Справа № 548/1628/21
Провадження №1-кп/548/23/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(повний текст)

19.12.2024 м. Хорол

Хорольський районний суд Полтавської області в складі

судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Хорол кримінальне провадження № 0000218 відносно

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.В`язівок Хорольського району Полтавської області, зареєстрованого та мешканця АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, освіта середньо-спеціальна, не працюючого, на утриманні малолітніх дітей не має, інвалідності не має, не судимого

обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,-

за участю сторін кримінального провадження:

сторони обвинувачення - прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_5

сторони захисту - адвоката ОСОБА_8

В С Т А Н О В И В:

12.07.2021 р. у вечірній час близько 19-00 години ОСОБА_5 , перебував на подвір`ї загального користування за адресою АДРЕСА_2 , за місцем свого проживання, де в нього виник конфлікт із ОСОБА_9 , в ході якого ОСОБА_5 , діючи умисно, на грунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його наслідки та бажаючи їх настання, фалангами пальців кисті лівої руки, стиснутих в кулак, наніс ОСОБА_9 не менше одного удару в область обличчя, в праву його частину, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді ран на слизовій оболонці верхньої губи.

Продовжуючи нанесення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, ОСОБА_5 із достатньою силою надавив лівою ногою на праву ногу ОСОБА_9 , внаслідок чого потерпілий втратив рівновагу та впав .

Внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_5 потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді ран на слизовій оболонці верхньої губи, синця на правій ступні, які згідно висновку судово-медичної експертизи №115 від 19.07.2021 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Таким чином, ОСОБА_5 , вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження .

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні кримінального проступку не визнав.

Незважаючи на не визнання вини ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, суд вважає, що його вина повністю доведена та підтверджується належними і допустимими доказами, а саме:

Показаннями потерпілого ОСОБА_9 , за змістом яких його викликав ОСОБА_9 та повідомив, що він 12.07.2021 року , точного часу не памятає, перебував разом з батьками та дружиною на подвірї загального користування по АДРЕСА_2 . Почув крики обвинуваченого ОСОБА_5 , який підходив до його дружини ОСОБА_10 , чіплявся образливою лайкою та погрожував . Він підійшов щоб забрати дружину та в той час ОСОБА_11 удар стиснутою в кулак в область обличчя. Після того як наніс удар, він впав та ОСОБА_12 знову почав бити по спині, відчувалися незначні удари. Не памятає як піднявся, намагався якось відбитися. Мотивів ОСОБА_13 не розуміє. Неодноразово зі сторони ОСОБА_5 відбувалися конфлікти на протязі тривалого часу. Вважає, що покарання обвинуваченому слід призначити відповідно до закону.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 повідомила, що вона 12.07.2021 року , точного часу не памятає, перебував разом з чоловіком та батьками на подвірї загального користування по АДРЕСА_2 в літній кухні. Побачила, що під підїздом розкидані стільці, в цей час вийшов ОСОБА_14 , на запитання для чого ти їх розкидав, він почав чіплятися образливою лайкою та погрожувати, вів себе агресивно. ОСОБА_5 наніс удар чоловіку ОСОБА_15 стиснутою в кулак в область обличчя. Вийшли батьки та сусіди, приїхала поліція. Мотивів ОСОБА_13 не розуміє. Неодноразово зі сторони ОСОБА_5 відбувалися конфлікти на протязі тривалого часу, веде себе агресивно, часто говорить сам із собою.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_16 повідомила, що вона 12.07.2021 року, точного часу не памятає, разом зі своїм чоловіком ОСОБА_17 перебували вдома в квартирі по АДРЕСА_2 . Вийшла з будинку та почула крики, побачила ОСОБА_18 , який сидів на асфальті, вона підійшла і побачила сина який був у крові, розбита губа. Запитала, що трапилося, в цей час вийшов чоловік, вони разом із чоловіком, сином та невісткою відійшли від ОСОБА_5 та почали розпитувати , що трапилося. Син з невісткою розповіли, що ОСОБА_5 вдарив його в обличчя . Вийшли сусіди та мати ОСОБА_13 , приїхала поліція. Мотивів ОСОБА_13 не розуміє. Неодноразово зі сторони ОСОБА_5 відбувалися конфлікти на протязі тривалого часу, веде себе агресивно, часто говорить сам із собою. Від матері ОСОБА_5 - ОСОБА_19 неодноразово чула , що вона його боїться, він психічно хворий, його потрібно лікувати.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_17 повідомив, що він 12.07.2021 року, точного часу не памятає, разом зі своєю дружиною ОСОБА_16 перебували вдома в квартирі по АДРЕСА_2 . Дружина вийшла перша з будинку, а він слідом та дружина побачила, ОСОБА_18 , який сидів на асфальті, вона підійшла і побачила сина який був у крові, розбита губа. Син з невісткою розповіли, що ОСОБА_5 образливо чіплявся до невістки, син хотів захистити її, та ОСОБА_14 вдарив його в обличчя . Вийшли сусіди та мати ОСОБА_13 , приїхала поліція. Мотивів ОСОБА_13 не розуміє. Неодноразово зі сторони ОСОБА_5 відбувалися конфлікти на протязі тривалого часу, веде себе агресивно, часто говорить сам із собою. Мати ОСОБА_5 - ОСОБА_19 неодноразово говорила, що вона його боїться, він психічно хворий, його потрібно лікувати.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_20 повідомила, що влітку 2021 року, точного часу не памятає, вона йшла додому по АДРЕСА_3 , чула та бачила, як ОСОБА_5 чіплявся образливою лайкою та погрожував, вів себе агресивно. Підійшов ОСОБА_15 , щоб захистити свою дружину та в той час ОСОБА_5 вдарив ОСОБА_21 , в область обличчя та останній впав на землю. ОСОБА_22 викликала поліцію та швидку. Мотивів ОСОБА_13 не розуміє. Неодноразово зі сторони ОСОБА_5 відбувалися конфлікти на протязі тривалого часу, веде себе агресивно, часто говорить сам із собою.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_23 повідомила, що 12.07.2021 року, вона фактично нічого не бачила, вийшла та побачила, що ОСОБА_15 разом зі своєю дружиною стояли над сином, який лежав на асфальті.

