ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2151/24 Справа № 205/3052/19 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі матеріали кримінального провадження №0002973 від 28.12.2018 року щодо ОСОБА_8 , за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 , поданою на вирок Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Дніпропетровську, має громадянство України, раніше не був засудженим та не має утриманців, мешкає у АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, із призначенням покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, із позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки та визначенням початку строку відбування покарання із моменту затримання у порядку виконання вироку.

Стягнуто із ОСОБА_8 процесуальні витрати у розмірі 1144 грн.

Вироком суду встановлено, що 27 грудня 2018 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем "CHEVROLET AVEO" НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 , рухався у Новокодацькому районі м. Дніпра, по вул. Генерала Волівача з боку вул. Андрійченка, у напрямку Старого шляху.

Під час руху водій ОСОБА_8 , перебуваючи у стані наркотичного сп`яніння, чим заздалегідь позбавив себе можливості правильно оцінювати дорожню обстановку та координувати свої дії, порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, при виникненні небезпеки на смузі свого руху, у вигляді пішохода ОСОБА_11 , який рухався справа наліво за

напрямком його руху, завчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, у результаті чого, поблизу будинку №147 по вул. Генерала Волівача, скоїв на нього наїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_11 , були спричинені тілесні ушкодження, від яких він помер у обласній клінічній лікарні ім. І. І. Мечнікова.

У даній дорожній обстановці водій автомобіля "CHEVROLET AVEO", р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України.

При заданому механізмові події, дії водія автомобіля "CHEVROLET AVEO", р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_8 не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР України, що з технічної точки зору знаходилось в причинному зв`язку з настанням даної ДТП. В умовах даної події водій автомобіля "CHEVROLET AVEO", р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода своєчасним застосуванням екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 286 КК як порушення правил дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

У апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить про скасування вироку місцевого суду та призначення нового судового розгляду, внаслідок допущеної судом неповноти судового розгляду та невідповідності висновків фактичним обставинам кримінального правопорушення.

Зазначає при цьому на недопустимість посилання у вироку суду як на доказу у обґрунтування провини ОСОБА_8 на пояснення свідка ОСОБА_12 , надані ним під час проведеного за його участю слідчого експерименту, адже, ця особа не була безпосередньо допитана судом, зміст її пояснень протирічать поясненням інших свідків - ОСОБА_13 та ОСОБА_14 - і такі покази, таким чином, не були перевірені.

Крім того, на думку апелянта, слідчі експерименти, проведені у межах цього кримінального провадження, не відповідали методиці проведення таких процесуальних дій, оскільки: не залучався демонстратор, свідки не знаходились на місці, з якого вони спостерігали ДТП, слідчий не з`ясовував у очевидців, у якому темпі рухався пішохід, сам ОСОБА_8 не знаходився на місці водія і у переліку наданих на експертне дослідження даних не було враховане та зазначене пояснення ОСОБА_8 про відстань до пішохода (16.3м). Отже, захисник вважає, що протоколи цих експериментів та отримані дані під час їх проведення не можуть визнаватись недопустимими доказами.

З огляду на це, захисник вважає зайвим виклик у судове засідання експерта для з`ясування додаткових обставин та усунення протиріч, оскільки експертні дослідження проводились саме за даними слідчих експериментів.

Апелянт звертає увагу, що у матеріалах справи є документальні підтвердження відшкодування ОСОБА_8 витрат на лікування потерпілого, у зв`язку із чим потерпіла сторона на момент судового розгляду справи не мала претензій матеріального характеру до обвинуваченого.

Під час апеляційного розгляду:

-обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 підтримали подану сторонною захисту апеляційну скаргу, просили про скасування вироку за наведеними у скарзі обставинами та призначення нового судового розгляду;

- прокурори відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційних вимог захисника та просили залишити вирок суду без змін як законний та обґрунтований;

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали кримінального провадження у межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд переглядає судові рішення суду першої інстанції у межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК України, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Апеляційний суд вважає, що висновки місцевого суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, ґрунтуються на зібраних по справі та перевіреними судом доказах, є обґрунтованими та належним чином умотивованими.

