ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 646/ 8543 /23 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп /818/2516/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2 Категорія: ч.1 ст. 121 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , з участю прокурора ОСОБА_6 , з участю обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , без участі всіх інших учасників по даній справі, а саме потерпілого ОСОБА_9 , належним чином повідомленого про розгляд справи, за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в залі суду в м. Харкові справу за апеляційною скаргою прокурора на вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.10.2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Вказаним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Лиман Донецької області, громадянина України, з вищою освітою, одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який взятий на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 , визначено відраховувати з дня ухвалення вироку суду, тобто з 23 жовтня 2024 року.

Зараховано ОСОБА_7 в строк покарання, строк попереднього ув`язнення з 26.08.2023 року по 19.09.2024 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дня обмеження волі та визнано призначене покарання відбутим.

Змінено застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту на запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

До набрання вироком законної сили покладено на ОСОБА_7 виконання обов`язку, передбаченого ч. 5 ст. 194 КПК України, а саме: прибувати за кожною вимогою до суду, не відлучатися з м. Харкова без дозволу суду.

Також вирішено питання щодо речових доказів, на підставі ст.100 КПК України.

Згідно з інкримінованим ОСОБА_7 обвинуваченням, яке було підтримано прокурором під час судового розгляду, ОСОБА_7 , звинувачується в тому, що, діючи умисно, з мотивів неприязних відносин, з метою умисного протиправного заподіяння смерті потерпілому, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та свідомо бажаючи їх настання, стоячи навпроти ОСОБА_9 на відстані витягнутої руки, обличчям один до одного, тримаючи в правій руці невстановлений в ході досудового розслідування предмет з колото-ріжучими властивостями, намагався нанести удар в область грудної клітини ОСОБА_9 , однак останній увернувся. Після чого, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, направленого на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , наніс один удар невстановленим в ході досудового розслідування предметом з колото-ріжучими властивостями в ділянку шиї зліва, чим спричинив останньому колото-різане поранення шиї ліворуч без пошкодження магістральних судинних і нервових пучків, що проходять поруч із рановим каналом, заподіявши легке тілесне ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров?я. ОСОБА_9 , розуміючи реальну загрозу своєму життю, втік з місця скоєння злочину, а ОСОБА_7 , бажаючи довести свій умисел, направлений на протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 переслідував останнього, однак наздогнати його не зміг, тим самим, ОСОБА_7 виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_9 втік з місця вчинення злочину, та цього ж дня його було госпіталізовано до Державної установи «Інститут загальної та невідкладної хірургії ім. В.Т. Зайцева Національної академії медичних наук України», де прооперовано та своєчасно надано необхідну медичну допомогу.

Органом досудового розслідування висунуто ОСОБА_7 обвинувачення у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, тобто, закінченого замаху на умисне вбивство.

З сформульованого судом обвинувачення, визнаного судом доведеним, встановлено, що 25 серпня 2023 року приблизно о 17:50, ОСОБА_7 , перебуваючи на відкритій ділянці місцевості, неподалік від Основ?янської колійної машинної станції № 39 АТ «Українська Залізниця», що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Мерефянське шосе, 30А, біля вул. Естакадна, діючи з мотивів неприязних відносин, з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і смерті потерпілого, стоячи навпроти ОСОБА_9 на відстані витягнутої руки та обличчям до нього, наніс потерпілому в ділянку шиї зліва один удар невстановленим предметом з колото-ріжучими властивостями, який тримав у правій руці. Цим ОСОБА_7 спричинив потерпілому ОСОБА_9 колото-різане поранення шиї ліворуч без пошкодження магістральних судинних і нервових пучків, що проходять поруч із рановим каналом, заподіявши легке тілесне ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Судом вказані дії обвинуваченого кваліфіковано за ч.2 ст.125 КК України, як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись з прийнятим судом рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинами кримінального провадження, неповнотою судового розгляду, а також неправильним застосуванням Закону України про кримінальну відповідальність, що виразилося у незастосуванні закону, який підлягає застосуванню, а саме ч.2 ст.15- ч.1 ст.115 КК України, що потягло невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

На переконання прокурора, висновки суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.125 КК України, є необґрунтованими. Вважає, що усі докази, зібрані під час досудового розслідування та долучені під час судового розгляду, є належними та допустимими, оскільки отримані були в законному порядку і вони прямо чи опосередковано підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягали доказуванню у вказаному кримінальному провадженні, узгоджуються між собою і доводять вину ОСОБА_7 саме у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, а висновки суду є хибними, з огляду на те, що вони не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, а рішення не відповідає фактичним обставинам справи.

