Справа № 342/1346/24
Провадження № 1-кп/342/69/2025
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2025 року м. Городенка

Городенківський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду міста Городенка кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000102 від 16.09.2024 про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, одруженого, працює на посаді водія в КНП «ОКЦЕМД та МК ІФОР» м.Городенка, раніше несудимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України,

учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6

обвинувачений ОСОБА_7

потерпіла ОСОБА_8

представник потерпілої ОСОБА_9

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 вчинив умисні дії, які виразились у заподіянні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.122 КК України.

15.09.2024, близько 21.00 год, ОСОБА_5 прийшов по місцю свого проживання, що у АДРЕСА_1 , де зайшов у приміщення будинку - літньої кухні, в якій на той час перебувала його дружина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В подальшому, перебуваючи у приміщенні вищезазначеного будинку, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, ОСОБА_5 вчинив із своєю дружиною ОСОБА_8 словесний конфлікт через різноманітні непорозуміння побутового характеру. Під час конфлікту ОСОБА_5 , перебуваючи у приміщенні літньої кухні, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, підняв із підлоги кухні дерев`яне поліно та, тримаючи його у своїх руках, підійшов до ОСОБА_8 , почавши наносити останній удари даним поліном у ділянку правої верхньої кінцівки, після чого продовжував наносити потерпілій удари своїми ногами у ділянку нижніх кінцівок та руками в ділянку голови та верхніх кінцівок.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 10.10.2024 у ОСОБА_8 виявлено тілесні ушкодження у вигляді перелому правої ліктьової кістки у нижній третині зі зміщенням відломків, які відносяться до тілесних ушкоджень середньої важкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я і не є небезпечними для життя; закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, що відноситься до легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, синці верхніх і нижніх кінцівок - до легких тілесних ушкоджень. Після вчинення потерпілій ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 покинув місце вчинення злочину.

Таким чином, своїми діями обвинувачений ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КК України.

Прокурор у судовому засіданні висловив думку щодо недоцільності дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються; просив визнати обвинуваченого ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за ч.1 ст.122 КК України та застосувати щодо нього покарання у виді позбавлення волі на строк два роки, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк - один рік,та направити обвинуваченого для проходження програми для кривдників.

Допитана у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 не заперечила щодо недослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Пояснила, що з обвинуваченим відбувся конфлікт на побутовому грунті, під час якого останній наніс їй кілька ударів. Просила суворо не карати.

Представник потерпілої - адвокат ОСОБА_9 просив призначити мінімальне покарання обвинуваченому.

Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 , який відмовився від захисника для здійснення його захисту, погодився щодо недослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав повністю, зазначив, що погоджується зі всіма обставинами кримінального правопорушення, які зазначені в обвинувальному акті, щиро розкаявся, засудивши свої дії. Запевнив, що більше таких дій вчиняти не буде. Просив суд суворо не карати.

Згідно ч.3 ст.349 КПК України суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року в справі № 521/11693/16-к, щодо застосування ч. 3 ст. 349 КПК, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. Однак ця норма не звільняє суд від обов`язку встановити обставини, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні та визначені ст. 91 КПК. Тобто законодавець зобов`язує суд встановити усі обставини, що мають значення для кримінального провадження, а ст. 349 КПК лише визначає обсяг та порядок дослідження доказів на підтвердження цих обставин.

Суд зазначає, що незважаючи на те, що розгляд справи здійснюється у порядку ч.3 ст.349 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання; 6) обставини, які підтверджують, що гроші, цінності та інше майно, які підлягають спеціальній конфіскації, одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна, або призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення чи винагороди за його вчинення, або є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом, або підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення; 7) обставини, що є підставою для застосування до юридичних осіб заходів кримінально-правового характеру.

Враховуючи показання обвинуваченого ОСОБА_5 щодо повного визнання вини у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства кримінального правопорушення за ч.1ст.122 КК України, те, що він не оспорює фактичні обставини кримінального провадження, які вказані в обвинувальному акті, правильно розуміє зміст цих обставин, не наполягає на дослідженні інших доказів у справі, розуміє неможливість в подальшому оскаржити дані фактичні обставини в апеляційному порядку, у суду не має сумнівів в добровільності та правдивості його позиції, вислухавши думку інших учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, тому відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України дослідження доказів відносно фактичних обставин справи визнано судом недоцільним, у зв`язку з чим суд обмежив їх дослідження допитом обвинуваченого, допитом потерпілої, дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, та досудової доповіді.

Суд дослідив матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, зокрема, довідки КНП «Городенківська БЛІЛ» про те, що ОСОБА_5 не знаходиться на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога; нейтральну характеристику з місця проживання обвинуваченого; вимогу про відсутність судимості, висновок органу пробації, інші матеріали.

На підставі наведеного суд приходить висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінальному правопорушенні за обставин, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю зібраними під час досудового розслідування та перевіреними у судовому засіданні доказами, які суд визнає достовірними, належними, допустимими та достатніми для кваліфікації його дій за ч.1 ст.122 КК України як умисних дій, які виразились у заподіянні умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.122 КК України.

