Єдиний унікальний № 371/423/25
Номер провадження № 1-кп/371/188/25
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2025 р. м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

потерпілих ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Миронівка Київської області кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 01.09.2024 за №0000447, за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця с. Дмитренки, Богуславського району Київської області, працює слюсарем в ТОВ «СПЕЦВЕН», зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_9 , 31 серпня 2024 року близько 14-50 годин, керуючи технічно справним автомобілем «BMW 525», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись проїзною частиною поблизу будинку № 254 по вулиці Центральна в с. Владиславка Обухівського району Київської області, у напрямку міста Миронівка, не був уважний, не стежив за зміною дорожньої обстановки, чим порушив вимоги підпунктів б) та д) пункту 2.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року та введених в дію з 01 січня 2002 року (надалі Правила дорожнього руху), згідно з якими «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», проявив необережність, діючи з кримінальною противоправною недбалістю до забезпечення вимог безпеки дорожнього руху, перевищив максимально дозволену швидкість руху в населеному пункті та рухався зі швидкістю 107,28 +/- 7,19 км/год, чим порушив вимоги підпункту б) пункту 12.9 та пункту 12.4 Правил дорожнього руху, відповідно до яких «водієві забороняється: перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7», «у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год», у зв`язку з чим при виникненні небезпеки для руху не зміг зупинити керований ним автомобіль, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ 21074», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який здійснював маневр розвороту, перетинаючи проїзну частину справа наліво, відносно напрямку руху автомобіля «BMW 525», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у смугу руху в напрямку міста Богуслав.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «ВАЗ 21074», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження у вигляді численних переломів кісток в області грудної клітини і тазу, що супроводжувались розривами внутрішніх органів і м`яких тканин та призвели до розвитку шоку та крововтрати, від яких настала смерть останнього.

Пасажиру автомобіля «ВАЗ 21074», реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_7 спричинено тілесні ушкодження у вигляді переломів 4-12-го ребер ліворуч, які ускладнилися лівобічним гідротораксом; переломів поперечних відростків ліворуч тіл 2-4-го поперекових, що відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Грубе порушення водієм ОСОБА_9 вимог пунктів 2.3 б), д), 12.4 та 12.9 б) Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_10 та спричинення потерпілому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_9 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав повністю, щиро кається у вчиненому, просив суворо не карати та не позбавляти права керування транспортними засобами.

Потерпілі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , та захисник ОСОБА_4 в судовому засіданні заявили, що претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого не мають. Просять його суворо не карати та не позбавляти права керування транспортними засобами.

ОСОБА_7 в судовому засіданні просить обвинуваченого суворо не карати та не позбавляти права керування транспортними засобами. Претензій матеріального та морального характеру не мають.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_9 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги те, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Дослідивши в сукупності всі докази надані сторонами кримінального провадження суд «поза розумним сумнівом» переконався, що вина обвинуваченого у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена та дії ОСОБА_9 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_10 та спричинили потерпілому ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

У відповідності до вимог ст. 337 КПК України розглянувши матеріали кримінального провадження в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, суд вважає, що підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті в частині зміни кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, не вбачається.

Вирішуючи питання про призначення обвинуваченому покарання, суд керується вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», з урахуванням позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до якої покарання, як втручання держави в приватне життя особи, повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, воно має бути законним, тобто несвавільним, пропорційним, тобто не становити надмірного тягаря для особи, виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення.

При призначенні покарання обвинуваченому, слід суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів, а з врахуванням того, що позбавлення волі є одним із найсуворіших покарань, тому таке покарання слід призначати до реального відбування тільки тоді, коли в суду є достатнє переконання, що звільнення особи від відбування такого, не сприятиме виправленню засудженого.

За змістом п.п. 20, 21 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Питання про доцільність призначення додаткового покарання вирішується з урахуванням обставин конкретної справи, даних про особу винного та інших обставин, які суд при вирішенні такого питання визнає необхідними для постановлення законного, справедливого та достатнього покарання.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні виду і розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_9 суд, у відповідності до ст.ст.65-67 КК України враховує, що ОСОБА_9 вперше притягується до кримінальної відповідальності, підлягає покаранню за вчинення кримінального правопорушення яке належить до суспільно-небезпечних злочинів у сфері безпеки руху та експлуатації транспорту, має постійне місце проживання, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання та місцем роботи характеризується позитивно, суд враховує зокрема спосіб його життя, вік, стан здоров`я, свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав в повному обсязі, думку потерпілих, які претензій матеріального та морального характеру не мають, критичного ставиться до скоєного, щиро розкаявся у вчиненому.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 368 КПК України, ухвалюючи вирок суд приймає до відома досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого.