Як вказує прокурор, суд безпідставно встановив, що ОСОБА_7 завдав лише один удар невстановленим предметом з колючо-ріжучими властивостями у шию потерпілого, чим потерпілому було спричинено легке тілесне ушкодження і не прийняв до уваги покази потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що ОСОБА_7 наблизився до нього та зі словами «Знаєш що це таке?» дістав розкладний ніж і замахнувся, але в перший раз промахнувся, а на другий наніс йому поранення у шию з лівої сторони, яка є незахищеною, оскільки він не має лівої руки.

При цьому, як зазначає прокурор, суд послався на те, що, окрім показань потерпілого під час слідчого експерименту 26.08.2023 та 19.09.2023, суду не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 намагався завдати потерпілому удар предметом з колючо-ріжучими властивостями в грудну клітину, оскільки, ані у своїх показаннях під час судового розгляду, ані під час проведення слідчого експерименту потерпілий не зазначав про наявність на його тілі в області грудної клітини, будь-яких слідів від такого удару, а тому, на думку прокурора, не зрозуміло, чому суд не зазначив, чого не бере до уваги, що ОСОБА_7 промахнувся та, саме тому, у потерпілого відсутні тілесні ушкодження в області грудної клітини.

На переконання прокурора, суд безпідставно не взяв до уваги, що ОСОБА_7 двічі намагався нанести цілеспрямований удар ножем в життєво важливі органи, грудну клітину та шию і лише завдяки тому, що потерпілий ухилився, він зміг нанести тільки один удар в область шиї.

Також прокурор вважає, що суд дійшов хибного висновку, що удар був несильний, оскільки, завдяки тому, що потерпілий намагався ухилятися від ударів, не були задіти життєво важливі сосуди, які знаходяться на шиї, що було підтверджено судово-медичним експертом під час допиту в суді. Також прокурор вважає, що суд не дав належної оцінки тому, що потерпілий мав обмежені можливості до самозахисту, оскільки у нього відсутня ліва рука, що усвідомлював ОСОБА_7 та вказує на його бажання саме позбавити життя потерпілого, який чітко зазначив, що він, усвідомлюючи загрозу своєму життю та не маючи реальної можливості захищатися проти особи з ножем, став тікати від ОСОБА_7 , затискаючи рану правою рукою, а ОСОБА_7 , тримаючи ніж, його переслідував, він впевнений, що зміг втекти від обвинуваченого, оскільки раніше займався легкою атлетикою, та, якби ОСОБА_7 його наздогнав, то добив би його.

На переконання прокурора, суд не взяв до уваги при оцінці направленості та конкретизованості умислу ОСОБА_7 та можливості його доведення до кінця те, оцінюючи направленість умислу ОСОБА_7 , та не дав належної оцінки цим твердженням потерпілого та не мотивував, чому не бере до уваги ці покази потерпілого, що ОСОБА_7 намагався наздогнати потерпілого, щоб довести свій умисел, направлений на заподіяння смерті ОСОБА_9 до кінця, і лише після того, як побачив свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підтвердили, що вони бачили ОСОБА_7 з ножем, він пішов у інший бік від потерпілого, який біг, тримаючись за шию.

Враховуючи вищевикладене, прокурор вважає, що висновок про кваліфікацію дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.125 КК України, судом, є хибним та його дії підлягають кваліфікації за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України.