Незважаючи на те, що обвинувачений під час судового розгляду у суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду матеріалів кримінального провадження фактично визнав її частково, вона повністю підтверджується дослідженими судом першої інстанції доказами:

-наданими суду поясненнями потерпілого ОСОБА_15 , який суду пояснив, що, йому відомо, що потерпілий у день 27 грудня 2018 року був тверезий, йшов до свого товариша віддати інструмент, більше йому нічого не відомо. Потерпілий лежав у комі 14 днів, а на 15 день помер. Зазначив, що особисто ОСОБА_8 шкоду не відшкодовував, сестра йому повідомляла, що частково покривала витрати на лікування потерпілого мати обвинуваченого ОСОБА_8 ;

-наданими суду поясненнями свідка ОСОБА_16 , яка пояснила, що 27 грудня 2018 року близько 17:05, вона їхала з цивільним чоловіком на автомобілі ВАЗ 2104, за автомобілем Шевроле Авео під керуванням ОСОБА_8 . Той рухався зі швидкістю трохи більше 60 кілометрів на годину на відстані 15-20 метрів від їх автомобіля,

-посередині проїжджої частини, смуги для руху мали достатню ширину, щоб роз`їхалось декілька автомобілів. Автомобіль Шевроле виїхав на зустрічну смугу для руху та влетів в сніжну кучугуру. Надалі побачила, як вийшов водій автомобілю Шевроле та побіг до людини, на яку він здійснив наїзд, та намагався привести його до тями, а саме тряс його, на що отримав від неї зауваження та перестав його трясти, після чого свідок викликала поліцію та швидку допомогу. Зазначила, що на зустрічній смузі для руху лежали речі потерпілого, а саме паяльник та шапка. Крім того, бачила, як рухається потерпілий по дорозі, зліва від їх смуги для руху, на зустрічній смузі, але самого моменту зіткнення вона не бачила. Вважає, що потерпілий переходив дорогу.

-поясненнями допитаного свідок ОСОБА_17 суду пояснив, що 27 грудня 2018 року, ввечері, він їхав з роботи додому, та його швидко обігнала автівка, а саме - червоний Шевроле, яка, в подальшому, в районі залізничного переїзду здійснила наїзд на пішохода. Він зупинився, підійшов до потерпілого, який лежав, а водій знаходився біля нього, після чого водій попросив викликати швидку та поліцію, що й зробила його дружина. Він їхав зі швидкістю 60-70 кілометрів на годину, а водій Шевроле рухався трішки швидше, незважаючи, що дорожнє полотно було слизьким;

даними дослідженого судом протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 27.12.2018 зі схемою до нього, яким зафіксовано місце ДТП, стан дорожнього покриття, умови освітлення та пошкодження транспортного засобу ОСОБА_8 ;

висновком судово-медичної експертизи №125/37-Е від 21.01.2019, відповідно до якого у потерпілого ОСОБА_11 виявлено тілесні ушкодження у вигляді: сумісної тупої травми тіла з крововиливами у м?які тканини тулуба ліворуч на спині, покрови голови, ліворуч у потилично-скронево-тім?яній області, нижніх кінцівок по лівим задньо-боковим поверхням, переломи лівої лопатки, ключиці, перелом ребер ліворуч, перелом лівої малогомілкової кістки, крововиливи під м?яку мозкову оболонку, ділянка забиття тканин мозку на ліві скроневій долі мозку (по типу удару). Всі виявлені тілесні ушкодження, у сукупності, мають ознаки тілесних ушкоджень та знаходяться в причинному зв?язку з настанням смерті;

висновком КП «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР №3956 від 01.01.2019, відповідно до якого ОСОБА_8 27.12.2018 перебував у стані наркотичного сп`яніння;

протоколом проведення слідчого експерименту від 18.01.2019 зі схемою та фототаблецию до нього, за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , складеного в присутності його захисника ОСОБА_18 , відповідно до якого ОСОБА_8 розказав та показав напрямок руху свого автомобіля, швидкість, відстань пішохода до його автомобіля, напрямок руху пішохода та інші дані, які зафіксовані на відповідній схемі;

протоколом проведення слідчого експерименту від 20.02.2019 зі схемою та фототаблецию до нього, за участю свідка ОСОБА_12 , відповідно до якого останній розказав та показав місце, час та механізм наїзду автомобіля Шевроле на потерпілого;

протоколом проведення слідчого експерименту від 11.03.2019 зі схемою та фототаблецию до нього, за участю свідка ОСОБА_17 , відповідно до якого останній розказав обставини, вказав та показав місце, час та механізм наїзду автомобіля Шевроле на потерпілого;

висновком судової автотехнічної експертизи №11/10.1/244 від 20.03.2019, відповідно до якого дії обвинуваченого ОСОБА_8 не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР України, що з технічної точки зору знаходилось в причинному зв`язку з настанням ДТП. В умовах даної події ОСОБА_8 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування із зупинкою автомобіля до місця наїзду.

