Справа № 129/597/25
Провадження по справі № 1-кп/129/390/2025
У Х В А Л А

05.03.2025 року Гайсинський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Гайсині кримінальне провадження № 0000024 від 09.01.2024 про обвинувачення ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, -

Встановив:

18.02.2025 року до Гайсинського районного суду надійшов затверджений прокурором Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері обороні Південного регіону ОСОБА_3 обвинувальний акт в кримінальному провадженні№ 0000024 від 09.01.2024 про обвинувачення ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, у якому автоматизованою системою документообігу суду визначено головуючого по справі суддю ОСОБА_1

21.02.2025 року ухвалою судді Гайсинського районного суду призначено підготовче судове засідання у справі за цим кримінальним провадженням.

08.12.2024 року ухвалою слідчого судді Заводського районного суду міста Миколаєва стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком 60 діб до 29.01.2025 року включно із визначенням розміру застави в розмірі 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб у сумі 60560 (шістдесят тисяч п`ятсот шістдесят) гривень 00 коп., а в подальшому строк тримання продовжено ухвалою слідчого судді до до 05.03.2025 року.

Відповідно до матеріалів справи обвинувачений ОСОБА_5 утримується під вартою в Державній Установі «Миколаївський слідчий ізолятор».

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 просила суд направити обвинувальний акт, затверджений прокурором Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері обороні Південного регіону ОСОБА_3 від 30 січня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000024 від 09.01.2024 про обвинувачення ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, на підставі ст. 32, ст.34, п.4) ч.3 ст. 314 КПК України до Вінницького апеляційного суду для визначення підсудності у зв`язку із непідсудністю вказаного кримінального провадження Гайсинському районному суду, оскільки відповідно до ч.1 ст. 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення; а згідно із обвинувальним актом, затвердженим прокурором від 30 січня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000024 від 09.01.2024 про обвинувачення ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, зазначено, що місцем вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України є населений пункт, - с. Верхівка Ободівської сільської об`єднаної територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, вказане село входило до складу Тростянецького району Вінницької області до 19.07.2020 року часу ліквідації вказаного району відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів», де згідно із формулюванням обвинувачення, викладеному в обвинувальному акті, обвинувачений ОСОБА_5 вчинив злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, та за діючими, визначеними ч.1 ст. 32 КПК України, правилами територіальної підсудності (юрисдикції), є підсудною Тростянецьокму районному суду Вінницької області, а відтак Гайсинський районний суд Вінницької області позбавлений можливості вирішити по суті вказану справу, а тому на підставі ст. 32, ст.34, п.4) ч.3 ст. 314 КПК України обвинувальний акт, затверджений прокурором від 30 січня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000024 від 09.01.2024 про обвинувачення ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, необхідно направити до Вінницького апеляційного суду для визначення підсудності.

Захисник ОСОБА_4 та обвинувачений ОСОБА_5 не заперечували проти клопотання прокурора про направлення обвинувального акту у цій справі до Вінницького апеляційного суду для визначення підсудності.

Також в підготовчому судовому засіданні прокурор заявив письмове клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на строк 60 днів, оскільки 05.03.2025 р. строк тримання його під вартою закінчується, а обставини і ризики, що були підставою його взяття під варту продовжують існувати, а закінчити розгляд справи до 05.03.2022 р. неможливо, при цьому судовий розгляд справи ще не розпочинався. Також необхідність продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 обумовлюється наявністю ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які були враховані слідчим суддею при обранні обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та на даний час не зникли і не зменшилися, оскільки наразі обвинувачений може:

- переховуватись від органу досудового розслідування та суду. Зазначений ризик передбачений п. ч. 1 ст. 177 КПК України та обгрунтовується тим, що ОСОБА_5 , обвинувачується у скоєнні тяжкого злочину, санкція статті якої передбачає позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років. Усвідомлюючи можливу відповідальність за вчинене, з метою її уникнення ОСОБА_5 може переховуватись від органів досудового розслідування, здійснити виїзд на непідконтрольну Україні територію Луганської, Донецької областей чи АР Крим, або на окуповані території. А також те, що обвинувачений не одружений, неповнолітніх дітей на утримані не має, у зв`язку із цим відсутні будь-які міцні, сталі соціальні зв`язки, які б утримували його за останнім місцем проживання.