Окрім того, вина ОСОБА_5 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння підтверджується наступними доказами дослідженими в судовому засіданні:

- згідно з протоколом огляду місця події від 12.07.2021 з фото-таблицями зображень до протоколу від 12.07.2021, в результаті проведення огляду 13.04.2021 в період часу з 20 год 00 хв по 20 год 20 хв за адресою: АДРЕСА_2 , оглягнуто подвір`я загального користування за адресою АДРЕСА_2 ;

- згідно з протоколом проведення слідчого експеременту від 20.07.2021 з фото-таблицями зображень до протоколу від 20.07.2021, в результаті проведення слідчого експеременту 20.07.2021 в період часу з 14 год 30 хв по 15 год 15 хв за адресою: АДРЕСА_4 , за участю потерпілого ОСОБА_9 ;

- згідно з висновком експерта № 115 від 13.07.2021 р.,внаслідок умисних протиправних дій ОСОБА_5 потерпілий ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження у вигляді ран на слизовій оболонці верхньої губи, синця на правій ступні, які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження;

- згідно з висновком експерта № 115-А/124 від 20.07.2021,покази потерпілого ОСОБА_9 , дані ним при проведенні 20.01.2021 слідчого експеременту відповідають об"єктивним судово-медичним даним, встановленими при судово-медичній експертизі останнього.

- згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 39 від 03.04.2024 року, на даний час ОСОБА_5 , страждає хронічним психічним захворюванням у формі хронічного маячного розладу. За своїм психічним станом не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період інкримінованого йому діяння , ОСОБА_5 , також страждав хронічним психічним захворюванням у формі хронічного маячного розладу .За своїм психічним станом не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Даним хронічним психічним захворюванням у формі хронічного маячного розладу, ОСОБА_5 страждав до вчинення ним інкримінованих дій. ОСОБА_5 рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомогив примусовому порядку, з метою його обов"язкового лікування, а також запобігання вчинення ним суспільно небезпечних діянь, відповідно до положення ст. 92 КК України.

Підстав не довіряти зібраним на досудовому слідстві та перевірених під час судового розгляду доказам, у суду не має, оскільки вони є належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність є достатньою для прийняття відповідного процесуального рішення.

Аналізуючи покази ОСОБА_5 , допитаного в ході судового слідства, потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , досліджених письмових доказів, що надані сторонами кримінального провадження, суд дійшов до висновку проте, що мало місце суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч.1 ст. 125 КК України.

