ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 р. м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

з секретарем судового засідання ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Одесі матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000947 від 25.07.2024 року, за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Одеси, який має середню освіту, офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого:

- 20.03.2015 Малиновським районним судом міста Одеси за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців. Відповідно до ст. 75 КК України, звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки;

- 07.09.2015 Малиновським районним судом міста Одеси за ч. 2 ст. 185 КК України, до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки. Відповідно до ч. 3 ст. 78, 71, 72 КК України, остаточно до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 2 роки та 1 місяць;

- 14.04.2020 Малиновським районним судом міста Одеси за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 263 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 3 роки;

- 26.07.2022 Малиновським районним судом міста Одеси за ст. 391 КК України, до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 рік 10 місяців. Звільнений 24.05.2024 по відбуттю строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи обізнаним в тому, що з 24.02.2022 в Україні діє правовий режим воєнного стану,24.07.2024 у період часу з 14: 00 до 17:30 перебував біля під`їзду №3, буд. АДРЕСА_2 , де побачив велосипед, чорного кольору з червоними вставками, марки «Crosser shadow», що належить ОСОБА_5 який стояв біля входу в під`їзд за вищевказаною адресою, пристебнутий до металевої труби, за допомогою тросового замку. В цей час у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на таємне викрадення зазначеного велосипеда.

В подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає та ніхто його не зможе викрити, з метою власного незаконного збагачення, з корисливих спонукань, розуміючи протиправність своїх дій та настання суспільно небезпечних наслідків, діючи в умовах воєнного стану, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, шляхом вільного доступу, за допомогою фізичної сили, шляхом ривку обома руками, пошкодив тросовий замок, вирвав велосипед марки «Crosser shadow», тим самим викрав його.

Після цього ОСОБА_4 залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим на власний розсуд, завдавши потерпілому ОСОБА_5 майнову шкоду на загальну суму 5 794,44 гривень.

Дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковано за ч. 4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Крім того, встановлено, що 28.08.2024 у період часу з 15:00 до 22:00 ОСОБА_4 , перебуваючи в приміщенні сходового майданчику на 1-му поверсі, буд. АДРЕСА_3 , побачив велосипед чорного кольору, марки «Hammer», що належить на праві власності ОСОБА_6 , який стояв пристебнутим до перил за допомогою тросового замку, на що у ОСОБА_4 виник злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, а саме зазначеного велосипеда.

В подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , діючи в умовах воєнного стану, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись, що його дії є непомітними для власника майна та інших осіб, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, підійшов до велосипеду, чорного кольору, марки «Hammer», та за допомогою фізичної сили, шляхом ривку, обома руками, пошкодивши тросовий замок, вирвав вищевказаний велосипед, належний ОСОБА_6 , та вивіз його за межі вказаного будинку, тим самим здійснивши крадіжку.

Після цього ОСОБА_4 залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим велосипедом марки «Hammer», на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_6 , матеріальну шкоду на суму 4 444,26 гривень.

Дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковано за ч. 4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Крім того, встановлено, що 07.10.2024 у період часу з 10:00 до 10:35, ОСОБА_4 , перебував в приміщенні сходового майданчику на 1-му поверсі, будинку АДРЕСА_2 , де побачив велосипед чорного кольору, марки «Bulls street flyer», що належить на праві власності ОСОБА_7 , який визначив предметом свого злочинного посягання.

В подальшому, реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 , діючи в умовах воєнного стану, повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, переконавшись, що його дії є непомітними для власника майна та інших осіб, умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, шляхом вільного доступу, підійшов до велосипеда, за вищевказаними ознаками, та, скориставшись тим, що останній не мав жодних засобів фіксації, взяв до рук та вивіз його за межі вказаного будинку, тим самим викравши.

Після цього ОСОБА_4 залишив місце вчинення кримінального правопорушення та розпорядився викраденим майном, а саме, велосипедом чорного кольору, марки «Bulls street flyer», на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_7 , майнову шкоду на суму 7912,00 гривень.

Дії ОСОБА_4 правильно кваліфіковано за ч. 4 ст.185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази, суд вважає, що провина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень в судовому засіданні доведена поза розумним сумнівом для визнання його винуватим у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 cт. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Потерпілі ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 в судовому засіданні участі не приймали, в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи за їхньої відсутності, покарання просили призначити на розсуд суду.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердив обставини які були викладені в обвинувальному акті, свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 4 ст. 185 КК України визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому, повідомив, що майнову шкоду потерпілим ОСОБА_5 , ОСОБА_6 відшкодовано в повному обсязі шляхом повернення матеріального збитку, потерпілому ОСОБА_7 шляхом повернення майна.

Просив суд суворо його не карати, врахувати, що він вину у вчиненні кримінальних правопорушень визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, дуже жалкує про скоєні ним діяння.

Показання обвинуваченого ОСОБА_4 не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінальних правопорушень, добровільності та істинності його позиції.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, обставини вчинених правопорушень, що викладені в обвинувальному акті, та беручи до уваги, що інші учасники судового провадження також не оспорюють фактичних обставин правопорушення, водночас, судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі і обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви щодо добровільності та істинності їх позиції, суд вважав за можливе провести судовий розгляд справи щодо всіх її обставин із застосуванням правил частини третьої статті 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі.

Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин, а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.

Таким чином, оскільки проти цього не заперечували учасники судового провадження, суд вважав, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, при цьому обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, і у суду немає сумнівів у добровільності та істинності їх позиції.

Судом обвинуваченому роз`яснено, що у такому випадку він буде позбавлений права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Дослідивши зібрані у справі докази, які підтверджують його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, суд вважає, що вина ОСОБА_4 повністю доведена, а його дії органом досудового розслідування правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Суд приходить до висновку про те, що своїми діями ОСОБА_4 скоїв кримінальні правопорушення передбачені ч. 4 ст.185 КК України.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України, виходить з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

При призначенні ОСОБА_4 покарання, згідно зі статтею 66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, суд визнає щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданого збитку.

Обставиною, яка відповідно до ст. 67 КК України, обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , суд визнає рецидив злочину.

Суд враховує особу обвинуваченого, який є громадянином України, офіційно не працюючим, не одруженим, не є особою з інвалідністю, має постійне місце проживання у м. Одесі, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, раніше неодноразово судимий, останній раз засуджений вироком Малиновського районного суду міста Одеси від 26.07.2022 за ст. 391 КК України.

Відповідно до положень статті 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдання фізичних страждань або приниження людської гідності.

На підставі вимог статті 65 КК України суд призначає покарання за вчинене кримінальне правопорушення відповідно до Загальної частини Кримінального Кодексу України, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

При призначенні покарання суд керується положенням п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог статті 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала про те, що визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає зі статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12» зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

При призначенні покарання суд враховує ставлення обвинуваченого до скоєного, який вину у вчиненні кримінального правопорушення злочину визнав повністю, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, шкодує про вчинені ним діяння.

Водночас, суд бере до уваги характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, обставини та кількість епізодів вчинення ним кримінального правопорушення, рецидив кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, який неодружений, а також його матеріальний стан: офіційно непрацевлаштований, а також, що ОСОБА_4 , будучи раніше неодноразово судимим за вчинення корисливих злочинів, на шлях виправлення та перевиховання не став, належних висновків для себе не зробив, знову вчинив умисні корисливі кримінальні правопорушення проти власності.

За таких обставин, відповідно до загальних засад призначення покарання, законності, справедливості, обґрунтованості, враховуючи вимоги, зазначені в абзаці 2 пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначені виду та міри покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , визначаючи достатність покарання для подальшого виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, враховуючи тяжкість та кількість епізодів вчиненого кримінального правопорушення, характер, суспільну небезпеку, конкретні обставини справи та наслідки скоєного кримінального правопорушення, наявність обставин, які пом`якшують, виходячи із достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень, ставлення обвинуваченого до вчиненого, зважаючи на позицію сторони обвинувачення, суд доходить висновку про необхідність призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч.4 ст. 185 КК України строком на 5 (п`ять) років.

Суд вважає, що саме таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Підстав для застосування ст. 69, 75 КК України судом не встановлено.

Суд, беручи до уваги усталену практику Європейського суду з прав людини у справі (зокрема рішення «Едуард Шабалін проти Росії» від 16 жовтня 2014 року) про неприпустимість тримання особи під вартою без судового рішення, враховуючи обставини кримінального провадження та особу обвинуваченого, вважає за необхідне строк відбування покарання обраховувати з моменту фактичного затримання ОСОБА_4 .

Запобіжний захід ОСОБА_4 у вигляді цілодобового домашнього арешту залишити до набрання вироком законної сили.

Цивільні позови у кримінальному провадженні не заявлено.

Відповідно до ч.4 ст. 174 КПК України необхідно скасувати арешт майна:

- накладений ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 20.12.2024 на велосипед чорного кольору, марки «Bulls street flyer»;

- накладений ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 02.12.2024 на спортивні штани «Nike»;

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до статті 100 КПК України.

Процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 50, 65-67 КК України, ст. ст. 349, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати виним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України та призначити йому покарання за цією статтею у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Обраний відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді домашнього арешту залишити до набрання вироком суду законної сили.

Запобіжний захід у виді домашнього арешту припиняє свою дію після набрання вироком суду законної сили.

Початок строку відбуття покарання обчислювати з моменту його фактичного затримання для доставлення в установу відбування покарання на виконання вироку, що набрав законної сили.

Цивільні позови у кримінальному провадженні не заявлено.

Процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні відсутні.

Відповідно до ч.4 ст. 174 КПК України скасувати арешт майна:

- на велосипед чорного кольору, марки «Bulls street flyer», накладений ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 20.12.2024;

- на спортивні штани «Nike», які поміщено до сейф-пакету PSP3228160, накладений ухвалою слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 02.12.2024.

Речовий доказ у кримінальному провадженні:

- велосипед чорного кольору, марки «Bulls street flyer» - вважати повернутим ОСОБА_7 ;

-спортивні штани «Nike» - повернути ОСОБА_4 ;

- два троси, які долучені слідчим постановою про долучення речових доказів від 09.12.2024 знищити.

Вирок суду може бути оскаржений до Одеського апеляційного суду через Малиновський районний суд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На підставі п. 15 ст. 615 КПК України судом у судовому засіданні проголошено резолютивну частину вироку.

Повний текст вироку після його проголошення вручається учасникам кримінального провадження, які присутні у судовому засіданні, та не пізніше наступного дня надсилається учаснику судового провадження, який в судове засідання на проголошення вироку не прибув.

Обмеження права оскарження даного вироку визначені ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 376 КПК України, копія вироку після його проголошення негайно вручається прокурору, обвинуваченому.

Суддя: ОСОБА_1