ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3285/24 Справа № 208/1310/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинувачених ОСОБА_7

ОСОБА_8

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Дніпровського апеляційного суду в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000097 від 13.01.2018 за апеляційними скаргами прокурора Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 та захисника ОСОБА_9 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 липня 2024 року, яким :

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Громівка Новотроїцького району Херсонської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не працевлаштованого, не одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично мешкав за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, в останнє - 10.04.2017 Юр`ївським районним судом Дніпропетровської області за ст. ч.2 ст. 190, ст.ст. 75, 76 Кримінального кодексу України (далі - КК) до 1 року обмеження волі, з іспитовим строком на 1 рік,-

визнано винним та засуджено за ч.2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

На підставі ч.1 ст. 71, п.п. б) п.1 ч.1 ст. 72 КК, до призначеного покарання повністю, у виді 6 місяців позбавлення волі, приєднано невідбуту частину покарання за попереднім вироком Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 10.04.2017, остаточно призначивши ОСОБА_7 до відбуття покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Зараховано в строк відбуття призначеного ОСОБА_7 покарання строк його перебування під вартою з 17.01.2018 по 29.08.2019.

Зараховано в строк відбуття призначеного ОСОБА_7 покарання, строк його перебування на цілодобовому домашньому арешті, з 29.08.2019 по 01.04.2020 та з 07.05.2020 по 05.10.2020, з розрахунку, передбаченому ч.7 ст. 72 КК в редакції закону 3342-IX, три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

Початок строку відбуття призначеного ОСОБА_7 покарання ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

Запобіжний захід відносно засудженого ОСОБА_7 в межах кримінального провадження не обрався;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який народився у с. Олександрівка Новотроїцького району Херсонської області, громадянина України, освіти не маючого, не працевлаштованого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 24.10.2003 Апеляційним судом Дніпропетровської області за ч.ч.3,4 ст.185, ч.ч.3,4 ст.187, п.п.6,12 ч.2 ст. 115 КК до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна. За ухвалою Верховного Суду України від 24.02.2004 вважати засудженим до 15 років позбавлення волі;

- 27.06.2014 Павлоградським районним судом Дніпропетровської області за п. а ст.93, ч.3 ст. 142, ч.1 ст. 42 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років. На підставі ч.3 ст.42 КК, вказане покарання поглинуте покарання за вироком Дніпропетровського апеляційного суду від 24.10.2003 та ухвалою Верховного суду України від 24.02.2004, до відбуття 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнився 17.02.2016 по відбуттю строку покарання,-

визнано винним та засуджено за ч.2 ст.187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців з конфіскацією всього належного йому майна.

Початок строку відбуття призначеного ОСОБА_8 покарання ухвалено рахувати з моменту його затримання, тобто з 17.01.2018.

До набрання вироком законної сили, заходом забезпечення кримінального провадження відносно засудженого ОСОБА_8 залишено у вигляді тримання під вартою.

Позовні вимоги потерпілої ОСОБА_12 задоволено повністю та ухвалено стягнути солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, пов`язаної з лікуванням суму в розмірі - 6 659,41 гривень, в рахунок відшкодування моральної шкоди - 50 000 гривень.

Цивільний позов Комунального закладу «Кам`янська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» до ОСОБА_7 та ОСОБА_8 задоволено та ухвалено стягнути з останніх солідарно - 13 772 гривень 68 копійок, як витрати на лікування потерпілої ОСОБА_12 .

Долю речових доказів та процесуальних витрат вирішено відповідно до положень ст.ст.100, 124 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнано винними у вчиненні кримінальних правопорушень за наступних обставин.

12.01.2018 в період з 23.30 до 23.55 годин ОСОБА_7 разом з ОСОБА_8 перебували біля магазину «Варус», розташованого по пр. Т.Шевченка, 7 в Заводському районі м. Кам`янське Дніпропетровської області, де побачили раніше незнайомих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які прямували по пр. Т.Шевченка з боку пр. Свободи у напрямку пр. Аношкіна.

