справа № 404/4249/20
провадження № 11-кп/4809/787/24
27 листопада 2024 року м. Кропивницький
На розгляді Кропивницького апеляційного суду знаходяться апеляційна скарга захисника обвинувачених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на ухвалу Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22.10.2024 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 строку тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 20.12.2024 року.
В процесі судового розгляду, за клопотання процесуального прокурора ОСОБА_5 , ухвалою Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22 жовтня 2024 року обвинуваченим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 20 грудня 2024 року, а обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту строком на той же строк.
Рішення суду мотивовано наявністю ризиків, передбачених п.п. 1,2,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, а також неможливістю застосування обвинуваченим ОСОБА_2 та ОСОБА_1 інших менш суворих запобіжних заходів не пов`язаних з триманням під вартою, оскільки за висновком суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , перебуваючи на свободі, під тяжкістю покарання, яке їм загрожує у разі доведеності їх винуватості у вчиненні інкримінованих їм особливо тяжких кримінальних правопорушень, можуть переховуватися від суду, знищити, сховати або спотворити не вилучені знаряддя злочину, які мають доказове значення, незаконно впливати на свідків та потерпілих, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та продовжити злочинну діяльність, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу.

В апеляційній скарзі захисник обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3 просить скасувати ухвалу суду та обрати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, вказуючи зокрема на порушення ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних щодо забезпечення розумних строків судового розгляду, відсутність об`єктивних даних про існування та недоведеність прокурором ризиків, передбачених положеннями ст. 177 КПК України.

З посиланням на практику Європейського суду з прав людини, адвокат ОСОБА_3 стверджує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 незаконно утримуються під вартою більше 4 років, а тяжкість кримінального правопорушення у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є визначальним елементом ризику переховування від правосуддя чи вчинення нових злочинів.

Окрім того, захисник вважає, що вирішенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, суд не врахував, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності притягуються вперше, до затримання працювали, мають міцні соціальні зв`язки, на утриманні дітей, постійне місце проживання та позитивні характеристики.

За результатами апеляційного розгляду, колегія суддів більшістю голосів дійшла висновку про те, що доводи апеляційної скарги про відсутність ризиків, передбачених положеннями ч.1 ст. 177 КПК України, а також законних та обгрунтованих підстав для подальшого тримання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 під вартою, адвокатом ОСОБА_3 залишились нічим не підтвердженими, а застосування запобіжного заходу у виді тримання обвинувачених під вартою в даному кримінальному провадженні, не суперечить положенням ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.

Я з цим у певній мірі не згоден за таких підстав.

Практика ЄСПЛ свідчить про те, що розглядаючи заяви громадян України про порушення вимог ст. 5 Конвенції, Європейський суд з прав людини у переважній більшості справ встановлює порушення Україною вимог зазначеної статті Конвенції, у результаті чого в справі «Харченко проти України» від 10.02. 2011 ЄСПЛ зазначив, що порушення Україною положень ст. 5 Конвенції мають системний характер. У практиці ЄСПЛ щодо дотримання положень п. 1 ст. 5 Конвенції встановлено вимогу, щоб позбавлення свободи було «законним», зокрема з дотриманням процедури, встановленої законом. У цьому аспекті Конвенція відсилає до норм національного законодавства та встановлює зобов`язання забезпечувати дотримання матеріально-правових і процесуальних норм законодавства, але вона також вимагає, щоб при будь-якому позбавленні свободи забезпечувалася мета ст. 5 Конвенції, зокрема захист осіб від свавілля.

Відповідно до практики ЄСПЛ національні органи, передусім суди, повинні тлумачити й застосовувати національний закон відповідно до ст. 5 Конвенції.

Положенням статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що нікого не може бути позбавлено свободи, крім установлених цією статтею Конвенції випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Вирішуючи питання про існування передбачених кримінальним процесуальним законом ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, суд відмічає, що ризиком у даному випадку є дія, яка може вчинитися з високим ступенем ймовірності.

Надаючи на момент апеляційного розгляду заявленого прокурором клопотання оцінку можливості обвинувачених ОСОБА_1 та ОСОБА_2 переховуватися від суду, колегія суддів не може не враховувати позицію Європейського Суду з прав людини про те, що небезпеку переховування не можна вимірювати тільки залежно від суворості можливого покарання, її треба визначати з урахуванням характеру підозрюваного, його моральних якостей, наявності у нього коштів, зв`язків з державою, у якій його переслідують.

25 червня 2019 року Конституційний Суд України ухвалив Рішення у справі за конституційними скаргами заінтересованих осіб щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення частини п`ятої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, яким констатував, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Конституційний Суд України у даному Рішенні зокрема вважає, що обґрунтування необхідності тримання під вартою особи самою лише кваліфікацією злочину, не забезпечує і не може забезпечити балансу між метою застосування такого виняткового запобіжного заходу у кримінальному провадженні та конституційним правом особи на свободу та особисту недоторканність. При цьому обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, а також бути пропорційними та обґрунтованими.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і застосовуються в порядку, передбаченому для норм національного законодавства.

Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР ратифікована Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод .

Таким чином, з моменту ратифікації Конвенції Держава Україна та її органи влади взяли на себе зобов`язання визнати юрисдикцію Європейського Суду з прав людини, керуватись його рішеннями та при вирішенні будь-якого питання діяти через призму визнання людини та її прав та свобод найвищою цінністю.

Відповідно Суд стверджує, що вимога законності не може бути задоволена лише шляхом дотримання національного законодавства, яке само по собі повинно відповідати Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Плесо проти Угорщини»), тому позбавлення волі може бути цілком законним з точки зору внутрішнього права, однак, бути свавільним, виходячи зі змісту Конвенції, порушуючи тим самим її положення (рішення ЄСПЛ у справі «А. та інші проти Об`єднаного Королівства»).

З наведеного витікає, що рішення суду про продовження тримання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під вартою буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції та рішень Європейського суду.

Так, у справі «Маккей проти Об`єднаного Королівства» ЄСПЛ зазначив, що основна мета статті 5 Конвенції полягає у запобіганні свавільного або безпідставного позбавлення волі особи.

Суд у рішенні по справі «Белчев проти Болгарії» наголосив, що обґрунтування будь-якого періоду позбавлення свободи повинно бути переконливо доведено державними органами.

Кримінальний процесуальний закон покладає аналогічний обов`язок на сторону обвинувачення, зазначаючи, що остання має довести суду, крім обґрунтованості обвинувачення та наявності ризиків не процесуальної поведінки особи, ще й неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Так, відповідно до п. 54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Зенцов і інші проти Російської Федерації» до визнання винним обвинувачений повинен вважатися невинним, і мета даного положення, по суті, вимагає попереднього звільнення, якщо тривале утримання під вартою більш не являється обґрунтованим.

Особа, обвинувачувана у вчиненні злочину, має бути завжди звільнена до суду, за винятком випадків, коли Держава може довести, що існують «істотні і достатні» причини для обґрунтування безперервного утримання під вартою».

Згідно з п. 88 рішення Європейського суду з прав людини від 05 лютого 2013 року у справі «Мхітарян проти Російської Федерації» на національній владі лежить обов`язок встановити існування конкретних фактів, які можуть стати підставою для тримання під вартою. Перекладання на затриману особу тягаря доведення цих аргументів рівносильно скасуванню правил статті 5 Конвенції, яка оголошує взяття під варту винятком з права на свободу, яке допустимо тільки в суворо визначених обставинах.

Національні судові органи повинні розглядати всі факти, які свідчать за і проти наявності суспільного інтересу, що виправдовує, з належним урахуванням принципу презумпції невинуватості, відступ від принципу поваги свободи особистості, і викладати їх в своїх рішеннях про відмову в задоволенні клопотань про звільнення осіб з під варти.

Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ викладена у п. 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).

Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (справи: «Смирнова проти Росії» «Пірузян проти Вірменії». «Тирон проти Румунії»).

Ризик втечі обвинуваченого (підозрюваного) не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку.

Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що такий ризик маловірогідний і необхідність в утриманні особи під вартою відсутня (рішення «Панченко проти Росії»).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення «Бекчиєв проти Молдови»).

Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (рішення ЄСПЛ «Сулаоя проти Естонії»). При цьому, ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного особою під вартою (п. 64 рішення ЄСПЛ «Ноймайстер проти Австрії»).

У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (рішення ЄСПЛ «Ідалов проти Росії», «Гарицький проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Як вбачається з матеріалів, при зверненні до суду, прокурор у даному кримінальному провадженні ОСОБА_5 у своєму клопотанні, зазначив про те, що на даному етапі судового розгляду не зменшились і продовжують існувати ризики того, що обвинувачені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яким у разі доведеності винуватості загрожує покарання, у тому числі у виді довічного позбавлення волі, перебуваючи на свободі можуть переховуватись від правосуддя.

Крім того, прокурор вважає, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 можуть знищити, сховати або спотворити знаряддя злочину (автоматичну зброю тощо) яка були використана при вчиненні злочину, місце знаходження якої ще не встановлено.

З метою уникнення кримінальної відповідальності та справедливого покарання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за висновком прокурора, перебуваючи на свободі можуть впливати на свідків, які наразі ще недопитані та потерпілих у справі, вчинити інші кримінальні правопорушення, перешкоджати встановленню інших фігурантів цієї справи.

При цьому конкретних даних або іншої інформації, які б свідчили про вплив на свідків або потерпілих або намагання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знищити або спотворити докази, матеріали клопотання про продовження строку тримання під вартою не містять.

Прокурор, під час перегляду справи також не зміг пояснити або навести факти тиску обвинувачених на свідків або потерпілих або спроби перешкоджати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кримінальному провадженню іншим чином.

Як пояснили ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду, вони самі заінтересовані у всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин цієї справи, бажають довести свою невинуватість і переконані у справедливості суду.

Я вважаю, що очікування призначення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 покарання у виді позбавлення свободи не може бути безумовною підставою для їх подальшого тримання під вартою (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії», «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції», «Худойоров проти Росії», «Рохліна проти Росії»)

Саме існування обвинувального акту у даному кримінальному провадженні зі спливом певного часу (тримання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під вартою приблизно 5 років) перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для тримання під вартою (рішенні у справі «Єлоєв проти України» )

До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами.

Зазначена правова позиція також викладена в рішеннях Європейського суду з прав людини по справах «Яблонський проти Польщі», «Іловецький проти Польщі».

Що стосується заявленого ризику переховування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від суду чи інших способів неналежної процесуальної поведінки, то клопотання прокурора та рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою, на мою думку обмежено загальними фразами про тяжкість покарання, яке їм загрожує та ризик незаконного впливу на свідків та потерпілих.

Сукупність зазначених даних, з урахуванням недоведеності прокурором під час апеляційного розгляду обставин, які вказують на наявність реальних або можливих намірів ухилення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності або реальних намірів вдатися до таких дій, у деякій мірі вказує про небезпідставність доводів апеляційної скарги адвоката ОСОБА_3 про відсутність на час апеляційного розгляду вірогідності існування такого ризику.

При цьому на даному етапі, колегія суддів не входить в обговорення питань про наявність або відсутність у діях ОСОБА_2 та ОСОБА_1 складу інкримінованих їм кримінальних правопорушень, достатності або відсутності зібраних у справі доказів, їх належності та допустимості для доведеності або недоведеності обвинувачення.

В даному випадку, вважаю, що при вирішенні клопотання прокурора про продовження строку тримання підозрюваних ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суду першої інстанції, згідно змісту вимог ст. 194 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, крім тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , слід було також врахувати їх особу та особисті обставини їх життя, які можуть свідчити на користь збільшення або зменшення ризику наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу.

Однак, з урахуванням тяжкості кримінальних правопорушень, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , я також схиляюсь до думки більшості про існування достатньої ймовірності ризику намагань ухилення від правосуддя.

Проте не зважаючи на такий ризик, з урахуванням недоведеності прокурором інших ризиків, специфіки та обсягу доказування по даній категорії справ, перспективи розгляду даної судової справи, зважаючи, у тому числі на навантаження на суддів, що існує на даний час в Знам`янському міськрайонному суді Кіровоградської області, кількість суддів в установі, які мають можливість відправляти судочинство, велику кількість та складність судових справ, що одночасно перебувають в провадженні останніх, а також практики ЄСПЛ, а саме рішення «Харченко проти України», відповідно до якої судом обов`язково має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів, вважаю, що з урахуванням часу тримання обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під вартою, їх подальше перебування під вартою фактично створюватиме умови для відбування ними покарання за відсутністю обвинувального вироку щодо них, що в певній мірі може призвести в свою чергу до порушення принципу верховенства права, передбаченого ст. 8 Конституції України, порушення конституційного права ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на свободу та особисту недоторканість, передбаченого ст. 29 Конституції України, не відповідатиме принципу презумпції невинуватості, визначеному ст. 62 Конституції України, а також буде суперечити принципам, визначеним ст.ст. 3, 5-6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема й принципу поваги до людської гідності.

Суддя Кропивницького

апеляційного суду ОСОБА_6