Стаття 225 КПК передбачає в певних випадках можливість судового допиту особи під час досудового розслідування, і такі показання є допустимими за умови дотримання порядку, передбаченого цим положенням.

Згідно з аналізом норм національного законодавства вбачається, що суд при розгляді справи повинен забезпечити право сторін на допит особи, яка дає показання, важливі для вирішення справи, і не вправі використовувати позасудові свідчення такої особи, але якщо попри всі необхідні заходи забезпечити явку такої особи виявилося неможливим, на підставі ч. 3 ст. 97 КПК України, сторона на доведення своєї позиції може надати суду показання особи, які та давала під час досудового розслідування, і сам факт відсутності такої особи під час судового розгляду не може бути підставою для визнання таких її показань недопустимим доказом. При цьому суд враховує позицію ЄСПЛ по вказаному питанню, яке викладене вище та вважає його допустимим у сукупності з іншими дослідженими доказами у судовому засіданні.

Вказана позиція суду, повністю узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 12.12.2019 (провадження № 51-4690км19), де зазначено, що суд може визнати належним доказом протокол допиту свідка або потерпілого, якщо 1) під час судового розгляду кримінального провадження стороною обвинувачення доведено поважні причини неявки головного свідка у судове засідання; 2) протокол допиту свідка оголошено та долучено до матеріалів кримінального провадження безпосередньо в судовому засіданні; 3) сторона захисту не була позбавлена можливості заперечувати показання, які відображені у протоколі, надавши суду відповідні докази; 4) показання свідка (протокол допиту) не були єдиним доказом винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що показання свідка ОСОБА_23 є суперечливими, що викликає сумнів в їх правдивості, а тому суд вважає, що вони були дані ним на ґрунті особистих відносин між нею та обвинуваченим, який являєтьсяїї сином, та її зацікавленості в результаті щодо невинуватості у вчиненні кримінального правопорушення саме ОСОБА_5 .

Суд приймає до уваги такі показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_20 , оскільки вони не містять внутрішніх протиріч, повністю узгоджуються між собою.

Вчинення ОСОБА_5 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, повністю підтверджується наданими у судовому засіданні показами потерпілого ОСОБА_9 .

Заслухавши думки прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши наявні в розпорядженні суду матеріали, виходячи з меж заявленого клопотання, роз`яснивши підстави закриття кримінального провадження та право заперечувати проти цього, суд зазначає про наступне.

В ході судового розгляду беззаперечно доведено, що ОСОБА_5 , фалангами пальців кисті лівої руки, стиснутих в кулак, наніс ОСОБА_9 не менше одного удару в область обличчя, в праву його частину, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді ран на слизовій оболонці верхньої губи.

Дії ОСОБА_5 , органом досудового розслідування кваліфіковано вірно за ч. 1 ст. 125 КК України та знайшли своє підтвердження під час судового слідства, а саме: заподіяння умисного легкого тілесного ушкодження.

У судовому засіданні захисником заявлено клопотання про закриття кримінального провадження у відношенні ОСОБА_5 у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, яке мотивовано тим, що із часу вчинення суспільно-небезпечного діяння минулі встановлені ст. 49 КК України строки.

Особа, стосовно якої розглядається справа, ОСОБА_5 підтримав заявлене захисником клопотання, не заперечував проти закриття кримінального провадження.

Прокурор проти задоволення клопотання заперечень не мав. Зазначив, що з часу вчинення суспільно-небезпечного діяння минуло більше трьох років, обставини, що викликають зупинення та переривання строків давності відсутні і оскільки суспільно небезпечне діяння скоєне ОСОБА_5 має ознаки складу кримінального правопорушення передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України, що на момент вчинення відносилось до категорії кримінальних проступків, строки давності закінчились. Відтак вважає, що кримінальне провадження підлягає до закриття.

Згідно ч. 1ст. 285 КПК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

За змістом ч. 3 ст. 19 КК України не підлягає покаранню особа, яка вчинила злочин у стані осудності, але до постановлення вироку захворіла на психічну хворобу, що позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними. До такої особи за рішенням суду можуть застосовуватися примусові заходи медичного характеру, а після одужання така особа може підлягати покаранню.

Статтею 44 КК України передбачено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом.

