Номер провадження: 11-сс/813/585/25
Справа № 523/2578/25 1-кс/523/645/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою представника власників майна ОСОБА_5 та ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м.Одеси від 26 лютого 2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0000211 від 06.02.2025 року,

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання старшого слідчого СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 та накладений арешт на майно, вилучене 21 лютого 2025 року в ході проведення санкціонованого обшуку у будинку № 32 по вул.Бажана Миколи, в м.Одесі, а саме на:

- мобільний телефон марки «Редмі 13 нот», в корпусі чорного кольору з imeil: НОМЕР_1 , imei2: НОМЕР_2 з сім-картами операторів «Водафон» НОМЕР_3 та «Лайф» НОМЕР_4 , з паролем: 1111,

- мобільний телефон марки «Самсунг A50», в корпусі білого кольору з imeil: НОМЕР_5 , imei2: НОМЕР_6 з сім-картами операторів «МТС» НОМЕР_7 , без пароля,

- мобільний телефон марки «Редмі 9А», в корпусі чорного кольору з imeil: НОМЕР_8 , imei2: НОМЕР_9 з сім-картами операторів «МТС» НОМЕР_10 , з паролем: НОМЕР_11 , які упаковані до сейф-пакету № RIC 2009630,

- мобільний телефон марки «IPHONE 16 PRO MAX» в корпусі сірого кольору ІME1: НОМЕР_12 , IMEI2: НОМЕР_13 .

У задоволенні іншої частини клопотання відмовлено

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, представник власників майна ОСОБА_5 та ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Вимоги апеляційної скарги адвокат мотивує тим, що до матеріалів судового провадження залучені належним чином засвідчені копії документів: витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належного ОСОБА_9 (сину ОСОБА_10 ) на праві власності та технічна документація на зазначений будинок для здійснення ідентифікації цього нерухомого майна під час вирішення питання про арешт вилученого майна. Прокурор, який приймав участь у судовому засіданні не спростував наведені стороною захисту обставини, що стосуються проведення несанкціонованого обшуку, тобто, проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , замість проведення санкціонованого обшуку приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , дозвіл на проведення якого був наданий ухвалою слідчого судді.

Адвокат звертає увагу на те, що в оскарженій ухвалі слідчого судді, постанові слідчого про визнання предметів речовими доказами та долучення їх до кримінального провадження в якості речових доказів від 21.02.2025 року, не зазначено за яким критерієм та ознакою ті чи інші речі набули «доказового значення» та статусу речового доказу в даному кримінальному провадженні.

Адвокат вважає, що зазначені обставини стали наслідком порушення стороною обвинувачення норм Кримінального процесуального законодавства, що регламентують діяльність органу досудового розслідування під час визнання того чи іншого об`єкту матеріального світу речовим доказом у кримінальному провадженні.

Адвокат звертає увагу, що під час проведення обшуку 21.02.2025 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 добровільно надали для огляду мобільні термінали та коди доступу для подолання системи логічного захисту до них, однак слідчий відмовився оглядати мобільні телефони та прийняв протиправне рішення про вилучення мобільних телефонів.

Адвокат наголошує, що арештовані мобільні телефони не мають доказового значення в даному кримінальному провадженні та були безпідставно вилучені під час проведення обшуку.

До початку судового засідання представник власників майна адвокат ОСОБА_7 подав заяву, в якій просив розглянути апеляційну скаргу без його участі, наполягав на її задоволенні.

Прокурор Суворовської окружної прокуратури ОСОБА_11 також надіслав до суду заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі. При цьому, прокурор зазначив, що два мобільних телефона, які були вилучені під час проведення обшуку повністю оглянуті та не мають інформації, яка б мала інтерес для слідства, тому не заперечує проти скасування арешту з двох мобільних телефонів.

Відповідно до положень ч.1 ст.406 КПК України (далі КПК) суд апеляційної інстанції має право ухвалити судове рішення за результатами письмового провадження, якщо всі учасники судового провадження заявили клопотання про здійснення провадження за їх відсутності.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу в письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 зазначеної норми права встановлено, що метою накладення арешту на майно є:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Положення даної норми КПК узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Так, положеннями ст.98 КПК встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Колегією суддів встановлено, що слідчим відділенням ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000211 від 06.02.2025 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України.

У клопотанні слідчого про арешт майна зазначено, що, 06.02.2025 року, до ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області надійшла заява ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якій він просить вжити заходи правового характеру до невстановленої особи, яка шахрайським шляхом під приводом продажі товару 25.08.2021 року, приблизно о 14 год. 00 хв., заволоділа грошовими коштами в розмірі 150000 грн., знаходячись біля ресторану «Сканді» за адресою: м.Одеса, вул.Академика Заболотного 57/2а.

За даним фактом до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості були внесені за №0000211.

