КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/3133/25-к Слідчий суддя ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/2085/2025 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2025 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

та секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 , захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року про застосування запобіжного заходу у вигляді застави стосовно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону № 2341-ІІІ від 05.04.2001) у кримінальному провадженні №0000707 від 22.08.2023,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року частково задоволено клопотання заступника керівника Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках, Державного бюро розслідувань ОСОБА_10 , погоджене прокурором відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 , та застосовано до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 331 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 002 268 гривень, та, у разі внесення застави, зобов`язано його прибувати за кожною вимогою до суду, а також Державного бюро розслідувань та Офісу Генерального прокурора. В іншій частині клопотання відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, прокурор відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_12 подав апеляційну скаргу з доповненнями до неї, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого та застосувати щодо підозрюваного ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 38 676 069, 12 грн та покласти на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Прокурор обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що висновок слідчого судді про можливість застосування застави, розмір якої у рази менший, ніж заявлений слідчим у клопотанні, може гарантувати належну процесуальну поведінку підозрюваного є ризикованим та не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки достатніх доводів про зменшення або відсутність встановлених ризиків, стороною захисту навести не вдалося.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги тим, що ухвала є необґрунтованою та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню, оскільки при розгляді клопотання не було взято до уваги доводи захисту, не надано оцінки доказам наданим стороною захисту та не визначено ступінь наявних у кримінальному провадженню ризиків.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, захисник ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_9 подала апеляційну скаргу разом з доповненнями до неї, в якій просить поновити їй строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, скасувати її та постановити нову ухвалу, якою повністю відмовити у задоволенні клопотання про обрання запобіжного заходу.

Захисники апелянта обґрунтовують доводи апеляційних скарг тим, що не можна стверджувати про достатність доказів в обґрунтуванні підозри судді ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, в тому числі оскільки в повідомленні про підозру не наведено конкретних фактів, які б свідчили про наявність обов`язкових ознак державної зради та зазначають, що не підтверджені доказами неконкретизовані припущення, що підозрюваний може порушувати покладені на нього обов`язки, та обґрунтування слідчим суддею виключно тяжкістю інкримінованого злочину свідчить про суперечність висновків слідчого судді про існування ризиків матеріалам провадження.

Також захисники апелянта наголошують на тому, що оскаржувана ухвала постановлена із порушенням правил підсудності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурорів ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , які підтримали свою апеляційну скаргу та просили її задовольнити та заперечували проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту, думку підозрюваного ОСОБА_9 та його захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили задовольнити апеляційні скарги сторони захисту, вивчивши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить висновку про те, що клопотання захисника ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню, апеляційні скарги сторони захисту - частковому задоволенню, а в задоволенні апеляційної скарги прокурора слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

З урахуванням наведеного, оскільки клопотання слідчого розглянуто слідчим суддею 06.02.2025 за участю підозрюваного та його захисників та цього ж дня оголошено вступну та резолютивну частини ухвали, а повний текст ухвали слідчого судді оголошено 20.02.2025 за відсутності учасників судового провадження, натомість, копія повного тексту оскаржуваної ухвали було отримано ОСОБА_9 21.02.2025, а апеляційну скаргу подано до суду його захисником - адвокатом ОСОБА_8 26.02.2025, тому, колегія суддів вважає, що клопотання захисника ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається із наданих суду матеріалів судового провадження, управлінням з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках, Державного бюро розслідувань за процесуального керівництва прокурорів Офісу Генерального прокурора здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000707, у якому 18.01.2025 колишньому Президенту України ОСОБА_14 , колишньому Прем`єр-міністру України ОСОБА_15 та судді господарського суду м. Києва ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону № 2341-ІІІ від 05.04.2001), позаяк, за версією органу досудового розслідування, суддя господарського суду міста Києва та громадянин України ОСОБА_9 , діючи за попередньою змовою групою осіб з ОСОБА_16 та відповідно до попередньої змови з іншими співучасниками злочину, які діяли у змові з ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , іншими високопосадовцями органів державної влади України, не встановленими на цей час, діючи на користь Міністерства оборони РФ та на шкоду економічній безпеці України, всупереч вимогам Конституції та інших законів України, за результатами розгляду господарської справи № 5011-61/11340-2012 виніс рішення від 19.09.2012 про стягнення на користь Міністерства оборони РФ коштів Державного бюджету України з будь-якого рахунка, виявленого при виконанні судового рішення, у сумі 3 113 115 369 грн. та судового збору в розмірі 61 862,74 грн. і забезпечив фактичне стягнення з Державного бюджету України на користь Міністерства оборони РФ 148 977 894,52 рос. руб., для придбання яких витрачено кошти Державного бюджету України в сумі 38 676 069,12 грн., і таким чином вчинив діяння на шкоду економічній безпеці України, поставивши під загрозу припинення фінансування будь-якої зі сфер суспільного життя у разі стягнення названої суми коштів у повному обсязі, тобто надав іноземній державі - РФ та її представникам - Міністерству оборони РФ допомогу у проведенні підривної діяльності проти України.