- п. 3) ч. 1 ст. 177 КПК України - незаконно впливати на свідків, оскільки підозрюваний, під загрозою можливого покарання, беручи до уваги характер та обставини, суспільну небезпеку злочину, є підстави вважати, що перебуваючи на волі може вжити заходи щодо незаконного впливу, як безпосередньо так і опосередковано на свідків, шляхом залякування, підкупу, шантажу, погроз, а також примусити вже допитаних свідків змінити покази на свою користь до дачі неправдивих показів та викривлення обставин, які підлягають доказуванню.

Підставами стверджувати про існування вказаного ризику є те, що мешкання підозрюваного є межі населеного пункту проживання свідків, і він достовірно знаючи свідків у кримінальному провадженні шляхом умовлянь, погроз та іншими способами може незаконного впливати і схиляти останніх до незаконних дій, які можуть безпідставно виправдовувати підозрюваного, у тому числі схиляти їх до дачі завідомо неправдивих показів, які його виправдовують, чим перешкоджати встановленню істини у справі, чи взагалі схилення до відмови давати свідчення, чи їх спотворення на користь нього.

Будучи професійним військовим, перебуваючи на зазначеній посаді, має фізичну, психологічну підготовку, навички володіння вогнепальною зброєю та вибуховими речовинами, може впливати на свідків вчиненого злочину, та в умовах військового стану продовжувати злочинну діяльність та вчинювати інші кримінальні правопорушення усвідомлюючи невідворотність покарання.

- п. 5) ч. 1 ст. 177 КПК України - вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється. Зазначений ризик обґрунтовується тим, що підозрюваний, будучи військовослужбовцем військової частини, в умовах воєнного стану, вбачає за можливе грубе порушення військової дисципліни, як одного із основних принципів будови Збройних Сил України, може ухилятись від кримінальної відповідальності, при цьому усвідомлюючи, що за військовослужбовцями закріплена зброя та боєприпаси може використати їх, задля залякування свідків та/або в інших злочинних цілях.

Крім того, оцінюючи соціальні зв`язки обвинуваченого, вважаю, що вони не достатньо міцні та такі, що не створили запобіжники його протиправної поведінки. Зазначені соціальні зв`язки не гарантують належної процесуальної поведінки підозрюваного у майбутньому.

У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 25.07.2001 ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Ризик продовження чи повторення протиправної поведінки обґрунтовується ще й існуванням ризику летальності, що його створює обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Так, обвинувачений не втратив статусу військовослужбовця, з військової служби не звільнений, зі списків особового складу військової частини не виключений, рахується у розпорядженні командира військової частини у зв`язку із притягненням до кримінальної відповідальності, і у разі зміни запобіжного заходу на більш м`який - зобов`язаний буде повернутись до військової частини для подальшого проходження військової служби.

Згідно зі змістом ст. ст. 131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків.

Згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до установленої практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи обставини кримінального правопорушення, дані про особу підозрюваного у скоєні злочину, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також приймаючи до уваги те, що слідчий суддя своїм рішенням повинен забезпечити не лише права підозрюваного, але й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що потребує більшої суворості в оцінці порушень цінності суспільства.

Запобігти настанню вказаних ризиків неможливо застосуванням більш м`яких запобіжних заходів.

Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №511-550/0/4-13 від 04 квітня 2013 року «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, підозрюваного, має відповідати характеру певного суспільного інтересу, що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

У рішенні по справі «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 Європейський суд з прав людини вказав, що наявність вагомих підстав підозрювати затриманого у вчиненні злочину є неодмінною умовою правомірності тримання під вартою. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Крім цього, у рішенні по справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 Європейський суд з прав людини вказав, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, вона має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Згідно рішення ЄСПЛ «Клоот проти Бельгії» ризик вчинення нових правопорушень має місце, коли попередня поведінка особи дає підстави для очікувань, що він не має наміру зупинятись у своїх злочинних діях; коли небезпека має бути явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи.

Застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає суспільному інтересу. Крім того, гарантії того, що обвинувачений не вчинить інше кримінальне правопорушення, наразі відсутні.

Підставою продовження запобіжного заходу є наявність обгрунтованої підозри у вчиненні кримінального правопорушення, та існування на даний час вищевказаних ризиків, настанням яких не зможуть запобігти інші передбачені ст. 176 КПК України, запобіжні заходи, крім тримання під вартою, оскільки обвинувачений може вчинити дії, викладені в зазначених ризиках.

Жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, зокрема, з наступних підстав:

- при обранні особистого зобов`язання та домашнього арешту підозрюваний зобов`язується не відлучатися із житла, в якому він проживає чи перебуває, без дозволу слідчого. Враховуючи тяжкість злочину та перелічені вище ризики, не може заслуговувати на довіру суду, а також той факт, що він не проживає за місцем реєстрації протягом тривалого часу, є ризик того, що він буде переховуватися від та суду та впливати на свідків;

- особисту поруку неможливо застосувати у зв`язку з відсутністю осіб, яких слідство вважає такими, що заслуговують на довіру і які б могли поручитися за виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.

- практика застосування домашнього арешту із носінням електронних засобів контролю є не досить ефективною, у зв`язку із відсутністю в підрозділах ГУНП достатньої кількості електронних засобів контролю, їх несправністю, а забезпечення контролю за поведінкою підозрюваних без таких засобів є малоефективним (службова завантаженість поліції), крім того усі співробітники поліції наразі залучені до виконання завдань за призначенням під час впровадження военного стану в Україні, перебування під арештом вдома суперечитиме проходженню служби.

Крім того, підозрюваний, знаходячись за місцем мешкання отримає можливість вільного використання засобів зв`язку (мобільний телефон, Інтернет, тощо), які зможе використати для впливу на свідків у кримінальному провадженні.

Враховуючи підстави та обставини, передбачені ст. 177 (всі перелічені та обґрунтовані вище ризики) та ст. 178 КПК України, такі як:

- п. 1) ч. 1 ст. 178 КПК України - провина підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення доводиться вагомими доказами;

- п. 2) ч. 1 ст. 178 КПК України - тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється - за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі;

- п. 3) ч. 1 ст. 178 КПК України - вік та стан здоров`я підозрюваного (не є неповнолітнім чи особою похилого віку, стан здоров`я дозволяє перебувати в умовах слідчого ізолятору або гауптвахти);

- п. 4) ч. 1 ст. 178 КПК України - соціальні зв`язки не міцні в місці його постійного проживання;

- п. 6) ч. 1 ст. 178 КПК України - репутація підозрюваного, який по службі керівництвом характеризується посередньо;

- п. 7) ч. 1 ст. 178 КПК України - майновий стан підозрюваного - мав належне гідне грошове забезпечення;

- п. 12) ч. 1 ст. 178 КПК України - ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Так, продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою відповідає суспільному інтересу. Незастосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою призведе до негативних наслідків, що можуть вплинути на об`єктивне та всебічне встановлення обставин вчиненого кримінального правопорушення, унеможливить запобігти спілкуванню обвинуваченого з особами, які є свідками у даному кримінальному провадженні.

Вік, стан здоров`я та сімейний стан ОСОБА_5 не перешкоджають утриманню останнього під вартою.

Згідно із положеннями ч. 8 ст. 176 КПК України, під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 402-405, 407, 408, 429 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

З урахуванням викладеного, беручи до уваги обставини вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, встановлені ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які на даний час не зникли та не зменшились, підстави для зміни обраного запобіжного заходу на інший більш м`який запобіжний захід відсутні, оскільки він не зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого та запобігти вищевказаним ризикам.

Обвинувачений ОСОБА_5 та його захисник ОСОБА_4 у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні клопотання прокурора та обрати інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме: домашній арешт, з урахуванням даних про особу обвинуваченого та наявність міцних соціальних зв`язків. Вказували, що ризики, зазначені у клопотанні, не доведені у встановленому законом порядку з наданням документів, які їх підтверджують.

Відповідно до п.4) ч.3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти такі рішення, - направити обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру до відповідного суду для визначення підсудності у випадку встановлення непідсудності кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування. Дія цього абзацу не поширюється на кримінальні провадження, що віднесені до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду згідно з правилами статті 33-1 цього Кодексу.

Відповідно до п.1) ч.1 ст. 34 КПК України кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо до початку судового розгляду виявилося, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил підсудності.

Відповідно до ч.2 ст. 34 КПК України питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції одного суду апеляційної інстанції вирішується колегією суддів відповідного суду апеляційної інстанції за поданням місцевого суду або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.