Побачивши в користуванні ОСОБА_12 та ОСОБА_13 мобільний телефон, у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 раптово виник спільний корисливий умисел спрямований на відкрите викрадення зазначеного майна шляхом застосування до потерпілих насильства, яке не є небезпечним для їх життя чи здоров`я.

Вступивши між собою в попередню змову та з метою реалізації зазначеного умислу, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 домовились про спільне відкрите викрадення майна шляхом одночасного, із застосовуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілих, відкритого заволодіння ОСОБА_7 майном потерпілої ОСОБА_13 та відкритого заволодіння ОСОБА_8 майном потерпілої ОСОБА_12 .

Діючи за попередньою домовленістю, приблизно о 00.15 годині 13.01.2018 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 наздогнали ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які повернули у двір будинку АДРЕСА_4 .

Перебуваючи у дворі зазначеного будинку ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за вчинення кримінальних правопорушень проти власності, діючи повторно та з корисливих мотивів, за попередньою домовленістю з ОСОБА_8 , підбіг до ОСОБА_13 та застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, умисно наніс їй один удар рукою в обличчя та один удар ногою по нозі, спричинивши тим самим ОСОБА_13 фізичного болю, від яких потерпіла втратила рівновагу і впала на землю.

Продовжуючи реалізацію спільного з ОСОБА_8 злочинного умислу, ОСОБА_7 відкрито заволодів майном ОСОБА_13 - мобільним телефоном «Lenovo А6010» вартістю 1 000 гривень та грошовими коштами в сумі 100 грн.

В цей час ОСОБА_8 , будучи раніше судимим за розбій, діючи за попередньою домовленістю з ОСОБА_7 в частині відкритого заволодіння майном потерпілих, виходячи за межі домовленості між ними щодо обсягу узгоджених злочинних дій в частині способу вчинення кримінального правопорушення, діючи з корисливих мотивів, здійснив на потерпілу ОСОБА_12 напад, поєднаний із насильством, небезпечним для її життя та здоров`я.

Так, ОСОБА_8 підійшовши до ОСОБА_12 , наніс їй удар рукою в обличчя та удар ногою по лівій нозі, від чого потерпіла втратила рівновагу та впала на землю, після чого продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, наніс лежачій на землі ОСОБА_12 множинні удари ногами та руками по голові та тулубу, внаслідок чого потерпіла втратила свідомість.

В результаті нанесених ОСОБА_8 ударів, потерпілій ОСОБА_12 заподіяні тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому малогомілкової кістки лівої гомілки в нижній третині з підвивихом стопи до зовні, які відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, як викликавши тривалий розлад здоров`я більше, закритої черепно-мозкової травми з переломом кісток носу, з саднами на обличчі, яка супроводжувалась явищами струсу головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

Продовжуючи реалізацію злочинного умислу, ОСОБА_8 з кишені потерпілої ОСОБА_12 , яка лежала на землі без свідомості внаслідок отриманих тілесних ушкоджень, витяг мобільний телефон «Acer Liquid E2» вартістю 420 грн., та заволодів її грошовими коштами в сумі 200 грн.

З метою отримання реальної можливості розпоряджатись протиправно здобутим майном потерпілих, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з місця скоєння кримінального правопорушення втекли, зазначеним вище майном розпорядились на власний розсуд, завдавши ОСОБА_12 матеріальної шкоди на загальну суму 620 грн., ОСОБА_13 матеріальної шкоди на суму 1 100 грн., а всього заволоділи майном та грошима потерпілих на суму 1 720 грн.

Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, за попередньою змовою групою осіб.

Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.2 ст. 187 КК, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, вчинений особи, яка раніше вчинила розбій.

В апеляційній скарзі прокурор Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 , не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , порушує питання про скасування вироку в частині призначеного останнім покарання через невідповідність покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через м`якість.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при призначенні покарання обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 судом недостатньо враховані ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, у відповідності до ст. 12 КК відноситься до тяжкого злочину, особи обвинуваченого, а також характер суспільної небезпеки кримінального правопорушення.