За результатами перегляду зазначеного рішення у справі № 5011-61/11340-2012 воно було скасовано, у зв`язку з нововиявленими обставинами та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви Міністерства оборони РФ у зазначеній справі відмовлено.

18.01.2025 ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні державної зради, тобто діяння, умисно вчиненого громадянином України за попередньою змовою групою осіб на шкоду економічній безпеці України, шляхом надання іноземній державі та її представникам допомоги у проведенні підривної діяльності проти України, тобто вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111 КК України, санкція якого в редакції Закону № 2341-ІІІ від 05.04.2001 передбачає покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років.

24.01.2025 заступник керівника Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках, Державного бюро розслідувань ОСОБА_10 , за погодженням з прокурором відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 , звернувся до суду з клопотанням про застосування до підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді застави у розмірі 38 676 069,12 грн. з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України.

06.02.2025 ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва щодо підозрюваного ОСОБА_9 застосовано запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 331 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 002 268 гривень, та, у разі внесення застави, зобов`язано його прибувати за кожною вимогою до суду, а також Державного бюро розслідувань та Офісу Генерального прокурора. В іншій частині клопотання - відмовлено.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитись з висновками слідчого судді в частині задоволення частини клопотання органу досудового розслідування, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно частин 1-4 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Відповідно до ч.1 ст. 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків.

Згідно п. 3 ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри, при якому перспектива втрати застави буде достатнім стимулюючим засобом, щоб відбити в особи, щодо якої застосовано заставу, бажання будь-яким чином перешкоджати встановленню істини в кримінальному провадженні. Розмір застави повинен визначатися виходячи з особи обвинуваченого, його майнового стану і його відносин з особами, які надають забезпечення, іншими словами, враховувати той факт, чи буде втрата забезпечення чи дії проти поручителів у випадку неявки обвинуваченого в суд достатнім стримуючим фактором для обвинуваченого, щоб не здійснити втечу.

Разом з цим, при визначенні розміру застави слід не допускати встановлення такого її розміру, що є завідомо непомірним для особи та призводить до неможливості виконання застави. З одного боку, розмір застави повинен бути таким, щоб загроза її втрати утримувала б підозрюваного від намірів та спроб порушити покладені на нього обов`язки, а з іншого не має бути таким, щоб через очевидну неможливість виконання умов цього запобіжного заходу це фактично призвело б до подальшого його ув`язнення, яке в останньому випадку перетворилося б на безальтернативне.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на обвинуваченого, та покликаний забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок підозрюваного злочину, а лише присутність обвинуваченого на судовому засіданні.

Так, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні "Istomina v. Ukraine" від 13.01.2022 (заява № 23312/15), «гарантія, передбачена пунктом 3 статті 5 Конвенції, покликана забезпечити не відшкодування будь-якої шкоди, завданої внаслідок підозрюваного злочину, а лише присутність обвинуваченого на судовому засіданні. Таким чином, розмір застави має встановлюватися головним чином з огляду на обвинуваченого, його майно та його чи її відносини з особами, які мають надати особисту поруку, іншими словами, на ступінь впевненості щодо можливої перспективи того, що втрата застави або позов проти гарантів у разі неявки підсудного в судове засідання буде діяти як достатній стримуючий фактор, щоб запобігти бажанню втекти з його або її боку… Оскільки йдеться про основне право на свободу, гарантоване статтею 5, органи влади повинні надзвичайно обережно встановити відповідний розмір застави, і вирішити, чи є необхідним продовження тримання під вартою. Серйозність звинувачень проти обвинуваченого не може бути вирішальним фактором, що виправдовує суму застави» (§25 рішення).

Гарантії, передбачені частиною 3 статті 5 Конвенції, покликані в першу чергу забезпечити не відшкодування шкоди, а, зокрема, явку обвинуваченого на слухання. Тому розмір застави має оцінюватись в першу чергу «з огляду на особу підсудного, належну йому власність, його стосунки з поручителями, іншими словами, з огляду на ступінь вірогідності того, що перспектива втрати застави або вжиття заходів проти його поручителів у випадку його неявки до суду буде достатньою для того, щоб стримати його від втечі» («Гафа проти Мальти» (Gafa v. Malta), § 70; «Мангурас проти Іспанії [ВП]» (Mangouras v. Spain [GC]), § 78; «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria), § 14).

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що приймаючи рішення про застосування відносно ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді застави, слідчим суддею зазначені вище вимоги закону повною мірою дотримані не були, виходячи з наступного.

У розумінні положень, що наведені у численних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Ионкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№ 12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити це правопорушення.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, належності та допустимості зібраних у справі доказів, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження.

Обставини здійснення підозрюваним конкретних дій, доведеність його винуватості, у тому числі правильність кваліфікації його дій, потребують перевірки та оцінки у сукупності з іншими доказами у кримінальному провадженні під час подальшого досудового розслідування, а дослідження та оцінка доказів, встановлення наявності або відсутності події та складу кримінального правопорушення, та достатності доказів для доведеності винуватості особи, відноситься до стадії судового розгляду по суті, та не вирішується на стадії досудового розслідування.

Сукупність матеріалів судового провадження, на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу, оскільки обґрунтованість підозри - це не акт притягнення особи до відповідальності, а сукупність даних, які переконують об`єктивного спостерігача, що особа могла бути причетною до вчинення конкретного злочину.

Таким чином, враховуючи, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки ним сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї обмежувального заходу, то колегія суддів загалом погоджується з висновками слідчого судді про наявність на даному етапі провадження обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111 КК України.

Враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_9 , його наслідки, характер та обставини інкримінованих йому дій, дані про особу самого підозрюваного, який є одруженим, має міцні соціальні зв`язки за місцем проживання, тривалий час працює на посаді судді, позитивно характеризується за місцем роботи, раніше не судимий, до дисциплінарної відповідальності не притягався, відсутність відомостей про застосування до нього раніше запобіжних заходів та про наявність повідомлення йому про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано виходив з того, що слідчим у своєму клопотанні та прокурором у судовому засіданні не достатньо та не в повній мірі доведено існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених п. 1-5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

У контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Відповідно до встановленої практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`яких запобіжних заходів, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків). Сама лише тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, хоча і є визначеним елементом при оцінці ризику ухилення від органу досудового розслідування та/або суду, однак не може бути достатньою підставою для законності тримання особи під вартою.

Ризики, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення підозрюваним зазначених дій.

При цьому, КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

З підстав вищевикладеного, колегія суддів вважає, що перевіряючи доводи клопотання на предмет існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про часткову доведеність їх існування, а саме того, що підозрюваний ОСОБА_9 , усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання, хоч і маючи стримуючі фактори у вигляді міцних соціальних зв`язків та маючи достатні матеріальні ресурси, з певним ступенем вірогідності може переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження, тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання ОСОБА_9 винним у інкримінованому кримінальному правопорушенні, а також з огляду на характер та наслідки кримінального правопорушення, у вчиненні якого він підозрюється.

Разом з цим, колегія суддів вважає, що органом досудового розслідування не доведено, що у кримінальному провадженні існують ризики непроцесуальної поведінки ОСОБА_9 такого ступеня вірогідності, запобігти яким здатен лише запобіжний захід у виді застави, оскільки як під час розгляду слідчим суддею клопотання про застосування запобіжного заходу так і під час апеляційного розгляду, стороною обвинувачення не доведено обставин, які дають підстави для висновків, що інші запобіжні заходи, окрім застави, не забезпечать виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що слідчим у клопотанні належним чином не обґрунтовано та не доведено, що більш м`який запобіжний захід, в тому числі особисте зобов`язання, не забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного ОСОБА_9 , а застосування до нього запобіжного заходу у вигляді застави викликано об`єктивною необхідністю і може виправдати такий ступінь втручання у права і свободи ОСОБА_9 , про який йдеться в клопотанні слідчого, з огляду на відсутність будь яких належних та допустимих доказів на підтвердження існування всіх ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім цього, колегія суддів бере до уваги доводи сторони захисту про те, що відсутність ризиків можливості вчинення ОСОБА_9 дій направлених на перешкоджання кримінальному провадженню була також основною підставою для висновку Вищої Ради правосуддя про відмову у задоволенні подання заступника Генерального прокурора про надання згоди на утримання ОСОБА_9 під вартою, а також про тимчасове відсторонення ОСОБА_9 від здійснення правосуддя на посаді судді Господарського суду м. Києва.