З досудової доповіді, складеної начальником Обухівського районного сектору №1 Філії ДУ «Центр пробації» у місті Києві та Київській області відносно обвинуваченого ОСОБА_9 вбачається, що за результатами оцінки ризику повторного кримінального правопорушення - рівень ризику середній.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 відповідно до ст.66 КК України, суд визнає щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_9 відповідно до ст.67 КК України судом не встановлено.

Крім того, необхідно враховувати позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні №15-рп/2004 від 02 листопада 2004 року, відповідно до якої окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

При цьому, у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.05.2018 справа №167/341/16-к цей суд указав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Наведені обставини у своїй сукупності, дають підстави вважати, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_9 та попередження нових злочинів можливо досягти без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з метою контролю за поведінкою засудженого у період іспитового строку з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_9 у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, суд приходить до висновку про недоцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, з аналізу характеру та обсягу допущених порушень Правил дорожнього руху, враховуючи обставини кримінального правопорушення, а також той факт, що діяльність обвинуваченого, пов`язана з керуванням транспортним засобом, для нього та його сім`ї наявність права керування транспортним засобом є необхідним для отримання джерела доходу, та діяльністю в волонтерському русі суд також враховує думку потерпілих та приходить до висновку про можливість не застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Саме таке покарання ОСОБА_9 суд вважає відповідає вимогам ст. 65 КК України, є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та найбільше відповідатиме меті його призначення відповідно до ст. 50 КК України.

Призначення такого покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

У відповідності до ст. 174 КПК України суд вважає за необхідне скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва на тимчасово вилучене майно.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Запобіжний захід обвинуваченому у вигляді домашнього арешту до набрання вироком законної сили необхідно залишити без змін але не більше ніж на 60 днів.

Долю речових доказів по даному провадженню слід вирішити відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч.2 ст.124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Керуючись ст. ст. 349, 369-371, 373, 374, 395 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

Визнати винним ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_9 , звільнити від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки, якщо він протягом цього терміну не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_9 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та/або роботи.

Запобіжний захід ОСОБА_9 у вигляді домашнього арешту до набрання вироком законної сили залишити без змін але не більше ніж на 60 днів.

Арешт, накладений ухвалами слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року на автомобіль марки «ВАЗ 21074», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , належить ОСОБА_10 та автомобіль марки «BMW 525», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , належить ОСОБА_9 - скасувати.

Речові докази по справі:

-автомобіль марки «BMW 525», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, м. Миронівка, вул. Соборності, 139, після набрання вироком чинності повернути власнику ОСОБА_9 ;

-автомобіль марки «ВАЗ 21074», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зберігається на майданчику тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, м. Миронівка, вул. Соборності, 139 повернути власнику ОСОБА_10 .

Стягнути з ОСОБА_9 на користь держави 5 571 (п`ять тисяч п`ятсот сімдесят одну гривню) 30 копійок процесуальних витрат за проведення судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/111-24/52139-ІТ від 07.10.2024; 5 571 (п`ять тисяч п`ятсот сімдесят одну гривню) 30 копійки процесуальних витрат за проведення судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/111-24/52102-ІТ від 07.10.2024; 7 163 (сім тисяч сто шістдесят три гривні) 10 копійок процесуальних витрат за проведення судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/111-24/52137-ІТ від 10.10.2024; 7 959 (сім тисяч дев`ятсот п`ятдесят дев`ять гривень) процесуальних витрат за проведення судової інженерно-транспортної експертизи № КСЕ-19/111-24/52483 від 16.10.2024: 22 718 (двадцять дві тисячі сімсот вісімнадцять гривень) 40 копійок процесуальних витрат за проведення судової автотехнічної експертизи № 1248/1778-1787 від 23.12.2024, а всього 48 983 (сорок вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят три гривні) 10 копійок.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Київського апеляційного суду через Миронівський районний суд Київської області, шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно вручити прокурору, засудженому та потерпілим.

Суддя ОСОБА_1