Номер провадження: 11-кп/813/1310/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції між Одеським апеляційним судом та з використанням системи «Електронний суд» за участю обвинуваченого ОСОБА_8 матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 23.01.2025 року в кримінальному провадженні №0001016 від 01.11.2019 року про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою та оголошення у міжнародний розшук щодо ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.189 КК України,

встановив:

У Київському районному суді м. Одеси перебуває на розгляді кримінальне провадження №0001016 від 01.11.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.189 КК України.

04.12.2024 року прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 подала до місцевого суду клопотання про оголошення у міжнародний розшук обвинуваченого ОСОБА_8 та обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення застави, за відсутності обвинуваченого на підставі ч.6 ст.193 КПК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.01.2025 року задоволено клопотання прокурора про оголошення обвинуваченого ОСОБА_8 у міжнародний розшук; обрано обвинуваченому запобіжний захід у виді тримання під вартою та оголошено його у міжнародний розшук, із зупиненням кримінального провадження до розшуку обвинуваченого.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції послався на тяжкість інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, існування ризиків, які передбачені ст.177 КПК України, оскільки обвинувачений допускає неодноразові неявки до суду, перебуває у внутрішньодержавному розшуку, перетнув державний кордон без повідомлення суду, що свідчить про переховування обвинуваченого від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. Крім того, суд послався на існування ризиків незаконно впливу обвинуваченого на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, а також вчинення іншого кримінального правопорушення.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду у частині обрання запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 , та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора в частині обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого.

Захисник посилається на незаконність оскарженої ухвали стосовно обрання ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, відсутність ризиків у кримінальному провадженні, не врахування місцевим судом того, що ОСОБА_8 не міг бути присутнім при розгляді справи у місцевому суді, у зв?язку із існуючою забороною СБУ на в?їзд в Україну з 06.04.2022 року по 06.04.2025 року.

Також захисник посилається на наступні доводи:

-обвинуваченому ОСОБА_8 , який є громадянином Російської Федерації, на стадії судового розгляду, місцевим судом не обирався запобіжний захід, що не забороняло йому виїжджати за межі України;

-обвинувачений прибував до суду, не ухилявся, поки не захворів тяжкою хворобою - короновіросом (з 16.11.2021 року по 10.01.2022 року);

-обвинувачений не був належним чином повідомлений про хід судового розгляду та існування викликів до суду;

-04.03.2022 року (після оголошення воєнного стану) ОСОБА_8 був вимушений виїхати на подальше лікування у м. Стамбул (Туреччина);

-06.04.2022 року СБУ заборонила ОСОБА_8 в?їзд в Україну до 06.04.2025 року;

-ухвала суду від 28.07.2022 року про розшук обвинуваченого припинила свою дію 28.01.2023 року;

-ОСОБА_8 в даний час перебуває в м. Стамбул (Туреччина) та має бажання приймати участь в судових засіданнях місцевого суду в режимі відео конференцій;

-ризики передбачені ст.177 КПК відсутні в даному кримінальному провадженні відсутні;

-поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 , який є громадянином РФ, при виїзді 04.03.2022 року за межі України, свідчить не про його ухилення від кримінальної відповідальності, а про намір збереження свого життя та родини після введення воєнного стану в Україні.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши суддю-доповідача; обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Щодо можливості оскарження ухвали місцевого суду, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.129 Конституції України забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення є однією з основних засад судочинства.

Встановлене законодавством апеляційне оскарження судових рішень є складовою права кожного на судовий захист, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (рішення Конституційного Суду України від 28 квітня 2010 року №12-рп/2010). Розглядаючи положення пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що апеляційне оскарження судового рішення можливе у всіх випадках, крім тих, коли закон містить заборону на таке оскарження (рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року №3-рп/2010).

Відповідно до принципу верховенства права держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду справ, яка забезпечувала б ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема давала б можливість відновлювати порушені права і свободи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки (рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2018 року №10-р/2018).

Статтею 24 КПК визначено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого, а також на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому процесі.

Відповідно до ч.5 ст.331 КПК ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Згідно п.1-1 ч.2 ст.395 КПК апеляційна скарга, якщо інше не передбачено цим Кодексом, може бути подана на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, - протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Можливість апеляційного оскарження та перегляду апеляційним судом рішення про тримання під вартою, ухваленого судом першої інстанції, має на меті, насамперед, уникнення свавільного позбавлення свободи.