Так, під час прийняття рішення про призначення обвинуваченим покарання, судом не включено до мотивувальної частини досліджені відомості, які не є обтяжуючими обставинами, визначеними ст. 67 КК, однак які, на думку сторони обвинувачення, мають суттєве значення під час прийняття відповідного рішення про призначення покарання, а саме:

- відсутності дій обвинувачених щодо відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням (предмети кримінального правопорушення повернені в результаті досудового розслідування, без участі обвинуваченого), протягом тривалого часу судового розгляду майже за 5 років не відшкодовано жодної частини законних позовних вимог потерпілої, у тому числі матеріальних витрат потерпілої на лікування внаслідок отриманих тілесних ушкоджень;

- залишення у небезпеці взимку у вечірній час у безлюдної місці потерпілих ОСОБА_12 , яка внаслідок отриманих тілесних ушкоджень - ударів, які завдав ОСОБА_8 , втратила свідомість, а також потерпілу ОСОБА_13 , яка впала від завданого ОСОБА_7 удару та прикинулась, що втратила свідомість, яким поза розумного сумніву у відповідній ситуації, необхідна була медична допомога та допомога сторонніх осіб;

- обмови обвинуваченими працівників правоохоронних органів у проведенні заборонених методів досудового розслідування, факт якого не підтверджено жодним доказом та спростовано під час досудового розслідування відповідними компетентними органами (кримінальне провадження 0000040 закрито ДБР у м. Полтава), що також призвело до затягування судового процесу.

ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні вказаного кримінального правопорушення 13.01.2018, тобто через 2 роки з моменту звільнення з попередньою судимістю (17.02.2016), що є явно непропорційне відбутому покаранню у вигляді 15 років позбавлення волі, що на думку прокурора свідчить про те, що відбуття обвинуваченим виключного покарання у вигляді 15 років не є вагомим запобіжником від вчинення обвинуваченим нових кримінальних правопорушень, а тому призначення покарання у вигляді 7 років 6 місяців позбавлення волі, яке перебуває на межі найбільш м`якого терміну покарання за вказаний вид кримінального правопорушення, очевидно не буде відповідати цілям покарання, визначеним ст. 50 КК.

Враховуючи те, що ОСОБА_7 вже тривалий час тримається під вартою у іншому кримінальному провадженні (ухвала суду від 10.03.2023 по кримінальному провадженні №0000003 за ч. 2 ст. 156 КК), на момент постановлення вказаного судового рішення відповідних доказів або мотивованих доводів щодо перебування саме на утриманні ОСОБА_7 малолітньої дитини не встановлено та стороною захисту не надано.

Тобто суттєвих та переконливих обставин, які б істотно знижували ступінь тяжкості, характер та суспільну небезпеку вчинених кримінальних правопорушень, які б давали підстави для призначення максимально наближеного до нижньої межі санкції покарання ОСОБА_8 та призначення покарання ОСОБА_7 , яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого - не встановлено та в судовому рішенні не наведено.

Враховуючи викладене, прокурор просить вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.07.2024 щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК та ОСОБА_8 за ч.2 ст. 187 КК - скасувати через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК і призначити покарання за ч.2 ст. 187 КК у виді 8 років позбавлення волі із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна.

Визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК і призначити покарання за ч.2 ст. 186 КК, ч.1 ст. 71 КК у виді 6 років позбавлення волі.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_14 в своїй апеляційній скарзі вказує на незаконність та необґрунтованість вироку через неповноту судового розгляду, невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального кодексу, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Посилається на те, що суд першої інстанції не дотримався вимог закону щодо повного та неупередженого судового розгляду.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд дійшов до висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчинені злочину за ч.2 ст.186 КК підтверджена наданими стороною обвинувачення та дослідженими в судових засіданнях доказами, а саме: поясненнями потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та письмовими доказами.

Проте, на думку сторони захисту, пояснення потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 спростовуються чіткими та послідовними поясненнями обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження полягає в тому, що письмовими доказами не підтверджується, що в діях обвинуваченого міститься склад злочину, передбачений ч.2 ст.186 КК.

На думку адвоката, стороною обвинувачення не доведено, що в діях обвинуваченого ОСОБА_7 міститься склад злочину передбачений ч.2 ст.186 КК, а суд, за наявності підстав для закриття провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати, цього не зробив, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

На підставі викладеного, захисник просить вирок Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16.07.2024 щодо ОСОБА_7 скасувати, на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КПК закрити кримінального провадження відносно ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпанням можливості їх отримання.

В судове засідання апеляційної інстанції потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а також цивільний позивач ОСОБА_15 не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату та час судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомили, але їх неявка, відповідно до приписів ч.4 ст.405 КПК, не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши:

- прокурора, яка підтримала вимоги апеляційної скарги сторони обвинувачення, просила їх задовольнити у повному обсязі, але заперечувала проти задоволення апеляційних вимог сторони захисту;

- обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_9 , які підтримали доводи своєї апеляційної скарги, вважали вирок суду незаконним та необґрунтованим, просили вирок суду скасувати та закрити провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості останнього і вичерпанням можливості їх отримання; щодо задоволення апеляційної скарги прокурора заперечували;

- обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_10 які заперечували проти задоволення апеляційних вимог прокурора; щодо апеляційної скарги адвоката ОСОБА_9 - просили вирішити її долю на розсуд суду;

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах поданих апеляційних скарг.

Відповідно до вимог ст.370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року: «Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення».

Однією із загальних засад кримінального провадження, передбачених п.10 ч.1 ст.7 та ст.17 КПК, є презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка визначає, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК, вид та міра призначеного покарання - вірні та ґрунтуються на всебічному, повному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, та оцінці сукупності доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Відповідно до положень статті 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно статей 85 та 86 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ч.ч.1,4 ст.95 КПК показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.98 КПК речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 та п.3 ч.2 ст.99 КПК, документом є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

До документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати, зокрема, складені в порядку, передбаченому цим Кодексом, протоколи процесуальних дій та додатки до них, а також носії інформації, на яких за допомогою технічних засобів зафіксовано процесуальні дії.

Аналізуючи доводи сторони захисту щодо недоведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення за ч.2 ст.186 КК, колегія суддів не може погодитись із таким твердженням виходячи з наступного.

Так, під час розгляду справи судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 у суді першої інстанції свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та пояснив, що пізно увечері 12.01.2018 разом з братом ОСОБА_8 ходили до магазину АТБ, що розташований в району проспекту Аношкіна в м. Кам`янське. Йшли по вулиці та побачили, як попереду, приблизно за 20-30 метрів, йшли дві жінки в стані алкогольного сп`яніння. Жінки йшли з пакетом, інколи зупинялись, випивали і йшли далі. У цей час йому зателефонували з дому та попросили принести придбане у магазині молоко додому. Обвинувачений вказав, що участі у заволодінні майном потерпілих він не приймав. Вказані жінки були дуже п`яні та могли помилятися щодо кількості нападників. Брат приніс додому якісь мобільні телефони і потім вони пішли їх продавати.

Обвинувачений ОСОБА_8 свою вину за пред`явленим обвинуваченням також не визнав, пояснив, що ввечері 12.01.2018 він разом з братом пішли скупитися в магазин. Повертаючись додому побачили, що попереду них йшли дві жінки напідпитку. ОСОБА_16 зателефонували з дому та попросили принести продукти. Коли брат пішов, він побачив, що жінки підійшли до під`їзду та сіли випивати. Він підійшов до них, познайомився, в ході спілкування жінки налили йому 200 гр горілки. Жінки фотографувалися і він запропонував їх сфотографувати на телефон. Після фотографування, мобільний телефон залишився у нього в руках. Другий телефон, він викрав з кишені потерпілої. Потім, взяв пакет з продуктами, який належав жінкам та пішов додому, де показав телефони брату. Вказаних жінок він не бив. Телефони в подальшому продав.