Така кваліфікація судом дій ОСОБА_7 за ч.2 ст.125 КК України потягнула за собою невідповідність призначеного покарання, яке за ступенем тяжкості кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, є м`яким і не може бути необхідним та достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин та для попередження вчинення нових злочинів, оскільки судом не в повній мірі враховано, що він скоїв умисне кримінальне правопорушення проти життя та здоров`я особи, яке створює в очах громадян та суспільства в цілому, негативне враження безладдя, безкарності, що свідчить про значну суспільну небезпечність скоєного ним кримінального правопорушення, вину не визнав, що, хоча, і є її правом на захист, однак, свідчить про відсутність каяття та вказує на його суспільну небезпечність.

Враховуючи вищевикладене, вважає що оскаржуваний вирок є незаконним та таким, що підлягає скасуванню.

Позиції учасників апеляційного провадження.

Прокурор підтримав свою апеляційну скаргу в повному обсязі та просив її задовольнити.

Обвинувачений та його захисник заперечували проти задоволення апеляційної скарги, вважали вирок законним та обґрунтованим.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, думку обвинуваченого та його захисника, перевіривши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вказано в ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На думку колегії суддів, при постановленні обвинувального вироку, суд першої інстанції відповідно до вимог ч.1 ст.94 КПК України оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку та дійшов висновку, що стороною обвинувачення не надано достатніх доказів, які би вказували на наявність у ОСОБА_7 прямого конкретизованого умислу на позбавлення життя потерпілого та вірно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.125 КК України, призначивши необхідне та достатнє для виправлення обвинуваченого покарання, яке відповідає приписам ст. 65 КК України і слугуватиме виправленню та попередженню вчинення ним злочинів.

При цьому, ухвалюючи вирок, суд першої інстанції під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечив принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якого сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив всі без виключення представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Спростовуючи пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення за ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України та кваліфікуючи дії обвинуваченого за ч.2 ст.125 КК України, а саме як умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що досліджені судом обставини, у своїй сукупності, свідчать про відсутність у ОСОБА_7 прямого умислу на вбивство потерпілого та доводять те, що він діяв з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті потерпілого, а тому обвинувачений повинен нести відповідальність лише за фактично заподіяні наслідки, а саме за легке тілесне ушкодження, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я.

При цьому, суд виходив з того, що ОСОБА_7 завдав лише один удар невстановленим предметом з колючо-ріжучими властивостями у шию потерпілого, чим потерпілому було спричинено легке тілесне ушкодження, а характер удару, який був завданий ОСОБА_7 потерпілому та який спричинив потерпілому тілесні ушкодження, був одиничний, несильний (з огляду на характеристики рани, наведені у описовій частині висновку судово-медичного експерта), неприцільним та в результаті не ушкодив життєво важливих артерій та вен.

Вказане підтверджується висновком судово-медичного експерта №09-1363/23 за результатами проведення з 19.09.2023 по 25.09.2023 судово-медичної експертизи судово-медичним експертом ХОБСМЕ ОСОБА_12 , який дійшов висновків, що у зв`язку з подією 25.08.2023 у гр. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мало місце непроникаюче колото-різане поранення шиї ліворуч, без ушкоджень магістральних судинних і нервових пучків, що проходять поряд із рановим каналом. Ця травма є результатом одноразової дії гострого предмету із колючо-ріжучими властивостями поверхні, що травмувала, таким міг бути й ніж із шириною клинка (на рівні занурення у рану) меншою ніж 4 см. Травма на шиї ОСОБА_9 згідно із п.2.3.1. «а», 2.3.2. «а», 2.3.3. Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, які затверджені Наказом МОЗ України від 17.01.1995 №6, є легким тілесним ушкодженням, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я. Покази ОСОБА_9 , викладені ним у протоколі допиту потерпілого та в протоколі слідчого експерименту від 26.08.2023, в цілому відповідають механізму формування травми та предмету травмування.