Системний аналіз глави 18 КПК «Запобіжні заходи» дозволяє констатувати, що законодавець, регламентуючи інститут запобіжних заходів, вживає, зокрема, термінологію «застосування запобіжного заходу» та «обрання запобіжного заходу».

Так, у ст. 177 КПК визначаються мета та підстави застосування запобіжних заходів; статтями 184 та 196 КПК встановлено вимоги відповідно до клопотання прокурора про застосування запобіжних заходів та ухвали про застосування запобіжних заходів; у ст. 193 КПК унормовано порядок розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів; ст.194 КПК регламентує порядок застосування запобіжного заходу тощо.

Положенням ч.1 ст.193 КПК передбачено, що розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадків, передбачених ч.6 цієї статті.

Зокрема, в такому випадку ухвала про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою за відсутності обвинуваченого виступає правовою підставою для подальшого затримання цієї особи за межами України і доставки її на територію України до місця кримінального провадження.

Отже, обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою за процедурою, передбаченою ч.6 ст.193 КПК, має правовим наслідком обмеження права на свободу та особисту недоторканність, яке може бути обмежене виключно з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури (рішення Конституційного Суду України (від 13 червня 2019 року № 4-р/2019).

Згідно висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 лютого 2022 року (справа № 991/3440/20) ухвала слідчого судді, суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлена в порядку ч.6 ст.193 КПК, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Тому ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, постановлена в порядку ч.6 ст.193, ч.5 ст.331, п.1-1 ч.2 ст.395 КПК підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Частина перша та друга ст. 404 КПК України (далі - КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 2 КПК основним завданням кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден не винуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст.29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як на підставах та у порядку, встановлених законом.

Згідно п.9 ч.2 ст.131 КПК, застосування запобіжного заходу є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

Статтею 177 КПК встановлено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до положень ч.1 ст.183 КПК, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст.193 КПК, розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, підозрюваного, обвинуваченого, його захисника, крім випадків, передбачених частиною шостою цієї статті.

Слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук. У такому разі після затримання особи і не пізніш як через сорок вісім годин з часу її доставки до місця кримінального провадження слідчий суддя, суд за участю підозрюваного, обвинуваченого розглядає питання про застосування обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або його зміну на більш м`який запобіжний захід, про що постановляє ухвалу.

Згідно з ч.1 ст.194 КПК, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов?язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, що свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м?яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Положеннями ч.1 ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97 ВР (далі - Конвенція) визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Перевіривши матеріали судової справи, колегія суддів приходить до висновку, що розглянувши клопотання прокурора, суд не звернув уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання прокурора вимогам ст.ст.183, 193, 281, 335 КПК, допустив порушення порядку розгляду вказаного клопотання та дійшов передчасного висновку про наявність підстав для його задоволення.

Ухвалу місцевого суду не можна вважати законною та обґрунтованою, з огляду на таке.

Із матеріалів судової справи вбачається, що на розгляді місцевого суду перебуває кримінальне провадження №0001016 від 01.11.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.189 КК України, за кваліфікуючими ознаками: вимога передачі майна з погрозою застосування насильства над потерпілим, обмеження прав, свобод та законних інтересів потерпілого (вимагання), вчинене за попередньою змовою групою осіб з погрозою заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, що завдало майнової шкоди у великому розмірі.

Кримінальне провадження перебуває на стадії судового розгляду.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

04.12.2024 року прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 подала до місцевого суду клопотання про оголошення у міжнародний розшук обвинуваченого ОСОБА_8 та обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, без визначення йому розміру застави, за відсутності обвинуваченого на підставі ч.6 ст.193 КПК.

Мотивуючи подане клопотання прокурор просила врахувати суть обвинувачення ОСОБА_8 у скоєнні тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст.189 КК України, існування ризиків, визначених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК, а саме: переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, незаконного впливу на потерпілого та свідків у кримінальному провадженні, а також вчинення іншого кримінального правопорушення.

Прокурор також вказала про те, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.07.2022 року обвинуваченого ОСОБА_8 було оголошено у розшук, оперативними працівниками ВКП ОРУП №1 ГУНП в Одеській області 27.12.2023 року щодо нього заведено ОРС категорії «Розшук» №006154. В рамках ОРС правоохоронними органами встановлено, що ОСОБА_8 , 04.03.2022 року перетнув державний кордон України «виїзд» в пункті пропуску «Маяки-Удобне» на автомобілі.