Суд першої інстанції, проаналізувавши сукупність вищевикладених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України і доведеність «поза розумним сумнівом» у причетності ОСОБА_8 до його вчинення.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 є аналогічними за змістом із доводами захисника, які він висловлював під час розгляду матеріалів кримінального провадження у місцевому суді; вони викладені у вироку суду, належним чином перевірені і їм надана умотивована оцінка, з якою погоджується і колегія суддів.

Так, суд обґрунтовано відхилив доводи обвинуваченого щодо тієї обставини, що він не перебував у стані наркотичного сп`яніння, оскільки вказані доводи спростовуються висновком лікаря КП «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР №3956 від 01.01.2019, відповідно до якого ОСОБА_8 27.12.2018 перебував у стані наркотичного сп`яніння. Посилання допитаних свідків захисту ОСОБА_19 та ОСОБА_20 на вживання ОСОБА_8 таблетки заспокійливих ліків безпосередньо після ДТП як можливості встановлення стану наркотичного сп`яніння суд справедливо визнав безпідставним.

Крім того, колегія суддів вважає, що допитані судом безпосередні свідки подій ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , як під час допиту їх у суді, так і під час проведених за їх участю слідчих експериментів під час проведення досудового розслідування (незважаючи на деякі несуттєві розбіжності у поясненні свідками подій під час судового засідання) надали вичерпну, достатню для подальших експертних досліджень, інформацію щодо обставин ДТП: надмірну швидкість руху автівки ОСОБА_8 на слизькому та засніженому дорожньому покритті, об`єктивну можливість як для ОСОБА_8 , так і для інших учасників дорожнього руху на цей момент побачити пішохода ОСОБА_11 і, відповідно, запобігти наїзду на нього.

Усупереч твердженням захисника, колегія суддів вважає, що суд обґрунтовано послався у вироку суду на дані дослідженого судом протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 , проведеного під час досудового розслідування (20.02.2019 року), оскільки надані свідком пояснення не суперечать за змістом поясненням інших свідків та, відповідно, висновкам експертного дослідження, яке встановило взаємозв`язок між порушеннями ОСОБА_8 вимог ст.12.3 ПДР на настанням ДТП.

Свідок ОСОБА_12 не був допитаний під час судового засідання, оскільки, ухвалені судом рішення про привід цієї особи виконані не були, і сторона обвинувачення відмовилась від необхідності допиту свідка.

Аналогічно, колегія суддів не убачає порушень вимог діючого КПК України під час проведення слідчих експериментів як із обвинуваченим ОСОБА_8 , так і з свідками ОСОБА_17 , ОСОБА_16 .

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду від 10.08.2022 року (справа №556/1969/18) визначено, що, відповідно, у свою чергу, до висновків об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладених у провадженні № 51-6070 кмо 19, приписи частини 4 статті 95 КПК про те, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі статтею 95 КПК. Показання необхідно розмежовувати з іншим самостійним процесуальним джерелом доказів - протоколом слідчого експерименту.

Заперечення обвинуваченим у судовому засіданні відомостей, які слідчий, прокурор перевіряв або уточнював за його участю під час слідчого експерименту, не може автоматично свідчити про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту.

Легітимна мета слідчого експерименту за участю підозрюваного, обвинуваченого досягається дотриманням встановленого порядку його проведення, забезпеченням реалізації прав особи як процесуальних гарантій справедливого судового розгляду та кримінального провадження в цілому.

Проведення слідчого експерименту із обвинуваченим ОСОБА_8 та із свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_14 проведені саме у формі відтворення дій, обстановки, обставин події, проведення дослідів чи випробувань,

Проведені слідчі дії відповідають вимогам статті 240 КПК, а протоколи, складені за наслідками їх проведення, - вимогам статті 104 КПК.

Колегія суддів вважає призначене ОСОБА_8 покарання таким, що за видом та розміром відповідає вимогам ст.65 КК України, оскільки суд врахував тяжкість уперше скоєного ОСОБА_8 у стані наркотичного сп`яніння кримінального правопорушення, його наслідки у вигляді смерті людини, фактичне заперечення ним протягом судового розгляду справи своєї провини та відсутність щирого каяття, часткове відшкодування шкоди та позитивну характеристику.

Підстав для його пом`якшення або для застосування вимог ст.75 КК України та звільнення ОСОБА_8 від його відбування колегія суддів не убачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. 405,407,418,419 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 19 квітня 2024 року щодо ОСОБА_8 за ч.2 ст.286 КК України залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 - без задоволення.

Ухвала апеляційної інстанції є остаточною, але, може бути оскаржена учасниками кримінального провадження у касаційному порядку, безпосередньо до Верховного Суду, протягом трьох місяців з дня її проголошення, апеляційної інстанції.

Судді

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3