Відповідно до ч.3 ст. 26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ст. 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється лише судом згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст. 9 КПК України у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 цього Кодексу.

Відповідно до п.3-1. Розділ XІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентної практики ЄСПЛ («Coeme and Others проти Бельгії»; «Jorgic проти Німеччини», пункт 64; «Richert проти Польщі», пункт 41; «Lavents проти Латвії», пункт 114; «Gorgiladze проти Грузії», пункт 67; «Kontalexis проти Греції», пункт 38; «Fruni проти Словакії», заява № 8014/07 від 21 червня 2011 року; «Buscarini проти Сан-Маріно», заява № 31657/96; «Posokhov проти Росії», заява №63486/00, п. 39, ECHR 2003-IV від 04.03.2003 року; «Gurov проти Молдови», заява № 36455/02, п. 37-39; «Pandjikidze and Others проти Грузії», пункты 108111) під «судом» розуміється будь-який юрисдикційний орган, що вирішує питання, віднесені до його компетенції на підставі норм права, відповідно до встановленої процедури. Цей орган має бути встановлений законом, а саме:

- суд утворений безпосередньо на підставі закону;

- суд діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції;

- суд діє в законному складі.

Під поняттям «суд, встановлений законом» розуміється наступне:

- дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності;

- дотримання правил автоматичного розподілу справ;

- наявність повноважень у судді;

- належний склад суду;

- наявність достатніх повноважень для розгляду певної категорії справ.

Оскільки відповідно до ч.1 ст. 32 КПК України кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення; а згідно із обвинувальним актом, затвердженим прокурором від 30 січня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000024 від 09.01.2024 про обвинувачення ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, зазначено, що місцем вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України є населений пункт, - с. Верхівка Ободівської сільської об`єднаної територіальної громади Гайсинського району Вінницької області, вказане село входило до складу Тростянецького району Вінницької області до 19.07.2020 року часу ліквідації вказаного району відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів», де згідно із формулюванням обвинувачення, викладеному в обвинувальному акті, обвинувачений ОСОБА_5 з метою тимчасово ухилитися від виконання обов`язків в умовах воєнного стану, не з`явився вчасно на службу без поважних причин після звільнення до в/ч НОМЕР_1 , що базувалась у АДРЕСА_1 , та ухиляється від проходження військової служби по теперішній час, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби, приховуючи свою належність до Збройних Сил України, не повідомляючи про себе органам військового управління та правоохоронним органам як про військовослужбовця, який не повернувся на службу, тобто вчинив злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, та Гайсинський районний суд Вінницької області у розумінні ст.ст. 26, 30, ч.1 ст. 32 КПК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не є «судом, встановленим законом» у цій справі, то з урахуванням вказаних обставин у своїй сукупності суд дійшов висновку, що справа за кримінальним провадженням № 0000024 від 09.01.2024 про обвинувачення ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, із обвинувальним актом є за діючими, визначеними ч.1 ст. 32 КПК України, п.3-1. Розділ XІІ Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п.8 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування та районних державних адміністрацій», ст. 125 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правилами територіальної підсудності (юрисдикції), підсудною Тростянецьокму районному суду Вінницької області, а відтак Гайсинський районний суд Вінницької області позбавлений можливості вирішити по суті вказану справу, а тому на підставі ст. 32, ст.34, п.4) ч.3 ст. 314 КПК України обвинувальний акт, затверджений прокурором від 30 січня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000024 від 09.01.2024 про обвинувачення ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, необхідно направити до Вінницького апеляційного суду для визначення підсудності.

При цьому, судовий розгляд кримінального провадження незаконним (неповноважним) складом суду і ухвалення ним судового рішення у справі відповідно до п.2) ч.2 ст.412 КПК України є беззаперечною підставою для скасування рішення цього суду.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Метою застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується (ч.1 ст. 177 КПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

При розгляді клопотання про обрання або ж продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обов`язково має бути розглянуто можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів (правова позиція, викладена у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»).