Окрім цього, прокурор у клопотанні зазначила, що обвинувачений ОСОБА_8 відсутній за зареєстрованим місцем проживання, до суду на виклики не з`являється, оголошення його у розшук на території України не надало бажаних результатів, встановлені відомості про перетин ним державного кордону України, що свідчить про ухилення обвинуваченого від суду та є підставою для оголошення його у міжнародний розшук та обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою в порядку ч.6 ст.193 КПК.

За результатами розгляду клопотання прокурора, 23.01.2025 року судом постановлено ухвалу, якою задоволено клопотання, обрано обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою та оголошено у міжнародний розшук.

Однак, на переконання колегії суддів, ухвалу місцевого суду не можна визнати обґрунтованою, з таких підстав.

Місцевим судом не враховано, що відповідно до ч.1 ст.193 КПК розгляд клопотання про застосування запобіжного заходу здійснюється за участю прокурора, обвинуваченого, його захисника, крім випадків передбачених ч.6 ст.193 КПК.

Відповідно до ч.6 ст.193 КПК слідчий суддя, суд розглядає клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та може обрати такий запобіжний захід за відсутності підозрюваного, обвинуваченого лише у разі доведення прокурором наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, а також наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний, обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук.

Тобто законодавець чітко визначив, що участь обвинуваченого під час розгляду клопотання про застосування щодо нього запобіжного заходу є обов`язковою, за виключенням випадків, передбачених ч.6 ст.193 КПК.

Вказані вимоги кримінального процесуального закону судом дотримані не були, оскільки розгляд клопотання прокурора проведено за відсутності обвинуваченого та за фактичною відсутністю підстав для розгляду клопотання в порядку ч.6 ст.193 КПК.

Так, місцевим судом не враховано, що перш ніж клопотати про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, за відсутності обвинуваченого на підставі ч.6 ст.193 КПК, прокурор мав надати докази перебування обвинуваченого у міжнародному розшуку.

Тобто прокурор спочатку мала звернутися із клопотанням про оголошення обвинуваченого у міжнародний розшук та довести вказані обставини (або існування інших обставин передбачених ч.6 ст.193 КПК), та лише після оголошення обвинуваченого ОСОБА_8 у міжнародний розшук, прокурор мала право подавати клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою в порядку ч.6 ст.193 КПК.

У даному ж випадку, ініціюючи питання щодо розгляду клопотання про обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою за відсутності останнього, прокурором не було долучено доказів перебування обвинуваченого ОСОБА_8 у міжнародному розшуку чи наявності інших підстав, передбачених ч.6 ст.193 КПК.

Більш того, з резолютивної частини оскарженої ухвали суду вбачається, що спочатку судом прийнято рішення про обрання обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою (за відсутності обвинуваченого в порядку ч.6 ст.193 КПК), а після цього прийнято рішення про оголошення його у міжнародний розшук, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Також в абзаці першому резолютивної частини ухвали суд вказав лише про задоволення клопотання прокурора про оголошення обвинуваченого у міжнародний розшук, щодо клопотання прокурора в частині обрання запобіжного заходу обвинуваченому не зазначив, хоча й прийняв по ньому рішення.

Колегія суддів звертає увагу, що розглядаючи клопотання прокурора про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою за відсутності обвинуваченого (ч.6 ст.193 КПК), суд, перш ніж встановлювати наявність чи відсутність підстав для обрання запобіжного заходу та ризиків у кримінальному провадженні, мав першочергово встановити наявність та достатність доказів того, що обвинувачений виїхав та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, та/або оголошений у міжнародний розшук, що надавало б право розгляду клопотання за відсутності обвинуваченого.

Фактично судом за відсутності доказів про перебування обвинуваченого у міжнародному розшуку, без участі обвинуваченого розглянуто клопотання прокурора та прийнято рішення про обрання йому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, що не відповідає вимогам процесуального закону.

За таких обставин, ухвала суду підлягає безумовному скасуванню.

Більш того, колегія суддів звертає увагу, що як повідомлено обвинуваченим ОСОБА_8 та захисником ОСОБА_7 , до початку судового засідання та безпосередньо під час розгляду клопотання прокурора, сторона захисту клопотала про забезпечення участі обвинуваченого в судовому засіданні дистанційно - в режимі відео конференції.

Так, із матеріалів судової справи вбачається, що у запереченні на клопотання прокурора, сформованому через систему «Електронний суд» 22.01.2025 року, зареєстрованому місцевим судом 23.01.2025 року (вх.№5911), захисник ОСОБА_7 просила суд надати обвинуваченому ОСОБА_8 можливість участі в судовому засіданні, призначеному на 23.01.2025 року, в режимі відео конференції через систему Електронний суд.

При цьому, захисник повідомила суду про те, що 04.03.2022 року, ОСОБА_8 , після довготривалого стаціонарного лікування від коронавірусної інфекції (з 16.11.2021 року по 10.01.2022 року) виїхав для продовження лікування у Туреччину (м. Стамбул). За час проведення подальшого лікування та реабілітації за межами України, Служба безпеки України заборонила ОСОБА_8 в`їзд в Україну з 06.04.2022 року по 06.04.2025 року.

Таким чином, слід констатувати, що захисник повідомила місцевому суду, що обвинувачений ОСОБА_8 позбавлений можливості безпосередньо особисто приймати участь у розгляді кримінального провадження у місцевому суді, у зв`язку із існуючою забороною на в`їзд в Україну СБУ з 06.04.2022 року по 06.04.2025 року, тому просила проводити судове засідання за участю обвинуваченого ОСОБА_8 в режимі відео конференції.

Із журналу судового засідання від 23.01.2025 року вбачається, що в місцевому суді захисник ОСОБА_7 підтримала клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про його участь у судовому засіданні дистанційно у режимі відео конференції.

Разом з цим, вислухавши думку прокурора, яка наполягала на особистій участі ОСОБА_8 в судовому засіданні, місцевий суд відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про участь обвинуваченого в судовому засіданні в режимі відео конференції та продовжив розгляд клопотання прокурора за відсутності обвинуваченого.

Тобто, незважаючи на те, що на час розгляду клопотання прокурора захисником було повідомлено місцевому суду місце перебування обвинуваченого, причини його знаходження за межами України, наведено обґрунтування неможливості його прибуття у судове засідання особисто, та наявність у нього бажання та можливості прийняти участь у судовому засіданні місцевого суду дистанційно, суд відмовив у проведенні судового засідання в режимі відео конференції за участю обвинуваченого ОСОБА_8 , що фактично позбавило останнього можливості приймати участь у розгляді клопотання прокурора щодо нього, чим порушено право на захист.

Колегія суддів наголошує, що місцевий суд не мав права розглядати клопотання прокурора про обрання обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою за відсутності самого обвинуваченого та за не доведеністю наявності випадків, передбачених ч.6 ст.193 КПК, тому застосовний алгоритм розгляду місцевим судом клопотання сторони обвинувачення, є істотним порушенням вимог кримінального процесуального законодавства, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали суду.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Згідно п.3 ч.2 ст.412 КПК судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності обвинуваченого.

Також колегія суддів звертає увагу, що після обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , місцевий суд прийняв рішення про оголошення його у міжнародний розшук, з посиланням на те, що обвинувачений допускає неодноразові неявки до суду, перебуває у внутрішньодержавному розшуку, перетнув державний кордон України, на територію України не повертався, що свідчить про його ухилення від суду. Для встановлення місцезнаходження обвинуваченого суд прийняв рішення про оголошення його у міжнародний розшук.

Колегія суддів враховує, що з п.14 Розділу ІІІ Реєстру матеріалів досудового розслідування вбачається, що на стадії досудового розслідування у кримінальному провадженні до підозрюваного ОСОБА_8 було обрано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання (а.п.35).

Відомостей про обрання запобіжного заходу обвинуваченому під час судового розгляду матеріали судової справи не містять.

Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 28.07.2022 року ОСОБА_8 оголошено у розшук та зупинено провадження.

Проте, прокурором не надано інформації, які дії стороною обвинувачення були здійсненні з того часу, які пов`язані з його розшуком. Окрім цього, прокурором не надано суду доказів, що дозвіл на затримання обвинуваченого після 28.07.2022 року продовжувався.

Разом з цим, як повідомлено обвинуваченим ОСОБА_8 та його захисником в судовому засіданні апеляційного суду, сторона захисту повідомляла місцевий суд про місце знаходження обвинуваченого, підстави його виїзду за межі країни та підстави неможливості його повернення поки що назад в Україну.

Сторона захисту вказує, що обвинувачений не ухилявся від суду, в період часу з 16.11.2021 року по 10.01.2022 року хворів коронавірусом, 04.03.2022 року (після оголошення воєнного стану) ОСОБА_8 був вимушений виїхати на подальше лікування у м. Стамбул (Туреччина).

Вказана інформація підтверджується випискою №8474.2021 року із медичної картки стаціонарного хворого ТОВ «Дім медицини» від 16.11.2021 року/10.01.2022 року, відповідно до якої вказано клінічний діагноз пацієнта, виниклі під час хвороби ускладнення та супутній діагноз.

Сторона захисту також посилається на те, що обвинувачений ОСОБА_8 виїхав 04.03.2022 року за межі України для лікування, а також з метою збереження свого життя та родини після введення воєнного стану в Україні (24.02.2022 року), та не має наміру ухилятися від кримінальної відповідальності.

На підтвердження факту необхідності лікування за кордоном захисником надана копія виклику від 05.04.2022 року та підтвердження необхідності прибуття в м. Стамбул в «Medicana» Kadikoy Hastanesi громадянина Saud- ОСОБА_9 ( ОСОБА_8 ), на підставі медичних показників, які були направлені на розгляд спеціалістам клініки, встановлена необхідність його діагностики та лікування постковідної реабілітації.

Крім того, захисником надано копію зобов`язання від обвинуваченого ОСОБА_8 від 20.04.2023 року, адресоване до Київського районного суду м. Одеси, яким останній повідомляв суд про те, що в березні 2022 року він поїхав до Туреччини на лікування, у зв`язку із ускладненнями після хвороби «Covid-19», де перебуває по теперішній час на лікуванні та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , телефон НОМЕР_1 . Також обвинувачений ОСОБА_8 у зобов`язанні зазначив, що про те, що не переховується від суду, та самостійно з`явиться до суду, коли дозволить стан здоров?я. Разом з цим, обвинувачений повідомив про його бажання прийняття участі в судових засіданнях дистанційно в режимі відео конференції.

Прокурор у судовому засіданні вказаної інформації щодо повідомлення обвинуваченим свого місця перебування суду не спростувала.

Таким чином, колегія суддів констатує, що відповідно до матеріалів судового провадження, ще станом на 20.04.2023 року обвинувачений ОСОБА_8 повідомив суду причини свого виїзду за кордон (лікування), країну його місця перебування та проживання, а також контактний номер телефону.

Апеляційний суд також звертає увагу, що відповідно до долученої захисником копії повідомлення 3 управління Головного управління з протидії системним загрозам управлінню державою Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України вих.№14/3/2-2996 від 15.02.2025 року, 06.02.2022 року відносно громадянина Російської Федерації ОСОБА_8 винесено постанову про заборону в`їзду в Україну строком на 3 (три) роки - до 06.04.2025 роки на підставі абзацу ІІ ч.1 ст.13 Закону України «Про статус іноземців та осіб без громадянства». Окрім цього, повідомлено, що оригінали/копії документів, у зв`язку із повномасштабним вторгненням Російської Федерації на територію України надати не надається за можливе, з причини знищення офіційних документів, які стали підставою заборони в`їзду в Україну вказаному громадянину.

Таким чином, слід констатувати, що починаючи з 06.04.2022 року СБУ заборонила обвинуваченому ОСОБА_8 в`їзд в Україну строком до 06.04.2025 року, відповідно таким чином останній фактично не міг повернутися на територію України на законних підставах. Про вказану існуючу заборону в`їзду обвинуваченому ОСОБА_8 на територію України захисник також повідомив місцевий суд при розгляді клопотання прокурора, що не було враховано судом при прийнятті рішення.

У судовому засіданні апеляційного суду захисник та обвинувачений ОСОБА_8 наполягали на тому, що сторона захисту повідомляла суд першої інстанції про місце перебування обвинуваченого, із зазначенням адреси його місця проживання та контактного номеру телефону, однак судових викликів обвинувачений не отримував, але він був згідний приймати участь у судових засіданнях в режимі відео конференції, проте місцевим судом йому в цьому було відмовлено, наміру ухилятися від суду обвинувачений не мав та не має, та як тільки матиме можливість повернеться в Україну.

Крім того, в судовому засіданні захисник надала копію рішення Одеського окружного адміністративного суду від 15.01.2024 року, яким було задоволено адміністративний позов ОСОБА_8 до ГУ ДМС України в Одеській області та визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 08.04.2022 року №о/с 211925 про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_8 (справа №420/33409/23).

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом не було враховано підстави виїзду обвинуваченого ОСОБА_8 за кордон, повідомлення суду про його місцеперебування та проживання, не враховано заборону СБУ в?їзду обвинуваченому на територію України з 06.04.2022 року до 06.04.2025 року, що свідчить про необґрунтованість висновку про наявність підстав для оголошення його у міжнародний розшук.

Також поза увагою місцевого суду залишився загальновідомий факт, що в період дії воєнного стану в Україні, діють певні обмеження в`їзду для громадян Російської Федерації.

Колегія суддів звертає увагу, що для оголошення особи у розшук має бути встановлена певна сукупність обставин, зокрема невідоме місце знаходження обвинуваченого, його виїзд або перебування на тимчасово окупованій території України чи за межами України, його неявки до судових засідань та не повідомлення про місце перебування, переховування від суду. Також до оголошення особи у розшук сторона обвинувачення та суд мають вжити заходів для його виклику та встановлення місцезнаходження.

Водночас наявність сукупності вищенаведених обставин із матеріалів провадження не вбачається, та стороною обвинувачення не доведена.

Оголошення особи у міжнародний розшук також має певний порядок, зокрема внесення відомостей про особу до бази Інтерполу.

Крім того, судом першої інстанції також слід було врахувати положення ст.566 КПК України, яка регулює процесуальний порядок виклику особи, яка перебуває за межами України.

Таким чином, колегією суддів встановлене необґрунтоване та безпідставне оголошення місцевим судом обвинуваченого ОСОБА_8 у міжнародний розшук.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину та кримінальне провадження перебуває на розгляді місцевого суду, однак наголошує, що до кожного має бути застосована належна правова процедура.

Так, обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою за відсутності обвинуваченого, хоча й не призводить до негайного взяття особи під варту, однак виступає правовою підставою для затримання і доставки цієї особи до місця кримінального провадження. Отже, обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 193 КПК України, має правовим наслідком обмеження права на свободу та особисту недоторканність, яке може відбуватись лише у суворій відповідності кримінального процесуального закону.

З метою досягнення завдань кримінального провадження та для належного здійснення правосуддя у справах про вчинення кримінального правопорушення в КПК передбачено заходи забезпечення кримінального провадження, до яких належить, зокрема, тримання обвинуваченого під вартою.

У теоретичному аспекті «належна правова процедура» це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя.

Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) права на справедливий суд.

Статтею 5 Конвенції кожному гарантовано право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту «c» пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Пунктом 4 цієї статті гарантовано право кожному, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).

Згідно з п.1 ст.52 Хартії основоположних прав Європейського Союзу 2000 року будь-яке обмеження прав і свобод, що визначаються цією хартією, повинне здійснюватися на підставі закону з повагою до сутності цих прав і свобод; застосовані за принципом пропорційності обмеження можуть бути встановлені тільки тоді, коли вони потрібні та відповідають цілям і загальним інтересам, визнаним Європейським Союзом, або потребі захистити права і свободи інших осіб.

Відповідно до вимог пунктів 1, 2 ст.7 КПК зміст та форма кримінального провадження повинні узгоджуватися із загальними засадами кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: верховенство права та законність.

Не зважаючи на те, що вимоги апеляційної скарги захисника стосуються скасування ухвали суду лише в частині обрання запобіжного заходу щодо ОСОБА_8 , однак з огляду на встановлені апеляційним судом істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, допущення місцевим судом також в частині ухваленого рішення щодо оголошення обвинуваченого у міжнародний розшук, зокрема недотримання процедури розгляду клопотання прокурора (про що зазначено вище), з урахуванням положень ч.6 ст.9 КПК, ухвала місцевого суду підлягає скасуванню в цілому.

Враховуючи, що оскаржена ухвала місцевого суду є необґрунтованою та постановлена з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, вона підлягає скасуванню на підставі п.3 ч.1 ст.409 КПК, з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора про оголошення обвинуваченого ОСОБА_8 в міжнародний розшук та обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 193, 376, 404, 405, 407, 419, 422-1, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 - задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 23.01.2025 року про обрання обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою та оголошення його у міжнародний розшук у кримінальному провадженні №0001016 від 01.11.2019 року - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0001016 від 01.11.2019 року про оголошення у міжнародний розшук обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та обрання щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою на підставі ч.6 ст.193 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4