Згідно ч.1 ст.122 КК України умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження - умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

За нормативним визначенням умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження (ст.122 КК) характеризується дією або бездіяльністю у вигляді протиправного посягання на здоров`я іншої людини, наслідками у вигляді заподіяння вказаних ушкоджень й причинним зв`язком між згаданим діянням та наслідками, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює, що може заподіяти зазначену шкоду здоров`ю потерпілого, передбачає такі наслідки і бажає або свідомо припускає їх настання (ст. 24 КК). Ознаки, які характеризують психічне ставлення обвинуваченого до вчиненого ним діяння і його наслідків: 1) усвідомлення суспільної небезпеки свого діяння; 2) передбачення його суспільно небезпечних наслідків; 3) свідоме припущення настання наслідків. Перші дві ознаки характеризують процеси, які відбуваються у психіці суб`єкта і тому складають інтелектуальний момент умислу.

За вчинення злочину, передбаченого санкцією ч.1 ст.122 КК України, передбачено покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на строк до трьох років.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду, про що зазначив Верховний Суду у постанові від 13.08.2020 року у справі № 716/1224/19.

Відповідно до ст. 65 КК України суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до ст. 65 КК України, пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Обставиною, що відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненому кримінальному правопорушенні є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставиною, що відповідно до ст.67 КК України обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_5 , є вчинення злочину щодо подружжя, з якою винний перебуває у сімейних відносинах.

Згідно з досудовою доповіддю Коломийського районного сектору №1 філії Державної установи «Центр пробації» в Івано-Франківській області ризик повторного вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 кримінального правопорушення середній, ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб середній, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення або обмеження волі можливе, не може становити небезпеку для суспільства, у тому числі окремих осіб.

При призначенні покарання ОСОБА_5 суд, дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує обставини вчиненого ним кримінального правопорушення, його наслідки, які не є тяжкими, особу обвинуваченого, те, що він раніше несудимий, пом`якшуючі покарання обставини (щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення) та обставину, що обтяжує покарання (вчинення злочину щодо подружжя, з якою винний перебуває у сімейних відносинах), а також вимоги ст. 50 КК України, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, та вважає необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 призначити покарання у межах санкції ч.1 ст. 122 КК України, яка передбачає відповідальність за вчинене.

На підставі викладеного, суд вважає, що ОСОБА_5 слід обрати покаранняу виді позбавлення волі.

Разом з тим, враховуючи відсутність матеріальних претензій потерпілої, її прохання суворо обвинуваченого не карати, відсутність тяжких наслідків для здоров`я потерпілої, засудження обвинуваченим свого вчинку та його бажання вести надалі законослухняний спосіб життя, що свідчить про те, що обвинувачений став на шлях виправлення, беручи до уваги наявність у обвинуваченого постійного місця проживання, те, що він одружений, тобто має стійкі соціальні зв`язки, суд вважає, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства, та до обвинуваченого підлягає застосуванню положення ст.75 КК України, що передбачає звільнення від відбування покарання з випробуванням та покладання відповідних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Також відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України в інтересах потерпілого від злочину, пов`язаного з домашнім насильством, одночасно з призначенням покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, або звільненням з підстав, передбачених цим Кодексом, від кримінальної відповідальності чи покарання, суд може застосувати до особи, яка вчинила домашнє насильство, один або декілька обмежувальних заходів, відповідно до якого (яких) на засудженого можуть бути покладені такі обов`язки : направлення для проходження програми для кривдників. Заходи, передбачені частиною першою цієї статті, можуть застосовуватися на строк від одного до трьох місяців і за потреби можуть бути продовжені на визначений судом строк, але не більше як на 12 місяців.

Отже, враховуючи, що протиправні дії обвинуваченого ОСОБА_5 , пов`язані з вчиненням фізичного насильства щодо дружини, її страждання та погіршення якості життя, суд, згідно п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, вважає за доцільне застосувати до обвинуваченого обмежувальний захід у виді направлення його для проходження програми для кривдників.

Суд вважає, що такий обмежувальний захід буде сприяти виправленню обвинуваченого, покращенню психологічного здоров`я потерпілої ОСОБА_8 .

На переконання суду, покарання, що застосовується за цим вироком у поєднанні з вказаним обмежувальним заходом, відповідатиме ч. 2 ст. 50 КК України, критерію гуманності й справедливості, не потягне за собою порушення засад виваженості, включатиме розумний баланс між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, не становитиме надмірного тягаря для обвинуваченого та не порушуватиме інтересів потерпілої.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.

Запобіжний захід до обвинуваченого не обирався.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст.ст. 12, ч.1 ст.122 КК України, ст.ст. 349, 369-371, 373-374, 394 КПК України, суд

у х в а л и в:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та призначити йому покарання у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 1 (один) рік.

Відповідно до положень п.п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Застосувати до ОСОБА_5 обмежувальний захід, передбачений п.5 ч.1 ст.91-1 КК України, та направити його для проходження програми для кривдників строком 3 (три) місяці.

Початок іспитового строку відраховувати з часу ухвалення вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1