Не зважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК, та обвинуваченим ОСОБА_8 - у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК, матеріалами справи підтверджено, що судове слідство по ній проведено з дотриманням процесуальних норм, а висновки суду про винність обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів, за які їх засуджено, відповідають фактичним обставинам справи і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та викладеними у вироку доказами.

Враховуючи, що висновки місцевого суду щодо фактичних обставин кримінального провадження та доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину при обставинах, викладених у вироку, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 187 КК ніким з учасників кримінального провадження не оскаржуються, тому апеляційним судом не перевіряються.

В обґрунтування свого висновку про винність ОСОБА_7 за ч.2 ст. 186 КК суд насамперед послався на покази потерпілих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які вони надавали під час судового розгляду так і під час досудового слідства, зокрема, при пред`явленні особи для впізнання за фотознімками та при проведенні слідчого експерименту при відтворенні обстановки і обставин події після роз`яснення прав в присутності понятих.

Як свідчить проведений судом аналіз, ці покази ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відзначались послідовністю і узгодженістю між собою і містили дані щодо часу, мотиву, способу застосування до них насильства, наслідків таких дій та інших фактичних обставин злочину, які складають елементи кримінально-караного діяння і які визнані доведеними судом і викладені в мотивувальній частині вироку.

Суть пояснень потерпілої ОСОБА_13 зводилась до того, що в ніч з 12 на 13 січня 2018 вона разом зі своєю подругою ОСОБА_17 йшли по вулиці Сировця в м.Кам`янське, в напрямку «меблевого дому» та спілкувалися. Попередньо вони проводили час в барі, вживали спиртні напої. Несподівано із-за повороту вискочили незнайомі чоловіки. До неї підійшов обвинувачений ОСОБА_7 та вдарив один раз по нозі та один раз по обличчю, після чого штовхнув її в яму. Що відбувалася у неї за спиною, вона не бачила, але була якась метушня. Вона ОСОБА_18 із закритими очима, як начебто втративши свідомість. Потім ОСОБА_7 забрав її речі, а саме мобільний телефон та 3 банківські картки. Події відбувалися між першим та другим під`їздом будинку, освітлення було присутнє, і вона бачила, що ОСОБА_19 лежала на землі, але її побиття не бачила. Коли нападники втекли, вона підвелася та намагалася спіймати таксі. Люба підвестися не змогла через зламану ногу. У останньої було розбите обличчя. Далі, на таксі поїхала з ОСОБА_20 до лікарні, де пробули до ранку. Знаходячись в лікарні вона заблокувала викрадені банківські картки. Наступного дня, знаходячись на місці події знайшла свої ключі. В подальшому викрадений мобільний телефон їй повернули.

Під час проведення на досудовому розслідуванні за участю потерпілої ОСОБА_13 21.02.2018 слідчого експерименту, остання, перебуваючи на місці скоєння злочину, а саме по проспекту Т.Шевченка, напроти будинку № 53, пояснила, що приблизно о 23.45 годин 12.01.2018 вона разом зі своєю подругою ОСОБА_12 поверталися додому. Коли завернули за кут будинку № 53 по проспекту Т.Шевченка, побачили двох незнайомих чоловіків, перший - щільної статури, а другий трохи худішого за першого. Перший чоловік наніс ОСОБА_12 удар ногою по лівій нозі, від чого та впала. В цей час другий чоловік наніс їй ( ОСОБА_21 ) один удар кулаком в ділянку нижньої щелепи ліворуч, після чого вона опинилася біля вікна вказаного будинку, на деякий час втратила свідомість, а коли прийшла до тями, то побачила, що чоловіки вдвох наносять удари ногами по голові, тулубу та ногам ОСОБА_12 , яка лежала на лівому боці, закриваючи своє обличчя обома руками. Перший чоловік щільної тілобудови наносив удари ногами в обличчя з лівої сторони та наніс приблизно 3 удари, другий чоловік - худої тілобудови, наносив удари по спині та ногам.

