Миколаївський районний суд Миколаївської області
Справа № 945/911/20
Провадження № 1-кп/945/124/25
ВИРОК

Іменем України

06 березня 2025року м.Миколаїв

Миколаївський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретарів судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві кримінальне провадження №00000657, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 07.12.2019 року, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Михайлівка (Улянівка) Миколаївського району Миколаївської області, українця, громадянина України, з неповною середньою освітою, непрацюючого, одруженого, раніше судимого :

- 26.12.2014 року Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч.3 ст.185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України від відбуття покарання звільнений з іспитовим строком на 2 роки;

- 16.04.2015 року Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч.2 ст.185 КК України, ч.3 ст.185 КК України, ст.70, ст.71 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі;

- 03.06.2015 року Миколаївським районним судом Миколаївської області за ч.2 ст.185 КК України, ч.3 ст.185 КК України, ч.2 ст.289 КК України, ст.70, ст.71 КК України до 5 років 1 місяця позбавлення волі;

- 22.06.2015 року Ленінським районним судом м. Миколаєва за ч.2 ст.289 КК України. ч.4 ст.70, ст.71 КК України до 6 років позбавлення волі. Звільнений 05.09.2018 року на підставі ст.81 КК України за ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 28.08.2018 року умовно-достроково на невідбутий строк покарання: 1 рік 11 місяців,

який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України,

встановив:

І. Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним.

Досудовим розслідуванням та судовим слідством встановлено, що ОСОБА_5 , будучи раніше судимим та маючи незняту і непогашену у встановлений законом строк судимість, на шлях виправлення не став та вчинив аналогічний злочин при наступних обставинах.

Так, в ніч на 06.12.2019 року о 05:00 годині, ОСОБА_5 , знаходячись біля наметового містечка, розташованого на військовому полігоні ОСОБА_7 поблизу с.Михайлівка Миколаївського району Миколаївської області, помітив автомобіль марки ВАЗ 2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_8 , де у нього виник намір на заволодіння вищезазначеним транспортним засобом.

Реалізуючи раптово виниклий умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_5 розбив скло у автомобілі марки ВАЗ 2107, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , відчинив двері, після чого від?єднав дроти в замку запалювання двигуна автомобілю, та шляхом їх подальшого з?єднання між собою запустив двигун, після чого з місця вчинення злочину на зазначеному автомобілі зник, та розпорядився ним на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_8 матеріальний збиток на суму 33670 гривень (згідно висновку автотоварознавчої експертизи транспортного засобу №559 від 18.05.2020 року).

ІІ. Позиція обвинуваченого ОСОБА_5 щодо пред`явленого обвинувачення та висновки суду.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні свою вину у пред`явленому йому обвинуваченні визнав у повному обсязі, щиро каявся і дав показання, які за своїм змістом відповідають викладеним вище обставинам вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.3 ст.349 КПК України, суд, ураховуючи думку учасників судового провадження, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, при цьому, з`ясував те, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає, а також роз`яснив їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку

ІІІ. Частина статті Закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

На підставі вищевикладеного, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що вина ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України, під час судового розгляду доведена «поза розумним сумнівом», а дії обвинуваченого вірно кваліфіковані за ч.2 ст.289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене повторно.

ІV. Мотиви суду при призначенні покарання.

Згідно з положеннями ст.50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, у Рішенні №15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.»

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснено, що визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

При призначенні обвинуваченому покарання суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, яка відповідно до ст.66 КК України пом`якшує покарання обвинуваченому ОСОБА_5 є щире каяття.

Обставини, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_5 не встановлено.

ОСОБА_5 за місцем проживання характеризується нейтрально. Також, суд враховує його вік та те, що він одружений; має на утриманні двох малолітніх дітей; офіційно непрацевлаштований; раніше судимий за вчинення аналогічних злочинів; вчинив новий злочин, маючи незняту і непогашену у встановлений законом строк судимість.

ОСОБА_5 вчинив злочин проти власності, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, за обставини, яка пом`якшує покарання та за відсутності обставин, які обтяжують покарання.

Згідно з вимогами КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 12.06.2009 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», покарання, призначене судом, має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених та попередження вчинення ними нових злочинів.

При обранні виду та міри покарання суд, реалізовуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, вважає, що покарання повинно бути відповідним скоєному і сприяти виправленню обвинуваченого та запобіганню вчинення ним нових злочинів.