В ході здійснення досудового розслідування, в порядку п.3 ч.2 ст.40 КПК України надано доручення УМП ГУНП в Одеській області на проведення слідчих (розшукових) дій, а саме встановлення особи, яка може бути причетна до вчинення даного кримінального правопорушення.

Із отриманих матеріалів виконаного доручення співробітниками УМП ГУНП в Одеській області встановлено, що до вчинення даного кримінального правопорушення може бути причетний ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та користується абонентським номером НОМЕР_3 .

Таким чином, у органів слідства виникла необхідність у проведенні обшуку за місцем мешкання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини скоєного кримінального правопорушення, відшукання предметів, які були об?єктом кримінально протиправних дій, знаряддя вчинення кримінального правопорушення, в тому числі документів, комп`ютерної техніки, мобільних телефонів, сім-карт, чорнових записів у будь-якому вигляді, електронних носіїв інформації, банківських карток, грошових коштів, інших речей, набутих кримінально протиправним шляхом та отриманих в результаті вчинення кримінального правопорушення, а також інших предметів, речей, документів, які мають значення для розслідування та можуть бути використані як докази для встановлення істини у кримінальному провадженні.

У ході проведення санкціонованого обшуку виявлено та вилучено, в тому числі і мобільні телефони, належні ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

В якості підстави для арешту вказаного майна слідчий зазначив, що воно є предметом злочину, метою арешту є збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Мотивуючи свій висновок про необхідність накладення арешту на мобільні телефони слідчий суддя послався на існування потреби в дослідженні вилучених мобільних телефонів, оскільки зафіксована на них інформація може бути використана як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Разом з цим апеляційний суд враховує позицію прокурора, яку він виклав в заяві про розгляд справи без його участі, де зазначив, що два мобільних телефона, які були вилучені під час проведення обшуку повністю оглянуті та не мають інформації, яка має відношення до кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що з моменту вилучення мобільних телефонів 21.02.2025 року, у слідчого було достатньо часу дослідити та зафіксувати в процесуальний спосіб всю необхідну інформацію, яка має доказове значення в даному кримінальному провадженні.

Крім того, колегія суддів враховує, що з 06.02.2025 року (дата реєстрації кримінального провадження в ЄРДР) до теперішнього часу власникам арештованого майна ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про підозру в даному кримінальному провадженні повідомлено не було.

Більш того, зі змісту клопотання слідчого та долучених документів, не можливо встановити будь-яку можливу причетність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до подій, які є предметом дослідження в даному кримінальному провадженні.

Також у клопотанні про арешт майна не зазначено обґрунтовано, за якими конкретними критеріями вилучене майно може бути речовим доказом у даному кримінальному провадженні, яке доказове значення воно має, зокрема не зазначено жодної родової ознаки вилучених речей, як речових доказів та не вказано, яким критеріям визначеним у ст.98 КПК України відповідає вилучене майно.

Слідчий суддя задовольнивши клопотання слідчого про арешт майна не надав належної оцінки встановленим апеляційним судом обставинам, чим допустив неповноту судового розгляду, що в свою чергу, призвело до невідповідності висновків слідчого судді фактичним обставинам кримінального провадження.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь.

Формальне посилання на положення ст.98 КПК України не може розцінюватися як відповідне обґрунтування того, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи внаслідок накладення арешту на належне такій особі майно.

У кожному випадку слідчий, прокурор мають зазначити, яким конкретно критеріям відповідає майно, щодо якого заявлено клопотання про накладення арешту: чи воно являлося предметом, знаряддям вчинення злочину, чи воно зберегло на собі його сліди, тощо з наведенням відповідних обґрунтувань такого твердження.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Також варто звернути увагу і на позицію Європейського суду з прав людини, що висловлена в рішенні по справі «Волохи проти України». В даному рішенні Суд наголошував на тому, що втручання органів виконавчої влади у права осіб має підлягати ефективному контролю, який зазвичай має здійснюватись судовим органом, щонайменше як останньою інстанцією, оскільки судовий контроль надає найбільші гарантії незалежності, безсторонності та здійснення належного провадження.

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст.172 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту.

Пунктом 2 ч.3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Відповідно до пунктів 1 та 2 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення є неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи.

За таких обставин апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги представника власників майна ОСОБА_5 та ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , тому ухвала слідчого судді підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 405, 407, 409, 410, 411, 418, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_5 та ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 задовольнити

Ухвалу слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси від 26 лютого 2025 року про арешт майна в кримінальному провадженні №0000211 від 06.02.2025 року за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання старшого слідчого СВ ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 про накладення арешту на майно, вилучене 21 лютого 2025 року в ході проведення санкціонованого обшуку у будинку АДРЕСА_1 , в кримінальному проваджені №0000211 від 06.02.2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4