крім того, у відповідності ло практики ЄСПЛ. володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява № 31107/96).

Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу та свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994 та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99 від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Необхідність досягнення такого балансу відображена у цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

Тобто має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Накладення арешту на майно не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника майна потребам досудового розслідування і при вказаних обставинах явно порушує справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження, що у свою чергу нівелює накладення арешту на вилучене майно, з метою забезпечення речових доказів.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадженні слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Положеннями ч. 3 ст. 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу (речові докази).

Відповідно до Конституції України, де у ст.19 зазначено: «Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України», та у ст. 41 зазначено: «Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним».

Крім того, відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Така позиція також узгоджується із частиною 5 статті 9 КПК України, відповідно до якої кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Захисник ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції) підтримала клопотання, просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені письмово.

Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання захисника підтримав, просив задовольнити.

Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, просив відмовити в повному обсязі, оскільки даний транспортний засіб визнаний речовим доказом .

Захисник ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримав клопотання в повному обсязі, просив задовольнити.

Суд на підставі наданих матеріалів, оцінивши в сукупності всі обставини, дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання з наступних підстав.

Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, які перебувають у власності або володінні, користуванні, розпорядженні підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у випадках, якщо існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до зникнення, втрати, знищення, перетворення, пересування, відчуження майна.

Відповідно до ч.1 ст.174 КПК України власник або володілець майна, який не був присутній при розгляді питання про арешт майна, має право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді за клопотанням власника або володільця майна, якщо він доведе, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Так, судом встановлено, що 19.10.2023 року в період часу з 08:54 до 11:09 годині, в рамках матеріалів кримінального провадження №0000050 від 19.05.2023 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, був проведений обшук автомобіля «Mercedes-Benz с180» реєстраційний номер - НОМЕР_4 , який в ході вказаного обшуку давний автомобіль був вилучений.

Вказаний транспортний засіб «Mercedes-Benz с180» реєстраційний номер - НОМЕР_4 був визнаний речовим доказом у кримінальному проваджені №0000050 від 19.05.2023 року, та визначене місце зберігання речового доказу на території Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області за адресою: м. Кривий Ріг пр. Поштовий, буд. 71.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2023 року був накладений арешт на автомобіль «Mercedes-Benz с180» реєстраційний номер - НОМЕР_4 , шляхом заборони відчуження, розпорядження, користування.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 виданого 10.12.2022 року ТСЦ 1243 автомобіль «Mercedes-Benz с180» реєстраційний номер - НОМЕР_4 належить ОСОБА_4 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що вилучений під час огляду автомобіль марки «Mercedes-Benz с180» реєстраційний номер - НОМЕР_4 , який належить ОСОБА_4 , є речовим доказом, що відповідає вимогам ст. 98 КПК України.

Згідно п.1 ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу).

Таким чином, при вирішенні питання про арешт майна, норми діючого кримінального процесуального законодавства прямо вказують на врахування можливості використання майна як доказу у кримінальному провадженні саме в рамках конкретного провадження, враховуючи правову кваліфікацію кримінального правопорушення, у зв`язку із розслідуванням якого подається клопотання про арешт майна та відомості щодо вчинення саме цього кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом.

Суд вважає, що посилання захисника ОСОБА_6 є необґрунтованими оскільки автомобіль «Mercedes-Benz с180» реєстраційний номер - НОМЕР_4 відповідає критеріям речового доказу у межах кримінального провадження за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст.263 КК України.

Таким чином, оскільки транспортний засіб «Mercedes-Benz с180» реєстраційний номер - НОМЕР_4 на який ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2023 року накладено арешт та який визнано речовим доказом не був досліджений, зняття арешту з вказаного транспортного засобу є передчасним, а тому суд відмовляє у задоволенні клопотання.

Керуючись ст. ст. 174, 309, 395 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання адвоката ОСОБА_6 про скасування арешту майна накладеного ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 жовтня 2023 року у справі №203/5999/23 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст.263 КК України - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складений 19 травня 2025 року.

Суддя ОСОБА_1