Положеннями ст. 49 КК України визначено строки давності з огляду на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, після закінчення яких особа звільняється від кримінальної відповідальності; підстави такого звільнення від кримінальної відповідальності; обчислення перебігу строків давності, його відновлення, зупинення та переривання.

Строк давності - це передбачений ст.49 КК України певний проміжок часу з дня вчинення кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили, закінчення якого є підставою звільнення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, від кримінальної відповідальності.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч. 1ст.49 КК України (в редакції на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння), особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло три роки - у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі. Згідно із п.2 ч.1 ст. 49 КК України в редакції на момент розгляду справи, у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі строки давності становлять також три роки.

За санкцією інкримінованої обвинуваченим статті скоєне ним кримінальне правопорушення відповідно до ст.12КК України в редакції на момент вчинення віднесено до кримінального проступку.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у постанові №12 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», - таке звільнення є обов`язковим за минуванням певних строків давності та наявних умов.

Отже, наступили матеріально-правові підстави звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого ОСОБА_5 у зв`язку із закінченням строків давності, що є визначено ч. 1 ст. 49 КК України про настання строку та відсутність обставин, що порушують його перебіг; початком перебігу строку давності є день, коли інкримінований особі кримінальний проступок був учинений, - 12 липня 2021 року.

Реалізуючи вимоги ч. ч. 2, 3ст. 49 КК України, роз`яснення п. 8Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами законодавства України про звільнення особи від кримінальної відповідальності`особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення до набрання вироком законної сили не тільки минули певні строки давності, а й не ухилялася від слідства або суду та не вчинила нового злочину середньої тяжкого чи особливо тяжкого.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав, визначенихст. 49 КК України, - щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності в зв`язку із закінченням строків давності.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається судом у зв`язку із звільненням особи від кримінальної відповідальності.

Частиною 1 ст.285 КПК України передбачено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність. Згідно ч. 4 ст. 286 КПК України якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.

Аналізуючи вищенаведені норми в сукупності з матеріалами кримінального провадження, пояснення сторін під час судового розгляду справи та позицію кожного учасника, суд приходить до висновку про закриття кримінального провадження та звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності, оскільки з дня скоєння інкримінованого кримінального проступку минув установлений законом строк, який був чинний на момент вчинення діяння.

З приводу застосування до обвинуваченого примусових заходів медичного характеру, суд приходить до наступного висновку.

Ухвалою Хорольського районного суду Полтавської області від 19.09.2023 року було призначено стаціонарну судово-психіатричну експертизу психічного стану ОСОБА_5 .

Згідно отриманого висновку судово-психіатричної експертизи № 39 від 03.04.2024 року експертів Львівської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи "Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України", на даний час ОСОБА_5 , страждає хронічним психічним захворюванням у формі хронічного маячного розладу. За своїм психічним станом не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. В період інкримінованого йому діяння , ОСОБА_5 , також страждав хронічним психічним захворюванням у формі хронічного маячного розладу .За своїм психічним станом не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Даним хронічним психічним захворюванням у формі хронічного маячного розладу, ОСОБА_5 страждав до вчинення ним інкримінованих дій. ОСОБА_5 рекомендовано застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомогив примусовому порядку, з метою його обов"язкового лікування, а також запобігання вчинення ним суспільно небезпечних діянь, відповідно до положення ст. 92 КК України.

Статтею 92 КПК України визначено, що примусовими заходами медичного характеру є надання амбулаторної психіатричної допомоги, поміщення особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, в спеціальний лікувальний заклад з метою її обов`язкового лікування, а також запобігання вчиненню нею суспільно небезпечних діянь.

В силу ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб, які вчинили злочин у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.

За змістом ст. 94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до психіатричного закладу із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до психіатричного закладу з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Частиною 2 ст. 94 КК України передбачено, що надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку може бути застосоване судом стосовно особи, яка страждає на психічні розлади і вчинила суспільно небезпечне діяння, якщо особа за станом свого психічного здоров`я не потребує госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги.

З положень статей 512, 513 КПК України слідує, що судовий розгляд клопотання прокурора, або клопотання слідчого затвердженого прокурором про застосування примусових заходів медичного характеру, завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру або про відмову в їх застосуванні.

Під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які (ч. 1ст. 513 КПК України).