Коли вона знаходилася біля вікна вказаного будинку, до неї підбіг другий чоловік, і вона в цей момент зробила вигляд, що знаходиться без свідомості. Цей чоловік забрав у неї з зовнішньої кишені куртки її мобільний телефон, «Lenovo A6010» (т.4 а.с. 38-44).

Під час проведення такої слідчої дії як пред`явлення особи для впізнання 16.01.2018, потерпіла ОСОБА_13 серед пред`явлених їй осіб впізнала особу, розташовану під номером 2 - ОСОБА_7 , як одного з двох чоловіків, які 13.01.2018 приблизно о 00.15 годині, у дворі будинку АДРЕСА_4 , побили її, її подругу ОСОБА_12 та забрали їх речі. Впізнає саме як того чоловіка, який спочатку побив її, після чого побив її подругу, а у подальшому забрав її майно, та втік (т.3 а.с. 41-45).

Крім того, 16.01.2018 під час пред`явлення особи для впізнання потерпіла ОСОБА_13 впізнала особу під номером 2 - ОСОБА_8 як одного з двох чоловіків, які 13.01.2018 приблизно о 00.15 годині, у дворі будинку АДРЕСА_4 , побили її та її подругу ОСОБА_12 , а також забрали майно. Впізнає як того чоловіка, який бив ОСОБА_12 (т.3 а.с. 56-60).

Відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи №234-Е від 06.03.2018, у потерпілої ОСОБА_12 пошкодження у вигляді закритого перелому малогомілкової кістки лівої гомілки в нижній третині з підвивихом стопи до зовні; закрита черепно-мозкова травма з переломом кісток носу, з саднами на обличчі (на чолі ліворуч та у вилицюватій ділянці праворуч), яка супроводжувалась явищами струсу головного мозку, виникли внаслідок дії тупого твердого предмета, предметів, або при ударі о подібні. За механізмом утворення та взаємному розташуванню потерпілої та нападаючих, вищезазначені пошкодження, не суперечать механізму та взаємному розташуванню потерпілої та нападаючих, як зазначено в протоколі слідчого експерименту за участю ОСОБА_13 . Будь-яких видимих пошкоджень на спині у потерпілої ОСОБА_12 , відповідно наданій медичній документації, не виявлено (т.4 а.с.55).

Аналогічні послідовні пояснення щодо вчинених обвинуваченими злочинів надала і потерпіла ОСОБА_12 , яка у судовому засіданні суду першої інстанції зазначила, що в ніч з 12.01.2018 на 13.01.2018 вона зі своєю подругою ОСОБА_22 йшли по проспекту Т.Шевченка в м. Кам`янське. Звернувши на вулицю Сировця, побачили, що на зустріч йдуть двоє невідомих чоловіків. Освітлення на вулиці було добре, тому вона добре бачила їх обличчя і впізнала їх в подальшому як обвинувачених. ОСОБА_8 підійшов до неї, а ОСОБА_7 підійшов до подруги. ОСОБА_8 вдарив її по нозі і вона впала. Після цього обвинувачений почав її бити. ОСОБА_7 вдарив ОСОБА_23 в щелепу, від чого та впала у яму. Їй наносили багато ударів ногами по голові, поки вона не втратила свідомість. Коли прийшла до тями, виявила, що її обікрали, а саме забрали банківську картку, мобільний телефон та пакет з продуктами. ОСОБА_23 підійшла до неї та з`ясувалось, що у неї також пропав мобільний телефон та банківські картки. В подальшому звернулася до поліції. Далі, внаслідок побиття проходила лікування протягом місяця. Викрадене майно їй в подальшому повернули.

Судом було взято до уваги висновок судово-медичної експертизи № 189-Е від 19.02.2018, згідно якого у ОСОБА_12 виявлені пошкодження у вигляді закритого перелому малогомілкової кістки лівої гомілки в нижній третині з підвивихом стопи до зовні; закрита черепно-мозкова травма з переломом кісток носу, з саднами на обличчі, яка супроводжувалась явищами струсу головного мозку.