Оцінивши вказані обставини у їх сукупності із встановленими ризиками і обставинами кримінального правопорушення та відомостями про ймовірну участь у них підозрюваного ОСОБА_9 , враховуючи дані про особу самого підозрюваного, який є одруженим, має міцні соціальні зв`язки за місцем проживання, тривалий час працює на посаді судді, позитивно характеризується за місцем роботи, раніше не судимий, до дисциплінарної відповідальності не притягався, відсутність відомостей про застосування до нього раніше запобіжних заходів та про наявність повідомлення йому про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, колегія суддів доходить висновку, що застосування відносно підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у виді особистого зобов`язання на даному етапі досудового розслідування буде пропорційним тим завданням, які має досягти орган досудового розслідування та в повній мірі зможе забезпечити його належну процесуальну поведінку та запобігти встановленим в ході судового розгляду ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вирішуючи питання про покладення на підозрюваного обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи клопотання про необхідність покладення на підозрюваного наступних обов`язків: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора чи суду; не відлучатися з населеного пункту в якому він проживає (с. Козин, Обухівський р-н., Київська обл.), без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають йому право на виїзд та в`їзд за межі України, крім паспорта громадянина України.

Так, відповідно до ч. 7 ст. 194 КПК України, обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, можуть бути покладені на підозрюваного на строк не більше двох місяців.

Згідно матеріалів судового провадження, 18.01.2025 ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28 ч. 1 ст. 111 КК України (в редакції Закону № 2341-ІІІ від 05.04.2001) у кримінальному провадженні №0000707 від 22.08.2023, тому, з урахуванням положень п 4 ч. 3 ст. 219 КПК України, останнім днем строку досудового розслідування кримінального провадження є 18.03.2025.

Відомості про продовження органом досудового розслідування строку досудового розслідування кримінального провадження або закінчення досудового розслідування у справі, в наданих суду матеріалах відсутні, та прокурором під час апеляційного розгляду не надано.

Доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність застосування щодо підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді застави у розмірі 38 676 069, 12 грн, відхиляються колегією суддів, з огляду на те, що посилання органу досудового розслідування при обґрунтуванні зазначеного в клопотанні та апеляційній скарзі розміру застави виключно на розмір збитків, заподіяння яких інкриміновано у кримінальному провадженні, не можуть бути належною і достатньою підставою для застосування щодо ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді застави та саме у такому розмірі, про який просить прокурор, позаяк на даному етапі досудового розслідування наведених у клопотанні слідчого та апеляційній скарзі прокурора доводів недостатньо для застосування відносно підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу у вигляді застави у розмірі 38 676 069, 12 гривень.

Доводи апеляційних скарг сторони захисту щодо необґрунтованості підозри ОСОБА_9 , також відхиляються колегією суддів, позаяк питання щодо наявності чи відсутності події та складу кримінального правопорушення в діянні, винуватості особи в його вчиненні, належності та допустимості зібраних у справі доказів, вирішуються судом під час ухвалення вироку, тобто на стадії судового провадження, а сукупність матеріалів судового провадження, на даному етапі кримінального провадження до моменту з`ясування істини у справі, є достатньою для застосування щодо підозрюваного ОСОБА_9 запобіжного заходу.

Доводи апеляційних скарг сторони захисту про порушення правил підсудності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини, на які посилалась сторона захисту, згідно вимог КПК України будуть встановлюватись під час судового розгляду по суті.

Таким чином, оскільки слідчий суддя не надав ретельну та повну оцінку всіх релевантних факторів, які підлягають встановленню під час застосування запобіжного заходу щодо підозрюваного ОСОБА_9 , виходячи з положень п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України, колегія суддів доходить висновку, що ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання та застосування до підозрюваного ОСОБА_17 запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, з покладення на нього обов`язків, передбачених ч.5 ст. 194 КПК України, в межах строку досудового розслідування.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Поновити захиснику ОСОБА_8 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року.

Апеляційну скаргу прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Апеляційні скарги захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого у кримінальному провадженні - заступника керівника Управління з розслідування злочинів, вчинених у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках, Державного бюро розслідувань ОСОБА_10 , погоджене прокурором відділу Офісу Генерального прокурора ОСОБА_11 , про застосування запобіжного заходу у виді застави - задовольнити частково.

Застосувати до підозрюваного ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання та покласти на нього наступні обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора чи суду;

- не відлучатися з населеного пункту в якому він проживає (с. Козин, Обухівський р-н., Київська обл.), без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають йому право на виїзд та в`їзд за межі України, крім паспорта громадянина України.

Термін дії обов`язків, покладених судом визначити в межах строку досудового розслідування, тобто до 18 березня 2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_18

Судді:

ОСОБА_19