ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 680/355/24

Провадження № 11-кп/820/241/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відео конференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 ОСОБА_6 на вирок Новоушицького районного суду Хмельницької області від 19 грудня 2024 року у кримінальному провадженні №0000074, внесеному до ЄРДР 22 квітня 2024 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Березівка, Новоушицького району, Хмельницької області, громадянки України, проживаючої без реєстрації в АДРЕСА_1 , раніше судима: вироком Новоушицького районного суду Хмельницької області від 21.03.2024 року за ст.185 ч.4 КК України на підставі ст. 69 КК України до 4 років позбавлення волі, який змінений ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 03.10.2024 року та на підставі ст.75 КК України звільненої від відбування покарання, з випробуванням на один рік,

визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 ч.2 КК України та призначено покарання у виді пробаційного нагляду строком на 1 рік.

На підставі ст.71 ч.1 КК України, за сукупністю вироків, шляхом часткового складання за правилами ст.72 ч.1 КК України, до призначеного покарання приєднано невідбуте покарання, призначене вироком Новоушицького районного суду Хмельницької області від 21 березня 2024 року, зміненого ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року, перевівши менш суворий вид покарання в більш суворий вид, виходячи з такого їх співвідношення - одному дню позбавлення волі відповідає два дні пробаційного нагляду, та призначено ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць, -

в с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком суду 22 квітня 2024 року близько 09 години 00 хвилин, перебуваючи в приміщенні будинку АДРЕСА_1 , ОСОБА_7 в ході словесного конфлікту зі своїм співмешканцем ОСОБА_8 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, прийняла рішення про умисне спричинення тілесних ушкоджень останньому.

Тоді ж, ОСОБА_7 реалізовуючи свій протиправний умисел, пов`язаний з домашнім насильством щодо особи, з якою вона перебуває у сімейних відносинах, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно- небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, який сидів на ліжку, умисно взявши в праву руку металевий таз, нанесла ним один удар в область потилиці справа, чим спричинила ОСОБА_8 , який відповідно до ст. ст. 1,3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» є постраждалим від домашнього насильства, тілесні ушкодження у вигляді однієї рани в потиличній області справа, що по ступеню тяжкості відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Дії ОСОБА_7 , органом досудового розслідування кваліфіковано за ст.125 ч.2 КК України, як спричинення умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить вирок Новоушицького районного суду Хмельницької області від 19 грудня 2024 року змінити та призначити ОСОБА_7 нове покарання у виді 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України, звільнити від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки та з покладенням обов`язків відповідно до ст.76 КК України.

Свої вимоги аргументує невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої. Вважає, що покарання є несправедливим через суворість.

Зазначає, що призначаючи покарання ОСОБА_7 , суд першої інстанції залишив поза увагою наявність пом`якшуючих обставин, а саме те, що обвинувачена свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнала повністю, щиро каялась, жалкує про вчинене та засуджує вчинок, вчинила дане кримінальне правопорушення в стані вагітності.

Окрім того, обвинувачена має ІІІ групу інвалідності, отримує пенсію, має дохід, виявляє легку розумову відсталість з поведінковими розладами, психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності та є матір`ю чотирьох дітей, в тому числі новонародженого сина - 29.12.2024 року.

Захисник наголошує і на тому, що на час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 ч.2 КК України (22.04.2024 року), не було постановлено попереднього вироку, а тому остаточне покарання призначається за правилами ст.70 ч.4 КК України (за сукупністю злочинів).

У відповідності до ст.72 ч.1 п.1 підпункту а-1 менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид, виходячи з того, що одному дню позбавлення волі відповідають два дні апробаційного нагляду.

За таких умов, обвинуваченій ОСОБА_7 має бути призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі, та на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки, з покладенням обов`язків відповідно до ст.76 КК України.

Узагальнені доводи учасників апеляційного перегляду провадження.

Захисник ОСОБА_6 підтримала апеляційні вимоги та просила їх задовольнити, прокурор заперечував проти апеляційних вимог захисту.

Мотиви, з яких виходив суд при винесенні ухвали з посиланням на норми кримінального та процесуального закону.

Згідно зі ст. 370 КПК України вирок суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у статті 374 КПК України. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченої ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, зазначених у вироку та правильність кваліфікації її дій за ст. 125 ч. 2 КК України в поданій апеляційній скарзі захистом не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ст. 404 ч.1 КПК України, апеляційним судом не переглядаються.

Аналізуючи вид та міру покарання, призначену обвинуваченій ОСОБА_7 колегія суддів виходить з положень, визначених в ст. 50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст. 65 КК України, за якою суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частиницього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

2.) Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з рекомендацій, викладених в п.2,3 Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.03 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на грунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих групп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст.414 КПК України слід розуміти сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент ухвалення такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання, з огляду на мету та засади його призначення.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту про пом`якшення покарання колегія суддів також виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола протии Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов протии Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізенпроти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов протии Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод».

Колегія суддів вважає, що призначаючи ОСОБА_7 покарання у виді пробаційного нагляду в межах санкції статті 125 ч. 2 КК України, суд дотримався вимог ст. 50,65 КК України та обґрунтовано врахував, що обвинувачена, зважаючи на положення ст. 12 КК України вчинила кримінальний проступок, а саме умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

На переконання колегії суддів, при призначенні покарання обвинуваченій, суд повною мірою зважив і на відомості що характеризують особу обвинуваченої, яка характеризується за місцем проживання посередньо, проживає без реєстрації в селі Куражин з ОСОБА_8 у незареєстрованому шлюбі, офіційно не працевлаштована, зсусідами в конфлікти не вступає, зловживає спиртними напоями та підтримує зв`язок з сумнівними компаніями, за останній час неодноразово надходили скарги від співмешканця ОСОБА_8 та його матері ОСОБА_9 , яка проживає разом із ними, про те, що ОСОБА_7 їх ображає та бешкетує у сім`ї, за порушення закону відбувала покарання у вигляді громадських робіт ( а/с 110).