Твердження прокурора в апеляційній скарзі щодо нанесення обвинуваченим потерпілому двох ударів, зокрема, в грудну клітину та шию, та неврахування судом того, що обвинувачений промахнувся перший раз, є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами, оскільки, потерпілий у своїх показаннях суду першої інстанції не вказував на те, що обвинувачений, коли промахнувся, завдав удар в грудну клітину, а лише повідомив суду, що промахнувся і вдруге наніс йому поранення у шию з лівої сторони. При цьому, сам потерпілий ані під час судового розгляду, ані під час проведення слідчого експерименту, не зазначав про наявність у нього на тілі в області грудної клітини будь-яких слідів від такого удару. Доказів наявності у потерпілого поранень в області грудної клітини матеріали справи не містять, під час апеляційного розгляду прокурором також не надано, а показаннями потерпілого вони не підтверджуються. А з показань обвинуваченого вбачається, що він вдарив потерпілого рукою, в якій знаходилась важка зв`язка з восьми ключами та брелоком з переробленої рибацької приманки (воблера) і під час удару, він не бачив, куди б`є, а також не бачив на потерпілому крові після удару.

При цьому, під час проведення слідчого експерименту від 19.09.2023, за участю потерпілого ОСОБА_9 , потерпілий пояснив, що 25.08.2023 приблизно о 17:50 ОСОБА_7 підійшов до нього, тримаючи у руці ніж та, запитавши, чи знає потерпілий, що це, наніс йому у ліву сторону шиї удар ножем, який тримав у правій руці. Після цього потерпілий втік від ОСОБА_7 та, забігши на територію підприємства, побачив, що ОСОБА_7 позаду нього немає. Тоді він зателефонував своїй дівчині, повідомив про те, що трапилося та направився до неї додому.

Висновок експерта щодо вірогідності сформування ушкодження на передній поверхні грудної клітини у ОСОБА_9 за тих же обставин і ті ж терміни та за аналогічним механізмом, встановленої під час безпосереднього огляду потерпілого 20.09.2023 ділянки запалення гіперпігментації рожевого кольору, діаметром 8 см, на передній поверхні грудної клітини, на рівні 6го міжребер`я на 1 см ліворуч серединної лінії на тлі цяткового рожевого-коричневого рубця, не містить необхідного та достатнього обсягу відомостей для встановлення предмету доказування, оскільки, не дозволяє визначитися з достеменними характеристиками цього ушкодження та, відповідно до п.4.13 Правил, судово-медичний експерт утримався від визначення механізму формування і встановлення ступеню тяжкості ушкодження для цієї локалізації.

Отже, доказів наявності у потерпілого поранень грудної клітини, за обставин, вказаних у вироку, стороною обвинувачення не надано, як і не надано доказів цілеспрямованості ударів обвинуваченого в життєво важливі органи і про реальну загрозу життю потерпілого. Під час судового розгляду судом встановлено, що ОСОБА_7 завдав лише один удар невстановленим предметом з колючо-ріжучими властивостями у шию потерпілого, чим потерпілому було спричинено легке тілесне ушкодження, що підтверджується висновком експерта №09-1363/23 за результатами проведення з 19.09.2023 по 25.09.2023 судово-медичної експертизи, потерпілого ОСОБА_9 .

А отже, суд, виходячи з таких пояснень сторін та з наявних в матеріалах справи доказів, зробив обґрунтований висновок щодо нанесення потерпілому за обставин, вказаних у вироку, лише одного удару невстановленим предметом з колючо-ріжучими властивостями, яким потерпілому було спричинене легке тілесне ушкодження.

Суд не може обґрунтовувати свої висновки на припущеннях, які не підтверджені належними та допустимими доказами і оцінює докази, відповідно до вимог ст.94 КПК України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінальн6ого провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності й взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення.

