Справа № 448/1072/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1216/24 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові у режимі відеоконференції апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 3 грудня 2024 року про продовження останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :

вищевказаною ухвалою в задоволенні клопотання сторони захисту адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_7 - відмовлено.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 задоволено.

Продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 терміном на 60 (шістдесят) днів, тобто до 31 січня 2025 року включно.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, адвокат ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 3 грудня 2024 року скасувати, застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, заборонивши ОСОБА_7 залишати місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 з 22:00 до 06:00 наступного дня або визначити розмір застави згідно з вимогами ч. 5 ст. 182 КПК України.

В обґрунтування апеляційних вимог захисник покликається на те, що оскаржена ухвала постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду, викладені в ухвалі, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Зокрема, вказує, що для підтвердження існування ризиків, визначених ст. 177 КПК України, очевидно недостатньо лише перелічити їх у клопотанні. Такі ризики мають бути підтверджені стороною обвинувачення відповідними доказами, бо за іншого підходу їх існування є лише припущенням сторони обвинувачення, які не можуть бути покладені в основу обґрунтування висновків суду. Вважає, що вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції не дотримався вищевказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як зазначає апелянт, доводи сторони обвинувачення про існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які стали підставою для продовження обвинуваченому строку дії запобіжного заходу, ґрунтуються лише на припущеннях самого прокурора. Прокурор на підтвердження свого клопотання не надав жодного документального доказу, лише перерахував ризики, зазначені у ст. 177 КПК України. Так, ризик переховування ОСОБА_7 обґрунтовується стороною обвинувачення крізь призму тяжкості можливого майбутнього покарання, яке застосовуватиметься у випадку доведеності його вини у вчиненні інкримінованого злочину. Водночас, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, тяжкість покарання, яке може бути застосоване до особи у разі засудження її не є й не може бути єдиною або ключовою підставою заявлення та задоволення клопотання про продовження строку тримання під вартою.

Стосовно ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, то з моменту застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді застави (29.02.2016) до моменту обрання останньому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (20.02.2024) пройшло більше як сім років, протягом яких ОСОБА_7 не вчинив жодного правопорушення, що свідчить про законослухняну поведінку останнього, а відтак цей ризик не підтверджений іншими доказами. Крім цього, після внесення 29.04.2016 застави та звільнення ОСОБА_7 з-під варти на обвинуваченого покладено процесуальні обов`язки, виконання яких й забезпечувалося внесеною заставою. Строк дії таких обов`язків не міг перевищувати 2 місяців, тобто виконання таких забезпечувалося заставою до 29.04.2016 включно. Не зважаючи на те, що строк дії обов`язків закінчився ще 29.04.2016, ОСОБА_7 жодним чином не намагався переховуватись від суду чи слідчих органів, перешкоджати кримінальному провадженню або вчиняти інші дії, передбачені у ст. 177 КПК України.

Таким чином, у поданому стороні обвинувачення клопотанні не було доведено ані наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, ані неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Звертає увагу, що з плином досудового розслідування та судового розгляду зменшується актуальність ризиків, укріплюється позиція обвинувачення таким чином, що негативна процесуальна поведінка обвинуваченого меншою мірою здатна перешкодити ефективності розслідування, і, відповідно, знижується суворість запобіжного заходу. При цьому з моменту початку досудового розслідування кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, пройшло понад вісім років, а судовий розгляд цього кримінального провадження триває понад чотири роки.

Апелянт зазначає, що сторона захисту не погоджується з ухвалою суду від 20.02.2024 про звернення застави в дохід держави, яка не оскаржуються, проте задовольняючи клопотання сторони обвинувачення про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції не визначив жодного розміру застави, попри те, що про це просила сторона захисту.

Вважає, що альтернативний запобіжний захід не визначений безпідставно, оскільки обвинувачений ОСОБА_7 не порушував покладених на нього процесуальних обов`язків, забезпечених внесеною 29.02.2016 заставою, а у подальшому, після спливу 2 місяців, жодних інших загальних обов`язків, які покладаються процесуальним законом на обвинуваченого, не порушував.