За висновком експертизи усвідомлює фактичний характер і суспільну небезпеку своїх дій, виявляє легку розумову відсталість з поведінковими розладами, психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Зважив суд і на відсутність обставини, обтяжуючих покарання обвинуваченої за ст. 67 КК України та пом`якшуючих обставин згідно ст. 66 КК України. Разом з тим, судом взято до уваги визнання вини у вчиненому кримінальному правопорушенні ОСОБА_7 , її ставлення до вчиненого, її сімейний стан, а також те, що остання під час вчинення злочину перебувала у стані вагітності.

Доводи апеляційної скарги захисту про доцільність застосування щодо обвинуваченої положень ст. 75 КК України, колегія суддів вважає неспроможними, виходячи з наступного.

Статтею 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням. Таких виключних обставин, для призначення ОСОБА_7 покарання з застосуванням положень ст. 75,76 КК України колегія суддів не вбачає.

Обставини, на які посилаються захисник обвинуваченої в частині щиросердного каяття, визнання вини у вчиненому злочині, її стан здоров`я та вчинення кримінального правопорушення у стані вагітності, були ретельно проаналізовані судом при вирішенні питання про міру покарання та стали підставою для призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання у виді пробаційного нагляду в межах, передбачених санкцією ст. 125 ч.2 КК України, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи сторони захисту про наявність у обвинуваченої психічних захворювань, що унеможливлює її лікування під час відбування покарання у виді позбавлення волі, суд відкидає, оскільки згідно з п. 2.6. Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого спільним Наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров`я України від 10 лютого 2012 року № 239/5/104, особи взяті під варту чи такі, що відбувають покарання, які є хворими, отримують медичну допомогу (консультування, обстеження, лікування) в амбулаторних умовах в медичних частинах в присутності персоналу медичної частини.

Колегія суддів також виходить з того, що згідно висновку судової психіатричної експертизи № 344 від 16.05.24 року ОСОБА_7 виявляє легку розумову відсталість з поведінковими розладами, психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, застосування до неї примусових заходів медичного характеру не потребує. Отже, перешкоди для лікування ОСОБА_7 під час відбування покарання відсутні.

Приймаючи рішення в частині наявності у ОСОБА_10 ІІІ групи інвалідності, яка як наслідок отримує пенсію та має дохід, колегія суддів виходить з того, що ці обставини об`єктивно матеріалами провадження не підтверджуються, відповідно не враховуються судом при призначенні покарання, ніяких документів про розмір пенсії, яку ОСОБА_7 отримує через інвалідність 3 групи стороною захисту не надано. В судовому засіданні встановлено, що обвинувачена ОСОБА_7 офіційно не працює, відомостей про існування у неї легального джерела доходу стороною захисту не надано.

На думку колегії суддів, наявність на утриманні у ОСОБА_7 чотирьох дітей в т.ч новонародженого сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 також не підтверджується матеріалами провадження, оскільки сторона захисту не заперечувала, що діти ОСОБА_7 відібрані у неї соціальними службами, через неможливість їх виховання обвинуваченою.

Отже, колегія суддів вважає, що всі обставини, вказані в апеляційній скарзі захистом в якості пом`якшуючих покарання були ретельно вивчені судом та піддані аналізу при вирішенні питання про вид та міру покарання, яку слід призначити ОСОБА_7 .

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами захисту про призначення обвинуваченій ОСОБА_7 покарання з випробуванням або покарання не пов`язаного з позбавленням волі, колегія суддів вважає їх необґрунтованими та виходить з того, що обвинувачена ОСОБА_7 раніше неодноразово судима ( а/с 114), вчинила кримінальне правопорушення в період не відбутого покарання за попереднім вироком Новоушицького районного суду Хмельницької області від 21.03.2024 року, яким ОСОБА_7 за вчинення злочину за ст. 185 ч.4 КК України з застосуванням ст. 69 КК України було призначено покарання в виді 4 років позбавлення волі, зміненого ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 03.10.2024 року та на підставі ст.75 КК України обвинувачена була звільнена від відбування покарання, з випробуванням на один рік.

Відповідно до ст.71 ч.1 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком. Отже остаточне покарання обвинуваченій ОСОБА_7 слід призначити з застосуванням положень ст. 71 КК України за сукупністю вироків.

Згідно з ст.72 ч.1 а-1 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид, виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають два дні пробаційного нагляду

Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що зважаючи на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, враховуючи відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання ОСОБА_7 обставин, дані які характеризують особу обвинуваченої, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про неможливість досягти мети виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства, а призначене покарання у виді пробаційного нагляду із застосуванням ст.71 ч.1, ст.72 ч.1 КК України, справедливим, необхідним й достатнім для її виправлення, а також необхідним з метою запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженою, так і іншими особами. Відповідно, підстав вважати призначене судом обвинуваченій покарання несправедливим через його суворість колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що суд повністю дотримався практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа Скополла проти Італії від 17 09 2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа Ізмайлов проти Росії від 16 10 2008 року).

У підсумку колегія суддів вважає, що підстав для застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням не вбачається, судом першої інстанції ухвалено законне, вмотивоване та обґрунтоване рішення, кримінальний закон застосований правильно, порушень вимог кримінального процесуального закону які б перешкодили ухваленню законного та обґрунтованого судового рішення не встановлено, підстав для зміни вироку суду колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404,405,407 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченої ОСОБА_7 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Новоушицького районного суду Хмельницької області від 19 грудня 2024 рокуухвалений щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3