Наведені обставини у своїй сукупності, свідчать про те, що виправити обвинуваченого ОСОБА_5 та запобігти його злочинній діяльності не можливо без ізоляції від суспільства, в зв`язку з чим суд приходить до висновку, що обвинувачений має бути засудженим до покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції інкримініруємої йому статті Особливої частини Кримінального кодексу України. Крім цього, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_5 покарання на підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків.

Правових підстав для застосування ст.75 КК України, враховуючи зазначені вище конкретні обставини в їх сукупності та дані про особу винного, суд не знаходить.

Системне тлумачення норм статті 75 КК України дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання.

При цьому, оскільки покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинене кримінальне правопорушення, виконує виправну функцію і, водночас, запобігає вчиненню нових кримінальних правопорушень, як самим обвинуваченим, так і іншими особами, застосування ст.75 КК України при визначенні покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України обвинуваченим ОСОБА_5 є недоцільним.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного (обвинуваченого, засудженого), а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Застосування інституту умовного звільнення (ст.75 КК України) до призначеного обвинуваченому покарання не сприятиме меті покарання та не буде достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Європейський суд у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява №10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Конкретні обставини справи свідчать, що досягнення мети покарання, яка полягає в ізоляції, неможливе без його реального відбування. Отже суд дійшов висновку про неможливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_5 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, оскільки саме таке покарання відповідатиме принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання та не є надто суворим чи м`яким.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні.

На переконання суду обвинуваченому ОСОБА_5 слід призначити покарання без застосування положень ст.75 КК України, що буде достатнім для досягнення мети покарання, визначеної статтею 50 КК України й відповідатиме тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення нових кримінальних правопорушень, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

V. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку.

У кримінальному провадженні заявлений цивільний позов потерпілим ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення у розмірі 33670 грн 00 коп.

Згідно із ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В судовому засіданні обвинувачений цивільний позов про стягнення матеріальної шкоди на користь потерпілого визнав повністю.

Цивільний позов потерпілого щодо відшкодування завданої кримінальними правопорушеннями матеріальної шкоди підлягає задоволенню, оскільки позовні вимоги повністю визнані обвинуваченим, а заподіяна шкода, її розмір і причинний зв`язок її настання з діями обвинуваченого доведено разом з висунутим обвинуваченням та дослідженими в судовому засіданні доказами. З обвинуваченого ОСОБА_5 підлягає стягненню на користь потерпілого ОСОБА_8 33670 грн 00 коп. матеріальної шкоди.

Речовими доказами у даному кримінальному провадженні є: двері у кількості 4 шт, капот, кришка багажного відділення, чотири фрагменти корпусу (передня частина, задня, верхня та нижня) від автомобілю ВАЗ 2107 темно-синього кольору. Вказані речові докази передані на знаходяться на зберіганні до Миколаївському РВП Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області (ВП №5 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області).

Питання щодо речових доказів слід вирішити на підставі ст.100 КПК України.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні складаються з витрат на проведення автотоварознавчої експертизи (висновок експерта №559 від 18.05.2020 року) у розмірі 1144 грн 15 коп.

Вказані витрати є підтверджені документально та підлягають стягненню з обвинуваченого ОСОБА_5 .

У вказаному кримінальному провадженні відносно обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід не застосовувався. До набрання вироком законної сили суд вважає за можливе не обирати відносно ОСОБА_5 запобіжний захід.

Керуючись ст.100, ч.3 ст.349, ст.368, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_6 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.289 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового складання, до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ленінського районного суду м.Миколаєва від 22.06.2015 року і остаточно призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років 1 місяць.

Початок строку відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_5 обчислювати з моменту його фактичного затримання.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили не обирати.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про стягнення матеріальної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення у розмірі 33670 грн 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати на: проведення автотоварознавчої експертизи (висновок експерта №559 від 18.05.2020 року) у розмірі 1144 грн 15 коп.

Речові докази двері у кількості 4 шт, капот, кришка багажного відділення, чотири фрагменти корпусу (передня частина, задня, верхня та нижня) від автомобілю ВАЗ 2107 темно-синього кольору, які передані до Миколаївському РВП Очаківського ВП ГУНП в Миколаївській області (ВП №5 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області) повернути власнику ОСОБА_8 .

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, з урахуванням особливостей апеляційного оскарження, передбачених ч.2 ст.394 КПК України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому і прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1

06.03.2025