КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3597/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

07 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу з доповненнями захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року,-

за участю:

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року клопотання прокурора задоволено частково, продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 (шістдесят) днів, тобто до 02 травня 2025 року включно.

Визначено обвинуваченому ОСОБА_7 розмір застави, достатній для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України, у розмірі 72 000 (сімдесят дві тисячі) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 218 016 000 (двісті вісімнадцять мільйонів шістнадцять тисяч) гривень, із покладенням обов`язків у разі внесення застави, передбачених п.п. 1, 2, 3, 4, 8, 9 ч. 5 ст. 194 КПК України.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував, що останній обвинувачується у вчиненні тяжкого корупційного кримінального правопорушення (примітка ст. 45 КК України), за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років з конфіскацією майна або без такої, що виключає застосування інститутів звільнення від відбування покарання з випробуванням (ч. 1 ст. 75 КК України) та призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом (ч. 1 ст. 69 КК України), дані про особу обвинуваченого та дійшов висновку про продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризику переховування від суду, ризику незаконного впливу на свідків та ризику вчинення іншого кримінального правопорушення.

Таким чином, оцінивши наведені обставини стороною захисту у сукупності, суд дійшов висновку, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на цій стадії судового розгляду є пропорційним для запобігання встановленим ризикам, а обрання обвинуваченому іншого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, наразі не забезпечить досягнення мети запобіжного заходу та належне виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків.

Визначаючи розмір застави, суд врахував стадію кримінального провадження, зокрема судовий розгляд, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який є підприємцем, наразі має постійне місце проживання на території України, його вік, стан здоров`я, ділову репутацію, сімейний стан та соціальні зв`язки. Також суд узяв до уваги обставини та характер інкримінованого кримінального правопорушення, яке є корупційним тяжким злочином. У цьому кримінальному провадженні суд звернув увагу на розмір предмета неправомірної вигоди - 500 000 (п`ятсот тисяч) доларів США, що є дуже суттєвим розміром на тлі, наприклад, встановленого в Україні у 2023, 2024 роках прожиткового мінімуму для працездатних осіб у розмірі відповідно 2 684 гривень 00 копійок, 3 028 гривень 00 копійок на одну особу на місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, захисник ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу з доповненнями, в якій, вказуючи на допущення судом першої інстанції істотних порушень кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року скасувати, прийняти нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора, застосувати до ОСОБА_7 запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною полишати помешкання за адресою: АДРЕСА_1 без дозволу суду цілодобово, окрім випадків отримання медичної допомоги, виконувати обов`язки: прибувати до суду за першою вимогою; повідомляти суд про зміну свого місця проживання; здати на зберігання до відповідних органів державної влади паспорт громадянина для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну; утриматись від спілкування зі свідками у кримінальному провадженні; носити електронний засіб контролю.

Захисник акцентує увагу суду на тому, що ОСОБА_7 тримається під вартою у кримінальному провадженні, яке не було внесено в ЄРДР за передбаченою законодавством процедурою. Так, за результатами аналізу доказів, відкритих захисту під час виконання ст. 290 КПК України, вбачається, що 25.12.2023 року реєстратором внесено відомості до ЄРДР за фактом пропозиції надання ОСОБА_7 неправомірної вигоди, що підтверджується витягом із ЄРДР від 26.12.2023 року, а пізніше (в Витягах із ЄРДР, сформованих наступними датами, зокрема, 15.05.2024 року) вбачається викладення коротких обставин справи за підозрою ОСОБА_7 у наданні неправомірної вигоди.

Втім, як зазначає апелянт, будь-якого документу на підтвердження внесення відомостей до ЄРДР по факту надання ОСОБА_9 неправомірної вигоди, як окремого кримінального правопорушення, як того вимагає ст. 214 КПК України та Положення «Про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення», матеріали кримінального провадження не містять. Тож виходить, що ОСОБА_7 отримав процесуальний статус підозрюваного, а пізніше і обвинуваченого у кримінальному провадженні, яке не внесено до ЄРДР, однак 1 рік та 2 місяці тримається під вартою.

Отже, захист вважає, що оскільки відомості до ЄРДР за фактом «надання неправомірної вигоди» ОСОБА_7 ніколи не вносились, жодного документу щодо перекваліфікації дій ОСОБА_7 матеріали справи не містять, тож досудове розслідування не проводилось щодо саме «надання неправомірної вигоди», то ОСОБА_7 не може утримуватись під вартою.

Апелянт вказує, що прокурор не надає до клопотання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 жодного доказу на існування будь-якого із зазначених ним ризиків, тож суд не має можливості проаналізувати такі докази та надати їм оцінку в аспекті підтвердження наявності чи відсутності того чи іншого ризику, а тому усі твердження суду про наявність у поведінці ОСОБА_7 ризиків є припущенням.

Захист вважає, що суд дійшов помилкового висновку про актуальність зазначених ризиків та неможливість запобігти таким ризикам, застосувавши до ОСОБА_7 інший запобіжного заходу, як то домашній арешт із забороною полишати місце проживання цілодобово, а також носіння електронного засобу контролю, а тому висновки суду, викладені в оскаржуваній ухвалі, не відповідають матеріалам справи, що є підставою для скасування такого судового рішення.

Так, як зазначає апелянт, при обґрунтуванні існування ризику переховування, суд посилається на тяжкість та характер інкримінованого кримінального правопорушення, дію в Україні правового режиму воєнного стану. Апелянт звертає увагу, що прокурор в клопотанні про продовження строку тримання під вартою не посилався на дію правового режиму воєнного стану, а тому суд самостійно визначив таке обґрунтування для виправдання подальшого утримання ОСОБА_7 під вартою. Поряд з цим, як вказує апелянт, суд не обґрунтував, яким чином цей ризик обтяжує стан ОСОБА_7 , адже запровадження додаткових режимно-пропускних заходів по всій території України, в межах яких правоохоронні та військові структури здійснюють посилену перевірку осіб, транспорту, житла, навпаки, істотно зменшує можливості втікачів ухилитися від державного нагляду і контролю. Апелянт наголошує, що вагомим аргументом проти намірів виїзду ОСОБА_7 за кордон є той факт, що сім`я останнього, родичі та утриманці, за яких ОСОБА_7 піклується і несе відповідальність, перебувають в Україні. Більше того, вагомим запобіжником для від`їзду ОСОБА_7 за кордон є перебування його сина - ОСОБА_10 - під вартою.

Щодо ризику впливу на свідків апелянт звертає увагу, що свідки по даній кримінальній справі вже допитані, тим більше, всі вони попереджені про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показів та за відмову давати покази та при цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які заяви свідків чи інші докази про вплив чи ризик впливу на свідків з боку ОСОБА_7 чи за його завданням з боку третіх осіб.

Щодо ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, то апелянт вказує, що уматеріалах клопотання про продовження арешту ОСОБА_7 та в інших матеріалах справи відсутні докази можливих перспектив вчинення нових злочинів. Зокрема, в оскаржуваній ухвалі при обґрунтуванні цього ризику суд зазначив, що«суд враховує також і те, що ОСОБА_7 має вже процесуальний статус обвинуваченого в іншому кримінальному провадженні стосовно п`яти учасників злочинної організації, які завдали Міністерству оборони України понад мільярд гривень шкоди під час закупівлі неякісного одягу для Збройних Сил України.» У той же час апелянт наголошує, що прокурор не обґрунтовував у своєму клопотанні існування цього ризику процесуальним статусом ОСОБА_7 в іншому кримінальному провадженні, а також не надавав доказів на існування цих обставин. Крім того, на думку апелянта, суд допустив істотне порушення презумпції невинуватості щодо ОСОБА_7 та інших осіб, які є обвинуваченими у тому кримінальному провадженні, адже констатував, що вони завдали МО України шкоди на понад 1 млрд. грн.. під час закупівлі неякісного одягу для ЗСУ.

Щодо розміру застави апелянт вказує, що наразі майновий стан ОСОБА_7 не дозволяє сплатити заставу в розмірі 72 000 (сімдесят дві тисячі) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 218 016 000 (двісті вісімнадцять мільйонів шістнадцять тисяч) гривень. У той же час апелянт зазначає, що покладення на ОСОБА_7 непомірного обов`язку внести суму застави, якої в нього немає і кошти на яку немає де взяти, являє собою порушення права на справедливий суд. Несплата цієї суми впродовж тривалого часу й як результат довготривале перебування під вартою, на думку апелянта є об`єктивними доказами, що 218 016 000 грн. у ОСОБА_7 немає.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника та обвинуваченого, які просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав наведених у ній, думку прокурора, яка просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження № 0001135, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.12.2023 відносно ОСОБА_7 , за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 369 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року клопотання прокурора задоволено частково та продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 (шістдесят) днів, тобто до 02 травня 2025 року включно з визначенням розміру застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини за яких таке продовження можливе.

Так, судом першої інстанції були заслухані пояснення прокурорів, обвинуваченого та його захисників для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів, вони є безпідставними, з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Як правильно встановив суд першої інстанції, характер висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні тяжкого корупційного злочину (примітка ст. 45 КК України), за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до восьми років з конфіскацією майна або без такої, тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання його винним у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченого, який має позитивні характеристики, сталі сімейні зв`язки, постійне місце проживання та роботи, здійснює волонтерську діяльність, має вже процесуальний статус обвинуваченого в іншому кримінальному провадженні стосовно п`яти учасників злочинної організації, які завдали Міністерству оборони України понад мільярд гривень шкоди під час закупівлі неякісного одягу для Збройних Сил України, дають достатні підстави вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 , з метою уникнення кримінальної відповідальності, може реалізувати ризик втечі та ухилення від суду, а також вчинити інше кримінальне правопорушення, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше його тримання під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується посилань захисника на невідповідність, на її переконання, пред`явленої ОСОБА_7 підозри та обвинувачення (кваліфікації дій) з відомостями, які вносилися до Єдиного реєстру досудових розслідувань, то зважаючи на стадію кримінального провадження та особливості апеляційного перегляду судового рішення даної категорії справ, колегія суддів позбавлена можливості дати оцінку доводам захисника в частині обґрунтованості обвинувачення та правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 . Не вправі давати таку оцінку на стадії судового розгляду і суд першої інстанції. У даному кримінальному провадженні досудове розслідування завершено, прокурором визнано зібрані під час досудового розслідування докази достатніми для складання обвинувального акта, ОСОБА_7 висунуте обвинувачення та обвинувальний акт спрямовано до суду, і обґрунтованість висунутого щодо нього обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким за результатами судового розгляду суд надасть оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні.