Обвинувачений ОСОБА_9 та його захисник ОСОБА_6 у судовому засіданні подану апеляційну скаргу підтримали та просили таку задовольнити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечила проти задоволення апеляційних вимог, покликавшись на їх безпідставність.

Заслухавши доповідача, позицію учасників процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги, вивчивши надані в копіях матеріали контрольного провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Частиною 1 ст. 404 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з наданих суду матеріалів, на розгляді Залізничного районного суду м. Львова перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України.

У межах вказаного провадження 27 липня 2015 року слідчим суддею Мостиського районного суду ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк до 21 вересня 2015 року із визначенням застави в розмірі 304 500 грн. Надалі розмір визначеної ОСОБА_7 застави слідчим суддею змінено, 29 лютого 2016 року ОСОБА_10 внесено заставу за ОСОБА_7 у розмірі 137 800 грн, визначеному ухвалою слідчого судді про застосування запобіжного заходу. Ухвалою колегії суддів Залізничного районного суду м. Львова від 28 жовтня 2019 року про призначення справи до судового розгляду раніше обраний обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід залишено без змін. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 22 березня 2024 року до обвинуваченого ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, терміном на 60 днів, який востаннє був продовжений ухвалою від 3 грудня 2024 року.

Підставами для обрання запобіжного заходу та продовження строку тримання під вартою стали достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 може переховуватися від суду, оскільки він обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачена кримінальна відповідальність лише у виді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна. При цьому, задовольняючи клопотання про зміну ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді застави на тримання під вартою, суд констатував те, що обвинувачений ОСОБА_7 ухилився від явки до суду, тобто не виконав свої процесуальні обов`язки і вказаний факт підтверджений шляхом надання довідок із медичного закладу про те, що ОСОБА_7 не перебуває на лікуванні. Також суд врахував, що протягом понад восьми років обвинувачений через різні підстави, як правило, по хворобі, не являється до суду, що тривалий час унеможливлює розгляд справи за обвинуваченням останнього. Суд застосовував привід ОСОБА_7 , а також ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 20 лютого 2024 року ОСОБА_7 був оголошений у розшук через неявки у судові засідання.

Крім цього, суд першої інстанції при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 взяв до уваги особу обвинуваченого, те, що його вік та стан здоров`я не перешкоджають утриманню ОСОБА_7 під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з моменту взяття ОСОБА_7 під варту та до моменту вирішення клопотання прокурора, не змінилися обставини, які стали підставою для обрання щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та не змінилася обстановка, яка дає суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого не зможе забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, станом на сьогодні не змінилися та не зменшилися.

Вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку тримання під вартою, та обґрунтовано дійшов висновку про існування тих обставин, які перешкоджають завершенню судового розгляду до закінчення дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку тримання під вартою для забезпечення виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, та вважає, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема у виді домашнього арешту чи застави, як про це просить сторона захисту, не зможе запобігти ризикам кримінального провадження та може негативно відобразитися на здійсненні судового розгляду, в тому числі щодо належного виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків. Відомостей, які б свідчили про неможливість подальшого застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо застосування запобіжного заходу розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів контрольного провадження вбачається, що при обранні такого ОСОБА_7 місцевий суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним у вчиненні злочину, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання обвинуваченого під вартою.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_7 протягом семи років застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді застави не намагався переховуватись від суду чи слідчих органів, не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки такий ухилився від явки до суду, що стало підставою для оголошення його в розшук, відтак визначений ст. 177 КПК України ризик є обґрунтованим.

Невчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення не є підставою для застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу.

З огляду на те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів, обвинувачений порушив застосований щодо нього раніше запобіжний захід у вигляді застави, колегія суддів вважає, що визначення останньому запобіжного заходу у вигляді застави є недоцільним.

Інші підстави для відмови у задоволенні клопотання прокурора, зазначені захисником у поданій до суду апеляційній скарзі, також не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відтак, зазначені в апеляційній скарзі доводи та підстави, з яких сторона захисту просить скасувати ухвалу суду, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду і не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Ухвала місцевого суду відповідно до вимог статті 370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування колегія суддів не знаходить.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, зі справи не вбачається.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 3 грудня 2024 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без змін, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в його інтересах без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4