Пошкодження виникли внаслідок дії тупого твердого предмета, предметів, або при ударі о подібні. Давність утворення пошкоджень може відповідати терміну указаному в медичних документах.

Пошкодження у вигляді закритого перелому малогомілкової кістки лівої гомілки в нижній третині з підвивихом стопи до зовні, відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних пошкоджень, які викликали тривалий розлад здоров`я більш 21 дня.

Закрита черепно-мозкова травма з переломом кісток носу, з саднами на обличчі, яка супроводжувалась явищами струсу головного мозку - відносяться до легких тілесних пошкоджень, з короткочасним розладом здоров`я, як викликавши розлад здоров`я більш 6, але менш 21 дня (т.4 а.с. 29-30).

Під час проведення слідчого експерименту 21.02.2018, потерпіла ОСОБА_12 знаходячись на місці події, як саме по проспекту Т.Шевченка, напроти будинку № 53, пояснила та показала, як 12.01.2018 приблизно о 23.45 годині вона разом з ОСОБА_13 поверталася додому. Коли вони завернули за кут будинку № 53, до них спереду підійшли двоє раніше невідомих чоловіків. Перший чоловік щільної тіло будови ( ОСОБА_8 ), другий чоловік трохи худіший ( ОСОБА_7 ). Коли вказані особи підійшли, вона одразу ж відчула удар в нижню третину лівої голені, впала на спину. Удар по нозі їй нанесли ймовірно ногою. Далі, лежачи на спині, вона побачила розмах ногою та відчула удар по правій частині голови, при цьому потерпіла показала, що вона перевернувшись на лівий бік, та отримавши ще один удар по потилиці ногою, втратила свідомість. Також потерпіла показала, що коли злочинець щільної тілобудови наносив їй удар по нозі, то другий злочинець наніс кулаком в обличчя ОСОБА_13 (т.4 а.с.31-37).

Відповідно до висновку додаткової судово-медичної експертизи № 233-Е від 06.03.2018, у ОСОБА_12 виявлені пошкодження у вигляді закритого перелому малогомілкової кістки лівої гомілки в нижній третині з підвивихом стопи до зовні; закрита черепно-мозкова травма з переломом кісток носу, з саднами на обличчі (на чолі ліворуч та у вилицюватій ділянці праворуч), яка супроводжувалась явищами струсу головного мозку, виникли внаслідок дії тупого твердого предмета, предметів, або при ударі о подібні. За механізмом утворення та взаємному розташуванню потерпілої та нападаючих, вищезазначені пошкодження, не суперечать механізму та взаємному розташуванню потерпілої та нападаючих, як зазначено в протоколі слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_12 . Відповідно опису в наданій медичній документації, локалізації та кількості видимих пошкоджень, експерт вважає, що вони виникли від не менш 4-х травматичних дій. Встановити кількість ударних дій, які були спричинені потерпілій ОСОБА_12 , не представляється можливим (т.4 а.с. 53-54).

16.01.2018 потерпіла ОСОБА_12 під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, на фото № 3 впізнала ОСОБА_8 як одного із двох чоловіків, які 13.01.2018 о 00.15 годині, в дворі будинку № 93 по проспекту Т.Шевченка в м. Кам`янське, побили її, ОСОБА_24 та забрали її майно. Впізнала ОСОБА_8 саме як того чоловіка який одразу підійшов до неї, наніс удар в обличчя, після чого вона впала Також він наносив удари ногами по її тулубу та голові, після чого забрав її майно (т.3 а.с. 32-36).

Також під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками 16.01.2018, ОСОБА_12 на фото № 2 впізнала ОСОБА_7 як одного з чоловіків, які 13.01.2018 приблизно о 00.15 годині, в дворі будинку АДРЕСА_4 , побили її, ОСОБА_13 та забрали їх майно. Впізнала його як того чоловіка, який спочатку наніс удар кулаком в обличчя ОСОБА_13 , після чого наносив удари ногами їй по тулубу та по голові (т.3 а.с. 37-40).