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Оскільки до обвинуваченого ОСОБА_5 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк його тримання під вартою закінчується 05.03.2025 р., однак передбачені ст. 177 КПК України ризики і обставини, які враховувались судом при обранні ОСОБА_5 запобіжного заходу у виді тримання під вартою не змінились, тому що існують передбачені п.1), п.3), п.5) ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовані ризики невиконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а саме ризик переховування від суду (ризик втечі), з огляду на наявне небезпідставне обвинувачення його у вчиненні тяжкого злочину, за вчинення якого передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років позбавлення волі та у зв`язку із цим з остраху на невідворотність суворого покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим; ризик незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, які на даний час не допитані в суді у зв`язку із чим, обвинувачений може на них впливати з метою зміни їх показів; ризик вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, оскільки поставлене за вину стороною обвинувачення кримінальне правопорушення вчинене згідно із обвинувальним актом особою, який будучи військовослужбовцем військової частини, в умовах воєнного стану, вбачає за можливе грубе порушення військової дисципліни, як одного із основних принципів будови Збройних Сил України, може ухилятись від кримінальної відповідальності, при цьому усвідомлюючи, що за військовослужбовцями закріплена зброя та боєприпаси може використати їх, задля залякування свідків та/або в інших злочинних цілях; при цьому, обвинувачений має посередню репутацію, він є відповідно до ст. 89 КК України не судимим; також судом враховуються: вік та стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_5 , який народився у 1995 році; на обліку за станом здоров`я у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, інвалідність не встановлювалась; також враховується: міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, а саме ОСОБА_5 має вищу освіту, не одружений, дітей не має, не працевлаштований, офіційне джерело доходу відсутнє; він має постійне місце проживання, за яким проживає з матір`ю; на час кримінального правопорушення, в якому обвинувачується, перебував на посаді солдату резерву взводу рядового складу роти резерву рядового складу військової частини НОМЕР_1 , у військовому званні «солдат», а це в своїй сукупності перешкоджає суду зробити безспірний висновок про гарантоване ним виконання процесуальних обов`язків у разі перебування на волі, а також на даний час судом судовий розгляд цього кримінального провадження завершити до 05.03.2025 р. неможливо, а тому за таких встановлених обставин суд дійшов висновку, що строк тримання під вартою обвинуваченому необхідно продовжити ще на 60 днів.

Ухвалюючи рішення про продовження обвинуваченому строку тримання під вартою, крім зазначеного, суд враховує також те, що суду не надано переконливих доказів, які б могли свідчити, про те, що обвинувачений у разі перебування на волі чи під домашнім арештом буде належно виконувати свої процесуальні обов`язки, а також стороною захисту не надано суду належно оформленого письмового клопотання про зміну запобіжного заходу та доказів про наявність в ОСОБА_5 станом на час розгляду клопотання постійного власного житла, наявності у нього постійного місця роботи, засобів до існування.

За змістом п.5) ч.4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

При цьому твердження ОСОБА_5 про особисте гарантування належної процесуальної поведінки зазначених вище висновків не спростовують через наявність передбачених ст.177 КПК України ризиків, - можливість продовження ним злочинної діяльності та ухилення від виконання процесуальних обов`язків переховуванням від слідства і суду, а тому до уваги не беруться.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 32-34, 314-316 КПК України, -

Постановив:

Направити обвинувальний акт, затверджений прокурором Миколаївської спеціалізованої прокуратури у сфері обороні Південного регіону ОСОБА_3 від 30 січня 2025 року, у кримінальному провадженні № 0000024 від 09.01.2024 про обвинувачення ОСОБА_5 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.407 КК України, - на підставі ст. 32, ст.34, п.4) ч.3 ст. 314 КПК України до Вінницького апеляційного суду для визначення підсудності.

Клопотання прокурора задовільнити.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Миколаєва, Миколаївської області, громадянина України, українця, з вищою освітою, раніше не судимого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації, - у виді тримання під вартою продовжити на строк 60 днів, строк дії ухвали в частині застосованого запобіжного заходу у виді тримання під вартою з 05.03.2025 року 13 год. 00 хв. по 03.05.2025 року 13 год. 00 хв. включно.

Копію цієї ухвали надіслати сторонам кримінального провадження та до Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» (юридична адреса: 54030, Миколаївська область, місто Миколаїв, вулиця Лагерне Поле, будинок, 5) для виконання.

Ухвала може бути оскаржена в частині застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу протягом семи днів до Вінницького апеляційного суду, обвинуваченим, який перебуває під вартою - в той самий строк з моменту вручення йому копії цієї ухвали.

Суддя: