ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №621/1911/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/1049/25 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст. 115 КК України
УХВАЛА

Іменем України

07 квітня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря - ОСОБА_5 ,

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисників - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 12 березня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 ,

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора задоволено, продовжено строк запобіжного заходу у відношенні обвинуваченого ОСОБА_9 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, у виді тримання під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» на строк до 10 травня 2025 включно, без визначення застави.

У задоволенні клопотання сторони захисту відмовлено.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції захисниця подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою обрати запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_9 у вигляді особистого зобов`язання, встановивши для обвинуваченого ОСОБА_9 такі обов`язки: прибувати за кожною вимогою прокурора та суду; не відлучатися за межі Харківської області без дозволу прокурора або суду; заборонити у будь-якій формі спілкуватися з експертами, свідками та потерпілими у кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги мотивовані грубим порушенням процесуального закону, яке виразилося у невиконанні прокурором вимог КПК щодо вручення клопотання та додатків до клопотання про обрання запобіжного заходу стороні захисту.

Крім цього, у клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_9 , прокурор посилається на наявність ризиків, передбачених п. 1,2,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України, але не обґрунтоване об`єктивне існування цих ризиків конкретними доказами, а висунуті лише припущення.

Крім того, захисник звертав увагу на те, що ОСОБА_9 не притягувався раніше до кримінальної відповідальності, раніше від слідства та суду не переховувався, має постійне місце проживання, має родину, батька інваліда ІІІ групи, стосовно останнього наявні позитивні характеристики за місцем проживання, роботи та служби. Та обставина, що ОСОБА_9 , будучи працівником критично важливого підприємства та маючи можливість бути заброньованим на час мобілізації, з перших днів повномасштабного вторгнення прийняв рішення стати добровольцем та піти на військову службу під час мобілізації, характеризує його, як особу, що має високі моральні цінності та відповідальне ставлення до свого конституційного обов`язку захисту цілісності України під час збройної агресії.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши сторони захисту, які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Статтею 199 КПК України передбачено порядок продовження строку тримання під вартою.

Відповідно до частини 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченими статтею 177 цього Кодексу.

Згідно із статтею 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, слідчий суддя, суд, відповідно до статті 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен враховувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховуватися від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до пункту 2 частини 4 статті 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні: щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Задовольняючи клопотання прокурора та продовжуючи строк тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_9 , суд першої інстанції вважав, що ризики, які існували на час застосування та продовження запобіжного заходу продовжують існувати, а також на неможливість забезпечення виконання ОСОБА_9 процесуальних обов`язків, передбачених ст. 42 КПК України, та усунення ризиків продовження протиправної поведінки без застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

На підставі положень п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України судом не визначався розмір застави.

Під час апеляційного перегляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції щодо продовження строку дії запобіжного заходу є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Вирішуючи питання про продовження строку обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів враховує, що ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років.

Отже, усвідомлюючи ризик бути засудженим до тривалого терміну ув`язнення, обвинувачений, перебуваючи на свободі може переховуватися від суду і навіть покинути територію України, незаконно впливати на свідків з метою зміни ними показань на його користь.

Стосовно тверджень захисника стосовно не підтвердження ризику переховування від суду і незаконного впливу чи тиску на свідків колегія суддів зазначає, що ризик це подія, яка імовірно може настати за наявності певних підстав, а перебування ОСОБА_9 під вартою мінімізує зазначені ризики.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Стосовно посилання захисника обвинуваченого на те, що суд першої інстанції під час розгляду справи по суті вважав не доведеним обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 115 КК України, кваліфікувавши його за ст. 118 КК України, судом апеляційної інстанції скасовано вирок суду першої інстанції з підстав порушення норм процесуального права, а за таких обставин, поза увагою суду залишилось те, що обвинувачений більше двох років утримується під вартою, що перевищує верхню межу санкції статті 118 КК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки після скасування вироку судом апеляційної інстанції, суд першої інстанції переглядає справу зі стадії призначення судового розгляду в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта (у даному випадку за ч. 1 ст. 115 КК).

Посилання захисника обвинуваченого на те, що ОСОБА_9 раніше не судимий, військовослужбовець та офіційно працевлаштований, має постійний дохід, позитивно характеризується з місця служби, роботи та місця проживання, має стійкі соціальні зв`язки, а саме: батьків та дружину та обов`язок утримувати батька інваліда ІІІ групи, суд приймає до уваги, але самі по собі ці обставини не спростовують та не мінімізують наявних ризиків.

Зважаючи на тяжкість злочину, який інкримінується ОСОБА_9 , суспільну небезпечність та покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, дані про особу обвинуваченого, суд вважає, що ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, які стали підставою для обрання та продовження строку запобіжного заходу, доведені прокурором, не зникли та продовжують існувати, та виправдовують тримання особи під вартою.

Враховуючи викладене, а також з урахуванням того, що судовий розгляд кримінального провадження триває, колегія суддів приходить до висновку про неможливість запобігання встановленим ризикам шляхом застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому суд не може погодитись з доводами сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

В засіданні не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання обвинуваченого під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважали ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 12 березня 2025 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: