Номер провадження: 11-кп/813/1215/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому, в режимі відеоконференції під час трансляції з ДУ «Одеський слідчий ізолятор», матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0000279 від 29.08.2022 року за апеляційними скаргами прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 07 січня 2025 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.27, ч.ч.2, 3 ст.146; ч.5 ст.185; ч.4 ст.189; ч.3 ст.27, ч.ч.2, 3 ст.28, ч.2 ст. 365; ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368 КК України,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, ч.ч.2, 3 ст.146; ч.5 ст.185; ч.4 ст.189; ч.ч.1,2 ст.263; ч.2, ч.3 ст.28, ч.2 ст.365; ч.3 ст.28, ч.3 ст.368 КК України,

встановив:

На розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000279 від 29.08.2022 року за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.3 ст.27, ч.ч.2, 3 ст.146; ч.5 ст.185; ч.4 ст.189; ч.3 ст.27, ч.ч.2,3 ст.28, ч.2 ст.365; ч.3 ст.27, ч.3 ст.28, ч.3 ст.368 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.ч.2, 3 ст.146; ч.5 ст.185, ч.4 ст.189; ч.ч.1, 2 ст.263; ч.2, ч.3 ст.28, ч.2 ст.365; ч.3 ст.28, ч.3 ст.368 КК України; ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146; ч.2 ст.28, ч.2 ст.365; ч.3 ст.368 КК України; ОСОБА_12 , у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених, ч.5 ст.27, ч.2 ст.146; ч.2 ст.163; ч.5 ст.27, ч.4 ст.189; ч.5 ст.27, ч.2 ст.28, ч.2 ст.365; ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України.

Оскарженою ухвалою місцевого суду частково задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжений строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, до 07 березня 2025 року.

В якості альтернативного запобіжного заходу обвинуваченим визначена застава в розмірі 600 (шістсот) розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1816800 грн (один мільйон вісімсот шістнадцять тисяч вісімсот гривень), з покладенням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України у разі внесення застави.

Не погоджуючись з ухвалою суду прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 , захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 подали апеляційні скарги.

Прокурор просить скасувати ухвалу в частині визначення розміру застави та постановити нову, якою задовольнити його клопотання, продовжити обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» до 07 березня 2025 року, без визначення розміру застави. В іншій частині прокурор просить оскаржену ухвалу залишити без змін.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги прокурор зазначає, що на теперішній час ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшились та продовжують існувати, а тому, з метою забезпечення виконання обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покладених на них процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків та потерпілих у даному кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; існує обґрунтована необхідність у продовжені обвинуваченим строку тримання під вартою без визначення розміру застави.

Прокурор вважає, що судом не враховано вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень із погрозою застосування та із застосуванням насилля.

Прокурор вважає, що маючи значний досвід роботи в органах поліції, усвідомлюючи тяжкість покарання та невідворотність кримінальної відповідальності, обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 можуть використати наявні у них засоби та можливості для переховування від правоохоронних органів і суду, з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Також прокурор звертає увагу, що на даний час обвинувачені також достатньо обізнані зі змістом отриманих результатів проведених слідчих (розшукових) дій стосовно них, іншими доказами у кримінальному провадженні, що створює додатковий ризик переховування від суду, у зв`язку з чим, застосування більш м`якого запобіжного заходу або застави не є виправданим.

Захисник ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_9 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , або визначити заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 242240 грн.

Захисник вважає, що прокурор не довів існування у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України.

Захисник наголошує на тому, що ризик того, що ОСОБА_9 , як колишній працівник поліції, може нелегально виїхати за межі України, є припущенням прокурора, оскільки обвинувачений достеменно розуміє незаконність таких дій.

Тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому, на переконання захисника, не може бути єдиною підставою для застосування виняткового запобіжного заходу.

Також захисник вважає, що ризики того, що обвинувачений може впливати на потерпілого, свідків, або вчинити інше кримінальне правопорушення, не були доведені стороною обвинувачення.

Крім того, захисник стверджує, що суд визначив для обвинуваченого завідомо непомірний розмір застави, не врахувавши при цьому наявність у нього міцних соціальних звязків та постійного місця проживання на території м.Одеси.

Захисник ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 , або визначити заставу в розмірі 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що складає 242240 гривень.

Захисник вказує, що жоден довід сторони захисту щодо наявності підстав для відмови у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_10 строку тримання під вартою, у тому числі з посиланням на досліджені у судових засіданнях докази сторони захисту, які нівелюють ризики у процесуальній поведінці обвинуваченого ОСОБА_10 , судом належним чином не перевірені.

Захисник вважає, що прокурор фактично вдався до копіювання попередніх клопотань про продовження застосування запобіжного заходу. У порушення вимог ст. 9 КПК України прокурор в клопотанні не зазначив обставин, які були з`ясовані під час судових засідань, у тому числі і доводи сторони захисту про те, що заявлені ризики у процесуальній поведінці обвинуваченого з часу надходження обвинувального акту до суду, або зменшились, або взагалі нівельовані, а подальше перебування ОСОБА_10 в умовах ДУ «Одеський слідчий ізолятор», з огляду на виявлені у нього системні тяжкі захворювання, створює реальну загрозу для його життя та здоров`я.

Захисник наголошує на тому, що прокурор у судовому засіданні не довів, а зробив власний висновок про наявність ризиків, передбачених п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, на які сторона обвинувачення посилалася в минулих судових засіданнях, та при цьому не навів фактів будь-яких реальних доказів щодо доцільності подальшого перебування ОСОБА_10 під вартою.

Доводи про те, що ОСОБА_10 може нелегально залишити територію України, на думку захисника, є припущеннями прокурора, які не підтверджені відповідними належними та допустимими доказами. Звертає увагу, що ОСОБА_10 , як колишній працівник поліції, який має юридичну освіту, усвідомлює правові наслідки порушень покладених на нього судом процесуальних обов`язків у разі зміни йому запобіжного заходу на не пов`язаний з триманням під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційних скарг захисників; думку захисників та обвинувачених, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; дослідивши виділені матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина 1 ст.404 КПК України (далі КПК) передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому Главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

На теперішній час у кримінальному провадженні №0000279 лише мають бути здійсненні дії, що передбачені процедурою судового розгляду для повного, об`єктивного та всебічного дослідження всіх обставин справи, зокрема суд має безпосередньо допитати свідків, потерпілих та дослідити всі письмові докази, які містяться в матеріалах кримінального провадження.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні, в тому числі, умисного тяжкого корисливого корупційного злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України, відповідальність за який передбачає покарання у виді позбавлення волі строком від 5 до 10 років з позбавленням права обіймати певні посади або займатись певною діяльністю на строк до 3-х років, з конфіскацією майна. Тому, у разі визнання обвинувачених винуватим, до останніх не може бути застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, що свідчить про існування ризику переховування останніх від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 мають значний досвід роботи в органах поліції, тобто навіть з урахуванням їх звільнення з цих органів, вони не втратили стійкі зв`язки з іншими структурними підрозділами органів державної влади, зокрема з іншими співробітниками правоохоронних органів Одеської області, що не виключає можливість отримання паролів для безперешкодного проходження блок постів та в подальшому здійснити незаконний перетин державного кордону.

Європейський суд з прав людини вказує, що небезпеку переховування від правосуддя не можна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з врахуванням низки інших релевативних факторів, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя, або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою («W v.Switzerland», Заява № 14379/88, 26 січня 1993 року).

Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Becciev v.Moldova» (Бекчиєв проти Молдови), пункт 58).

Аналізуючи характер та обставини злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , апеляційний суд вважає, що у випадку застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді тримання під вартою, останні матимуть реальну можливість незаконно впливати на потерпілих та свідків у кримінальному провадженні, з метою схилити їх до зміни своїх первинних показань, що в свою чергу буде перешкоджати повному, всебічному та об`єктивному дослідженню всіх обставин справи.

Апеляційний суд звертає увагу, що згідно з ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, а показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Колегія суддів враховує, що після того, як головуюча суддя ОСОБА_13 була відведена від розгляду даного кримінального провадження та справа була перерозподілена в провадження судді ОСОБА_1 , на виконання вимог ст.319 КПК судовий розгляд у даному кримінальному проваджені розпочатий спочатку.

За таких обставин, оскільки всі свідки та потерпілі підлягають безпосередньому допиту судом, колегія суддів вважає, що в даному випадку беззаперечно існує ризик можливого незаконного впливу обвинувачених на потерпілих та свідків, з метою їх залякування або викривлення їх показів, оскільки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обізнані з місцем проживання потерпілих та свідків. При цьому, здійснювати вплив на потерпілих та свідків обвинувачені мають можливість і за рахунок раніше займаних посад, оскільки вони не втратили зв`язки з іншими структурними підрозділами органів державної влади.

Крім того, апеляційний суд вважає доведеним існування ризику, визначеного у п.4 ч.1 ст.177 КПК, оскільки з урахуванням досвіду роботи ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в системі правоохоронних органів, будучи обізнаними з тактикою та методикою розслідування кримінальних правопорушень, кожен з обвинувачених може вчинити певні дії щодо перешкоджання кримінальному провадженню.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачені обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватимуть відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Доводи захисників про те, що обвинувачені мають міцні соціальні зв`язки, не дають достатніх підстав вважати, що вони можуть мати стримуючу дію та сприятимуть зменшенню існуючих ризиків.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності колегія суддів дійшла висновку про те, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у виді тримання під вартою є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , та дозволить під час судового розгляду запобігти ризикам, передбаченим ч.1 ст.177 КПК, які на теперішній час продовжують існувати.

За таких обставин, доводи сторони захисту щодо недоведеності існування ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК, є непереконливими, адже при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу надається оцінка сукупності всіх обставин, які можуть свідчити про існування чи відсутність саме ризиків (можливості) вчинення дій, а не факту конкретного їх вчинення.

Щодо нездатності більш м`яких запобіжних заходів запобігти існуючим ризикам, апеляційний суд зазначає про таке.

Більш м`якими запобіжними заходами, у порівнянні з триманням під вартою, є: а) особисте зобов`язання; б) особиста порука; в) застава; г) домашній арешт.

У п.62 рішення по справі «Боротюк проти України» (Khayredinov v. Ukraine) Європейський Суд з прав людини вказав, що у всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.

Домашній арешт та тримання під вартою є ізоляційними запобіжними заходами, проте рівень ізоляції особи за ними суттєво відрізняється з огляду на умови, пов`язані з позбавленням (обмеженням) волі підозрюваного, обвинуваченого. У цьому контексті домашній арешт є менш жорсткою формою ізоляції особи та, зокрема, не запобігає можливості вільного спілкування обвинуваченого як особисто, так і за допомогою засобів телекомунікації з іншими обвинуваченими, свідками та потерпілими, з метою схилити їх змінити свої показання в суді, для уникнення або мінімізації можливої кримінальної відповідальності за інкриміноване кримінальне правопорушення.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що застосування до обвинувачених запобіжного заходу у виді домашнього арешту не зможе ефективно запобігти ризику впливу на потерпілих та свідків.

Колегією суддів враховується те, що у обвинувачених є постійне місце проживання та стійкі соціальні зв`язки, однак такі факти, з урахуванням суті обвинувачення, на переконання колегії суддів, не є беззаперечними стримуючими факторами порушення процесуальних обов`язків з боку обвинувачених у випадку застосування до них більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Враховуючи викладене, доводи захисників про наявність підстав для застосування до обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу у виді домашнього арешту є необґрунтованими.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинувачених під вартою.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинувачених під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК.

Разом з цим, колегія суддів визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції продовжуючи обвинуваченим строк тримання під вартою безпідставно визначив розмір застави, в якості альтернативного запобіжного заходу.

Так, ч.3 ст.183 КПК передбачає обов`язок слідчого судді або суду при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою визначити альтернативний запобіжний захід у виді застави.

Поряд із цим, законодавцем встановлена низка випадків, які надають право слідчому судді або суду не визначати розмір застави.

Зокрема, згідно приписів п.1 ч.4 ст.183 КПК, слідчий суддя або суд мають право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції визначивши обвинуваченим заставу не врахував фактичні обставини даного кримінального провадження та положення ч.4 ст.183 КПК.

Так, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 обвинувачуються у вчиненні у кримінальних правопорушень із застосуванням насильства та з погрозою його застосування, зокрема за ст.ст.146, 189, 365 КК України, а тому з урахуванням всіх встановлених ризиків, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та тяжкості можливого покарання, даних про особи обвинувачених, суті обвинувачення та існуючого суспільного резонансу даної справи, з огляду на те, що в ній розглядається обвинувачення працівників правоохоронного органу, які за версією сторони обвинувачення вчинили злочини з використанням службового становища, колегія суддів вважає, що місцевий суд не повинен був визначати обвинуваченим альтернативний запобіжний захід у виді застави.

На думку апеляційного суду, у разі внесення застави, маючи значний досвід роботи у правоохоронних органах, усвідомлюючи тяжкість покарання та невідворотність кримінальної відповідальності у виді реального позбавлення волі на тривалий строк у разі доведеності вини, обвинувачені можуть використати наявні у них засоби та можливості для переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний суд вважає, що на даному етапі судового розгляду лише винятковий запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення застави є необхідним для забезпечення належної процесуальної поведінки обвинувачених та запобігатиме існуючим ризикам, передбаченим п.п.1,3,4 ч.1 ст.177 КПК.

Місцевий суд наведеним вище обставинам належної оцінки не дав, чим допустив неповноту судового розгляду під час розгляду клопотання сторони обвинувачення про продовження застосування запобіжного заходу.

Статтею 410 КПК України встановлено, що неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Допущена місцевим судом неповнота судового розгляду перешкодила суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення, що відповідно до положень ст.ст. 407, 409, 410 КПК є підставою для скасування оскаржуваної ухвали в частині продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строку тримання під вартою.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу, якою в даному випадку необхідно залишити без задоволення апеляційні скарги захисників, задовольнити апеляційну скаргу прокурора та продовжити обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строк тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Керуючись статтями 177, 178, 182, 183, 194, 197, 199, 376, 404, 405, 407, 409, 410, 419, 422-1, 532 КПК, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 07 січня 2025 року, якою: обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжено строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, з визначенням розміру застави; обвинуваченим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 продовжений строк дії запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту скасувати в частині продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строку тримання під вартою з визначенням розміру застави.

Постановити в цій частині нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_9 , 25.04.1983 року, строк тримання під вартою до 07 березня 2025 року, без визначення розміру застави.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 , строк тримання під вартою до 07 березня 2025 року, без визначення розміру застави.

В іншій частині оскаржену ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4