У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 вересня 2024 року м. Ужгород
В межах вказаного кримінального провадження ОСОБА_6 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 4 ст. 28, ч. 5 ст. 190 КК України та іншим фігурантам.
Відповідно до положень ст. 64-2 КПК України, ОСОБА_3 як власник рухомого майна транспортного засобу марки «Мерседес-Бенц» моделі Е250, д.н.з. НОМЕР_1 , набув статусу третьої особи у даному кримінальному провадженні.
Разом з тим, адвокат ОСОБА_4 у клопотанні стверджує, що станом на 13.09.2024 року, в рамках даного кримінального провадження щодо вилученого автомобіля, органом досудового розслідування могли бути проведені всі необхідні слідчі дії та судові експертизи, даний автомобіль належить ОСОБА_3 , який до цього кримінального провадження жодним чином не причетний, а тому вражає, що в подальшому накладенні арешту відпала необхідність. Також зазначає про відсутність доказів, що автомобіль відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України.
Внаслідок накладеного арешту ОСОБА_3 має перешкоди у реалізації законних прав щодо мирного, безперешкодного використання та розпорядження своїм майном.
Власник майна ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, однак від його представника адвоката ОСОБА_4 до суду надійшла заява, в якій зазначає, що подане ним клопотання про скасування арешту майна підтримує та просить задовольнити, а також провести розгляд справи без їх участі.
Прокурор у судове засідання повторно не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомляв.
Зважаючи на неявку в судове засідання осіб, які беруть участь у розгляді клопотання, фіксування за допомогою технічних засобів, відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК України, не здійснювалося.
Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Арешт накладено з метою збереження речового доказу у даному кримінальному провадженні.
Адвокат ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 , у клопотанні просить скасувати арешт накладений на автомобіль марки «Мерседес-Бенц» моделі Е250, д.н.з. НОМЕР_1 , мотивуючи тим, що такий належить третій особі, яка не має жодного відношення до даного кримінального провадження, автомобіль не відповідає критеріям визначеним у ст. 98 КПК України як речового доказу, а також те, що в органу досудового розслідування було достатньо часу для проведення з автомобілем необхідних слідчих дій та відповідних експертиз.
Проте, слідчий суддя відхиляє такі доводи адвоката ОСОБА_7 , зокрема про відсутність доказів, що вилучене майно не є речовим доказом, оскільки під час вирішення питання про накладення арешту, а також надання дозволу на проведення обшуку, належними та допустимими доказами було встановлено, що таке відповідає критеріям ст. 98 КПК України. Слідчим суддею був встановлений факт користування вказаним автомобілем Котіш Акошем, якому повідомлено про підозру у даному кримінальному провадженні, в період вчинення ним кримінальних правопорушень, у зв`язку з цим, даний автомобіль міг зберегти на собі сліди злочину чи містить інші відомості, які мають важливе значення для доказування у даному кримінальному провадженні.
Також адвокатом ОСОБА_4 не надано жодного доказу, що з вилученим автомобілем були проведені які-небудь слідчі дії чи експертизи.
Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, а відтак твердження адвоката, що автомобіль належить на праві власності третій особі, яка не має жодного відношення до даного кримінального провадження і на такий не може бути накладено арешт є безпідставними.
Разом з тим, згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За приписами ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої в наслідок кримінального правопорушення (цивільний позов) чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 1ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Згідно постанови Європейського Суду від 09.06.2005 року по справі «Бакланов проти Російської Федерації», постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу №1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.
У відповідності до ч. 1ст. 9 КПК України слідчий під час кримінального провадження та інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України, вимог інших актів законодавства.
Слідчим суддею встановлено, що власником вищевказаного транспортного засобу є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
При розгляді клопотання про накладення арешту на автомобіль, як на підставу накладення арешту на такий слідчий суддя послався на ту обставину, що автомобіль є речовим доказом у даному кримінальному провадженні і він дасть можливість проведення органом досудового розслідування необхідних слідчих дій у кримінальному провадженні та судових експертиз.
Щодо скасування арешту майна в частині розпорядження та відчуження, слідчий суддя вважає, що таке є передчасним, з огляду на те, що даний автомобіль визнаний речовим доказом у кримінальному провадженні, а також те, що кінцеве рішення у кримінальному провадженні не прийнято, а відтак в органу досудового розслідування може виникнути необхідність у проведенні додаткових слідчих і процесуальних дій.
Враховуючи зазначене, слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає до часткового задоволення.
Керуючись ст. ст. 167, 174, 309 КПК України, -
Клопотання задовольнити частково.
У решті вимог клопотання відмовити.
Попередити ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 про кримінальну відповідальність за незаконні дії щодо майна, на яке накладено арешт, передбачену ст. 388 КК України.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено та проголошено 01.10.2024 року о 10 год. 35 хв.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1