Твердження захисника про безпідставне та необґрунтоване врахування судом першої інстанції при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу запровадження в країні воєнного стану, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки збройна агресія російської федерації та запровадження в країні воєнного стану, як правильно встановив суд першої інстанції, надає обґрунтовані підстави вважати про можливість нелегального перетину обвинуваченим кордону, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином контролювати державний кордон у місцях ведення активних бойових дій.

При цьому посилання захисника на перебування сім`ї та родичів ОСОБА_7 в Україні, а також перебування його сина під вартою, як на відсутність намірів обвинуваченого виїзду за кордон, не спростовують наявність ризику переховування від суду, оскільки дані обставини з урахуванням обсягу обвинувачення, обставини кримінального правопорушення та сукупності даних про особу обвинуваченого не виключають можливості обвинуваченого переховуватись не лише за межами, а й в межах території України.

Доводи апеляційної скарги захисника про безпідставність врахування судом першої інстанції обвинувачення ОСОБА_7 в іншому кримінальному провадженні, є неспроможними, оскільки те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні іншого кримінального провадження, є обставиною, яка відповідно до п.10 ч.1 ст. 178 ККПК України має бути оцінена у сукупності з усіма обставинами, які враховується при продовженні запобіжного заходу. Окрім того, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, встановивши наявність у ОСОБА_7 обвинувачення в іншому провадженні, суд першої інстанції не констатував вчинення обвинуваченим дій в іншому провадженні, а оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, дійшов обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності того, що ОСОБА_7 , може вдатися до вчинення іншого кримінального правопорушення у разі зміни йому запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою.

З приводу ризику, передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого ОСОБА_7 впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, то на переконання колегії суддів, на даному етапі провадження, яке наразі триває,докази сторони обвинувачення досліджуються, існують достатні підстави вважати, що обвинувачений може впливати на свідків, з метою схилити їх не давати правдиві, послідовні показання у ході судового розгляду та/або змінити свої показання, для уникнення або мінімізації кримінальної відповідальності.

Посилання захисника на те, що свідки у справі вже були допитані та будь-яких заяв чи доказів щодо впливу на них з боку ОСОБА_7 чи за його завданням з боку третіх осіб матеріали справи не містять, що свідчить про відсутність ризику впливу на свідків, колегія суддів вважає непереконливими, оскільки дане кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду і докази у повному обсязі ще не досліджені, в тому числі і не допитані всі свідки показання яких, суд сприймає безпосередньо, а тому враховуючиконкретні обставини кримінального провадження, існує велика ймовірність того, що обвинувачений, який ознайомлений в порядку КПК України з матеріалами кримінального провадження, в тому числі і з протоколами допитів встановлених досудовим розслідуванням свідків та їх персональними даними, усвідомлюючи тяжкість покарання, що йому загрожує, може незаконно впливати на свідків.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про особу обвинуваченого, наразі, підтверджують потребу в подальшому триманні під вартою. З огляду на викладене, підстав вважати, що інший, менш суворий запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянта про те, що прокурором не доведено існування ризиків, колегія суддів вважає неспроможними.

Приписи ч. 4 ст. 182 КПК України визначають, що розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, обвинуваченого, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків та не може бути завідомо непомірним для нього.

У рішенні від 13 січня 2022 року у справі «Істоміна проти України» (Istomina V. Ukraine, заява № 23312/15) ЄСПЛ зазначив, що застава має на меті не забезпечення відшкодування шкоди, завданої у справі, а передусім забезпечення явки особи на судове засідання. Тому розмір застави повинен оцінюватись залежно від особи, про яку йде мова, із урахуванням його/її матеріального стану та інших релевантних критеріїв, що свідчать на користь чи проти явки особи до суду. Сума шкоди у справі може бути одним із факторів, що виправдовує вищу суму застави, але лише у поєднанні з іншими критеріями серйозністю вчиненого злочину, ризику втечі тощо.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника про надмірний розмір застави, то колегія суддів, вважає їх безпідставними, з урахуванням встановлених на даний час ризиків, характеру та обставин інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, в якому він обвинувачується, та інших обставин, що мають значення, у даному випадку, а тому на переконання колегії суддів,визначений альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 72 000 (сімдесяти двох тисяч) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, є цілком достатнім для виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а перспектива втрати такого грошового забезпечення у випадку порушення ним встановлених обов`язків послужить достатнім стримуючим фактором, що виключає з його сторони будь-яке бажання переховуватися від суду або вчинити інші протиправні дії.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави, має забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргузахисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2025 року, якоюпродовжено обвинуваченому ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою терміном на 60 (шістдесят) днів, тобто до 02 травня 2025 року включно з визначенням розміру застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4