Виходячи з показів потерпілого, одразу після нанесення удару в шию, він став тікати від обвинуваченого. Твердження прокурора, щодо того, що обвинувачений усвідомлював, що потерпілий має одну руку та, внаслідок цього обмежені можливості для самозахисту, що вказувало на бажання обвинуваченого саме позбавити життя потерпілого, є голослівними та не підтверджуються належними доказами, оскільки, події відбувались за відсутності очевидців, і у обвинуваченого була реальна можливість довести свій умисел до кінця, враховуючи також, його фізичну перевагу над потерпілим і відстань від території підприємства та житлових будинків, що йому не заважало довести свій умисел на вбивство до кінця. Крім того, після поранення, потерпілий самостійно дійшов до підприємства, зателефонував своїй знайомій та самостійно дійшов додому, зібрав речі, і тільки потім, викликав швидку допомогу, що свідчить про відсутність явної реальної загрози життю потерпілого, як обґрунтовано визнано судом першої інстанції у вироку.

Твердження прокурора щодо наміру обвинуваченого наздогнати потерпілого, чого він не зробив завдяки тому, що побачив свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підтвердили, що бачила ОСОБА_7 з ножем, який пішов у іншій бік від потерпілого, що, на думку прокурора, не дало можливості доведення обвинуваченим свого умислу до кінця, не свідчать про наявність у обвинуваченого прямого умислу саме на вбивство потерпілого, зважаючи на достатність часу і наявність фізичних переваг від потерпілого, зробити це, за наявності такого умислу, ще до того, як потерпілий вибіг з місця вказаних подій, за вказаних обставин.

Твердження прокурора щодо того, що вказані свідки бачили ОСОБА_7 з ножем, спростовуються показаннями свідків, оскільки свідок ОСОБА_13 в своїх показах суду зазначила, що бачила, яка вибіг потерпілий, тримаючись за шию, слідом за ним, вибіг незнайомий їй раніше ОСОБА_7 , який тримав у ручі якийсь предмет. Отже, свідок ОСОБА_13 не вказувала в своїх показах суду, що бачила у обвинуваченого саме ніж.

А свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що вибіг спочатку обвинувачений і побіг у бік Естакадного в`їзду, а потім другий чоловік, тобто, потерпілий, тримаючись за шию, та побіг кудись. При цьому, суд поставив під сумнів достовірність протоколу для впізнання за фотознімками від 26.08.2023, за участі свідка ОСОБА_10 , оскільки під час допиту в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 надав показання, що він не приймав участі у такій слідчій дії, яка впізнання, що не було спростовано стороною обвинувачення.

Твердження прокурора стосовно хибного висновку суду першої інстанції щодо нанесення обвинуваченим потерпілому саме несильного удару, спростовуються висновком експерта №09-1363/23 за результатами проведення з 19.09.2023 по 25.09.2023 судово-медичної експертизи, згідно якого, у ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мало місце непроникаюче колото-різане поранення шиї ліворуч без ушкоджень магістральних судинних і нервових пучків, що проходять поряд із рановим каналом. Ця травма є результатом одноразової дії гострого предмету із колючо-ріжучими властивостями поверхні, що травмувала, таким міг бути й ніж із шириною клинка (на рівні занурення у рану) меншою ніж 4 см. Травма на шиї ОСОБА_9 згідно із п.2.3.1. «а», 2.3.2. «а», 2.3.3. Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, які затверджені Наказом МОЗ України від 17.01.1995 №6, є легким тілесним ушкодженням, яке спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Характер та глибина поранень свідчать про нанесення саме несильного одиночного удару предметом із колючо-ріжучими властивостями, який не ушкодив життєво важливі магістральні судини.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що під час судового розгляду, за обставин, які встановлені під часу судового розгляду, доведена вина обвинуваченого ОСОБА_7 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, поза розумним сумнівом.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, не вбачаючи підстав вважати зазначені висновки сумнівними чи необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94цього Кодексу та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

При цьому, положеннями ст.94 КПК України встановлено обов`язок суду за його внутрішнім переконанням, яке повинно ґрунтуватися на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінювати кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Отже, при вирішенні питання про вину обвинуваченої особи, не можна виходити з припущень, а лише з належних доказів, які підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, за умов усунення всіх суперечностей, що мають місце та відсутності будь-яких сумнівів у тому, що вина обвинуваченої особи доведена.

У відповідності до ч.1 ст.23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, здійснюючи оцінку кожного доказу за правилами ч. 1 ст. 94 КПК України - за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.

При чому, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 цього Кодексу, за винятком випадків, визначених ч.2 ст.92 КПК, покладено на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках на потерпілого.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення. Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК України випадках, на потерпілого.

Відповідно до ст. 92 КПК України на сторону обвинувачення покладається обов`язок доказування не лише обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, а й обов`язок доказування належності та допустимості поданих доказів.

При вирішенні питання про достатність встановлених під час судового розгляду доказів для визнання особи винуватою, суди мають керуватися стандартом доведення (стандартом переконання), визначеним частинами 2 та 4 ст. 17 КПК, що передбачають: ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Вказане також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 6 грудня 1998 року. У своїх рішеннях ЄСПЛ неодноразово наголошував, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази. При оцінці доказів суд має керуватися критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

На переконання колегії суддів, вказаних вимог закону суд першої інстанції дотримався належним чином, взявши до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, при цьому навів достатні та переконливі мотиви чому він приймає до уваги одні і відхиляє інші докази у провадженні.

Виконуючи завдання кримінального провадження, суд з`ясував передбачені ст. 91 КПК України обставини й ретельно перевірив всі наявні у провадження докази, зіставивши й проаналізувавши їх в ході розгляду даної справи та умотивовано вирішив, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.15 - ч.1 ст.115 КК України, й усупереч посиланням прокурора в апеляційній скарзі, при оцінці доказів, дотримався положень статей 84,86, 94 КПК України

Виходячи з об`єктивних даних, які були досліджені судом першої інстанції, вбачається, що суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності, обґрунтовано дійшов висновку про винуватість обвинуваченого саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, у зв`язку з недоведеністю вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15 - ч.1 ст.115 КК України.

Отже, перевіряючи вирок суду першої інстанції в межах заявлених прокурором апеляційних вимог, колегія суддів погоджується з обґрунтованими висновками суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 саме у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, а також вважає, що судом відповідно до вимог ст.50 та 65 КК України, призначенонеобхідне та достатнє покарання, яке буде слугувати його виправленню і попередженню нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, внаслідок м`якості та суспільної небезпечності особи засудженого, є безпідставними, оскільки судом першої інстанції було враховано характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який є громадянином України, з вищою освітою, одружений, зареєстрований в м. Лиман Донецької області, зареєстрованого, як внутрішньо переміщена особа в м. Полтава Полтавської області та фактично проживає в м. Харкові, раніше не судимий, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває, за місцем реєстрації характеризується нейтрально. Також судом враховано відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин та відсутність у потерпілого претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого, внаслідок чого, для досягнення цілей покарання, визначених ч. 2 ст. 50 КК України, з метою виправлення обвинуваченого та запобіганню вчиненню нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, суд призначив обвинуваченому покарання у виді обмеження волі у межах санкції ч. 2 ст. 125 КК України. та зарахував в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 26.08.2023 року по 19.09.2024 року, включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дня обмеження волі.

А тому, апеляційні вимоги прокурора щодо невідповідності висновків суд першої інстанції фактичним обставинам справи, неповноти судового розгляду та також щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виразилось у незастосуванні закону, який підлягає застосуванню, а саме ч.2 ст.15 ч.1 ст.115 КК України, що потягло невідповідність призначеного судом покарання, ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, слід вважати безпідставними, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер та призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення особи обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст.ст. 50 та 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для ухвалення нового вироку судом апеляційної інстанції за доводами апеляційної скарги прокурора, колегія суддів не вбачає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження не допущено таких порушень кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Отже, колегія суддів не знаходить законних підстав для скасування вироку суду першої інстанції, та вважає, що апеляційну скаргу прокурора слід залишити без задоволення, як необґрунтовану, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.7, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Вирок Червонозаводського районного суду м. Харкова від 23.10.2024 року по справі щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого за ч.2 ст.125 КК України, залишити без змін.

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на дане судове рішення, в порядку ч.1 ст.424 КПК України, може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

____________ ____________ ______________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4