Справа № 451/196/25
Провадження № 1-кп/451/63/25
УХВАЛА

судового засідання

06 лютого 2025 року місто Радехів

Радехівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

секретаря судових засідань ОСОБА_2

найменування кримінального провадження: кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09.11.2024 за №0000114;

відомості про особу обвинуваченого, що мають значення для справи:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка села Вишневе Скадовського району Херсонської області, українка, громадянка України, з середньою-спеціальною освітою, розлучена, не депутат, не адвокат та не нотаріус, раніше не судима, тимчасово проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 , як внутрішньо переміщена особа, на утриманні має одну неповнолітню дитину,

Закон України про кримінальну відповідальність, що передбачає кримінальне правопорушення, у вчиненні котрого обвинувачується особа: ч. 2 ст. 121 КК України;

сторони кримінального провадження: сторона обвинувачення - прокурор Радехівського відділу Шептицької окружної прокуратури ОСОБА_4 , потерпіла ОСОБА_5 , потерпілий ОСОБА_6 , сторона захисту - обвинуваченаОСОБА_3 , захисник ОСОБА_7 ;

інші учасники судового провадження: немає;

розглянув клопотання прокурора ОСОБА_4 про продовження обвинуваченійОСОБА_3 , запобіжного заходу у виді домашнього арешту при розгляді обвинувального акта у даному кримінальному провадженні у підготовчому судовому засіданні у залі судових засідань приміщення суду, що знаходиться на вул. Львівській, 14А, у м. Радехів,

за участі прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченої, захисника,

у с т а н о в и в :

ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 11 листопада 2024 року ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту,який, згідно з ухвали від 07.01.2025 продовжено до 09.02.2025.

5 лютого 2025 року прокурор ОСОБА_4 подав письмове клопотання про продовження обвинуваченій ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, яке підтримав у підготовчому судовому засіданні у повному обсязі та просив продовжити обвинуваченій ОСОБА_3 строк домашнього арешту на 2 місяці з покладенням наступних обов`язків: прибувати за кожною вимогою до суду; цілодобово не залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду; повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання; за наявності здати на зберігання до відповідних органів державної влади свої (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України. Так як на даний час продовжують існувати ризики, передбачені ст.177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Захисник ОСОБА_7 не заперечила щодо клопотання про продовження строку домашнього арешту.

Обвинувачена ОСОБА_3 підтримала думку захисника.

Потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які були повідомлені про час та місце розгляду справи прокурором, до суду не прибули. За повідомленням прокурора будуть приймати участь в наступних судових засіданнях.

Заслухавши учасників кримінального провадження, розглянувши питання доцільності продовження строку домашнього арешту, суд встановив наступні обставини справи та виходить з наступних мотивів.

За змістом стт 131-132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали слідчого судді або суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом (частина друга ст.177 КПК України).

Відповідно до вимог ст.178 КПК України, при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки.

Виходячи зі змісту ст.181 КПК України, домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби та може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Згідно з ч. 6 ст.181 КПК України, строк дії ухвали слідчого судді про тримання особи під домашнім арештом не може перевищувати двох місяців. У разі необхідності строк тримання особи під домашнім арештом може бути продовжений за клопотанням прокурора в межах строку досудового розслідування в порядку, передбаченому статтею 199 цього Кодексу. Сукупний строк тримання особи під домашнім арештом під час досудового розслідування не може перевищувати шести місяців. По закінченню цього строку ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту припиняє свою дію і запобіжний захід вважається скасованим.

Разом з цим законодавцем не вказаний максимальний строк домашнього арешту під час судового розгляду, який може продовжуватись до закінчення провадження.

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені частиною 1 ст.177КПК України, необхідно вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливого здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Сама по собі суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування. При цьому, слід відмітити, що тяжкість покарання хоча і не є самостійною підставою для утримання особи під домашнім арештом, проте у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не застосувавши запобіжний захід.

Відповідно до вимог п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположнихсвобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Так, із матеріалів клопотання видно, що ОСОБА_3 обвинувачується за ч. 2 ст. 121 КК України, яка відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів та за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, суд враховує тяжкість покарання, яка їй загрожує у разі визнання винуватою у вчиненні злочину, наслідки вчинення кримінального правопорушення від якого загинула людина, особу обвинуваченої, яка раніше не судима, має тимчасове місце проживання, є внутрішньо переміщеною особою, а також те, що жодних обмежень для виїзду за кордон у неї немає, тому вона може в будь-який момент без зайвих труднощів покинути місце свого проживання, а під загрозою застосування суворої міри покарання може здійснити спроби переховуватись від суду, усвідомлюючи про неминучість покарання за вчинення кримінального правопорушення у виді позбавлення волі.

Враховуючи ці обставини у сукупності з особою обвинуваченої ОСОБА_3 та характером і тяжкістю кримінального правопорушення, у вчиненні якого вона обвинувачується, наслідків, що настали, суд дійшов висновку, що на теперішній час існує ризик того, що обвинувачена може переховуватися від суду.

Разом з цим, оцінюючи вищевказані обставини, суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під домашнім арештом, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не обравши запобіжний захід. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів». Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Суд розглянув клопотання прокурора, оцінив доводи та заперечення усіх учасників процесу та дійшов до висновку про існування на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.

За таких обставин, суд дійшов переконання, що обвинуваченій необхідно продовжити строк домашнього арешту на 2 місяці з покладенням обов`язків, так як за наявності вищенаведених ризиків та особи обвинуваченої, а також з урахуванням стадії кримінального провадження, таке продовження є виправданим та доцільним і не знаходить підстав для застосування відносно неї більш м`яких запобіжних заходів.

Керуючись статями 176, 177, 178, 193, 315, 372, 376 КПК України, суд,

постановив:

клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченій ОСОБА_3 строк домашнього арешту на 2 місяці з покладенням наступних обов`язків: прибувати за кожною вимогою до суду; цілодобово не залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду; повідомляти прокурора та суд про зміну свого місця проживання; за наявності здати на зберігання до відповідних органів державної влади свої (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України.

Установити строк перебування під домашнім арештом ОСОБА_3 в межах двох місяців, а саме до 6 квітня 2025 року, включно.

Ухвала в частині про продовження строку домашнього арешту може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляції до Львівського апеляційного суду через Радехівський районний суд Львівської області протягом п`яти днів з дня оголошення ухвали, а обвинуваченою протягом п`яти днів з дня вручення їй копії ухвали.

Розгляд підготовчого судового засідання відкласти на 4 березня 2025 року на 14 годину, про до повідомити потерпілих.

Головуючий суддяОСОБА_1