Статтею 94 КК України визначено, що залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Відповідно до ч.2 ст.513 КПК України суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання.

Отже, суд приймаючи рішення щодо примусового заходу медичного характеру посилається на досліджені докази.

У відповідності до ст.288 КПК України суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.

Звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави в особі компетентних органів від засудження особи, яка вчинила злочин, від застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Отже держава встановлює щодо особи стосовно якої не було прийнято відповідне рішення за наслідками скоєння кримінального правопорушення відсутність застосування будь-яких обмежувальних заходів в разі спливу певного проміжку часу з моменту скоєння кримінального правопорушення.

Метою примусових заходів медичного характеру є попередження вчинення нових суспільно небезпечних діянь. Примусові заходи медичного характеруце заходи державного примусу у формі різних лікувально-реабілітаційних заходів, які призначаються судом у рамках кримінального процесу стосовно осіб з різними психічними розладами, що вчинили суспільно небезпечні діяння, спрямовані на лікування цих осіб і запобігання скоєнню ними нових суспільно небезпечних дій та суворе дотримання непорушності їхніх прав і законних інтересів. Примусові заходи медичного характеру мають подвійний характер. З одного бокуце заходи примусу, тобто юридичні, з другого це заходи медичні, оскільки зміст їх зводиться до діагностичного обстеження, лікування, клінічного нагляду, проведення реабілітаційних заходів.

Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 17.06.2020 у справі № 598/1781/17 звернуто увагу, що звільнення від кримінальної відповідальності заст. 49 КК України(сплив строків давності) є безумовним.

З огляду на характер примусових заходів медичного характеру, неприпустимість порушення принципу рівності та дискримінації осіб за станом здоров`я, враховуючи, що з часу вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки ч. 1 ст. 125 КК України, минуло більше трьох років, а також, що відсутні обставини, визначені ч. 2, 3, 5ст. 49 КК України для зупинення, переривання або не застосування строків давності, суд приходить до висновку про обґрунтованість клопотання сторони захисту.

Цивільний позов по справі не заявлено, процесуальні витрати, речові докази відсутні, заходи забезпечення не застосувались.

Відповідно до Постанови від 3 червня 2005 року N 7 " Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування", не можна застосовувати примусові заходи медичного характеру, якщо особа, яка вчинила суспільно небезпечне діяння в стані неосудності або обмеженої осудності чи захворіла на психічну хворобу після вчинення злочину, до винесення судом ухвали (постанови) одужала або її психічний стан змінився настільки, що вона перестала бути небезпечною для себе чи інших осіб.

У разі закриття справи щодо особи, визнаної судом неосудною або обмежено осудною, суду необхідно повідомити про це органи охорони здоров`я для взяття її на облік і здійснення необхідного лікарського нагляду за нею.

В зв"язку з вищевикладеним необхідно повідомити орган охорони здоров`я, а саме: КОМУНАЛЬНЕ НЕКОМЕРЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ХОРОЛЬСЬКА МІСЬКА ЛІКАРНЯ" ХОРОЛЬСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ЛУБЕНСЬКОГО РАЙОНУ ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, для взяття на облік і здійснення необхідного лікарського нагляду за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем с.В`язівок Хорольського району Полтавської області, зареєстрованим та мешканцем : АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 284,285,286,376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Визнати доведеним вчинення ОСОБА_5 суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального проступку передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Звільнити ОСОБА_5 від застосування примусових заходів медичного характеру, за підозрою у скоєнні суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки кримінального проступку передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,у зв"язку із закінченням строків давності , на підставі ст. 49 КК України, а кримінальне провадження № № 0000218 - закрити.

Повідомити орган охорони здоров`я, а саме: КОМУНАЛЬНЕ НЕКОМЕРЦІЙНЕ ПІДПРИЄМСТВО "ХОРОЛЬСЬКА МІСЬКА ЛІКАРНЯ" ХОРОЛЬСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ЛУБЕНСЬКОГО РАЙОНУ ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ, для взяття на облік і здійснення необхідного лікарського нагляду за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем с.В`язівок Хорольського району Полтавської області, зареєстрованим та мешканцем : АДРЕСА_1 .

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду Полтавської області протягом 7 днів з часу її проголошення.

Повний текст ухвали суду виготовлено та підписано 23.12.2024 року.

Головуючий: ОСОБА_1