Узгоджені з викривальними показами потерпілих ОСОБА_13 та ОСОБА_12 дані містяться також у:

- протоколі прийняття заяви про кримінальне правопорушення від ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та документами на викрадені мобільні пристрої (т.3 а.с. 10, 19, 20, 27);

- протоколі огляду місця події, а саме ділянки місцевості біля будинку № 53 по проспекту Т.Шевченка в м. Кам`янське, яким зафіксована обстановка на місці вчинення злочину, фото таблицею, схемою до даної слідчої дії (т.3 а.с. 11-13);

- протоколі огляду предмету договору фінансового кредиту під заставу №10.14084/0 від 13.01.2018, позичальником по якому є свідок ОСОБА_25 , предметом застави є мобільний телефон «Acer Liquid E2» ІМЕІ НОМЕР_1 (т.3 а.с. 62-53);

- протоколі огляду та вилучення у фінансовій установі ломбарду мобільного телефону «Acer Liquid E2», яким зафіксовані його індивідуальні ознаки, та договору фінансового кредиту під заставу №10.14084/0 від 13.01.2018, позичальником по якому є ОСОБА_25 , а предметом застави зазначений мобільний пристрій (т.4 а.с. 27-28);

- протоколі огляду предмету, добровільно наданого свідком ОСОБА_25 , а саме мобільного телефону «Lenovo A6010» ІМЕІ НОМЕР_2 , яким зафіксовані його індивідуальні ознаки (т.3 а.с. 65-67);

- протоколі пред`явлення особи для впізнання від 16.01.2018, згідно якого свідок ОСОБА_25 впізнав ОСОБА_7 як свого знайомого на ім`я ОСОБА_16 , який 13.01.2018 приблизно о 18.00 годині, разом із ОСОБА_26 продав йому мобільний телефон «Acer», а також 15.01.2018 разом із ОСОБА_26 продав йому мобільний телефон «Lenovo» (т.3 а.с. 46-50);

- протоколі пред`явлення особи для впізнання від 16.01.2018, відповідно до якого свідок ОСОБА_25 впізнав ОСОБА_8 як свого знайомого на ім`я ОСОБА_26 , який 13.01.2018 приблизно о 18.00 годині разом із ОСОБА_16 продав йому мобільний телефон «Lenovo» а також 15.01.2018 разом із ОСОБА_16 продав йому мобільний телефон «Lenovo» (т.3 а.с. 51-55);

- протоколі пред`явлення речей для впізнання від 09.02.2018, згідно з яким потерпіла ОСОБА_13 за індивідуальними ознаками впізнала свій мобільний телефон «Lenovo A6010» ІМЕІ НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , яким заволоділи під час розбійного нападу (т.4 а.с. 8-9);

- протоколі пред`явлення речей для впізнання від 07.03.2018, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_12 за індивідуальними ознаками впізнала належний їй мобільний телефон «Acer Liquid E2» IMEI НОМЕР_1 (т.4 а.с. 118-119);

- інформації про ІМЕІ мобільних телефонів «Lenovo A6010» та «Acer Liquid E2», яка співпадає з індивідуальними даними мобільних пристроїв, зазначених у наданих потерпілими документах (т. 3 а.с. 19, 27);

- висновку судово-товарознавчої експертизи №732-18 від 12.02.2018, відповідно до якого вартість мобільного телефону «Acer Liquid E2» складала 420 гривень, вартість мобільного телефону «Lenovo A6010» складала 1 000 гривень (т.4 а.с. 13-15);

- протоколі про визнання речовими доказами по справі мобільних телефонів, специфікації до договору фінансового кредиту під заставу мобільного телефону (т.3 а.с. 68, т.4 а.с. 120);

- та іншими письмовими доказами, зокрема речовими доказами, в їх сукупності.

Наведеними у вироку даними спростовуються твердження сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_7 не застосовував до потерпілої ОСОБА_13 насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я останньої, не заволодівав її майном, про відсутність у справі доказів його вини та про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

З вироку видно, що судом першої інстанції у повній мірі було перевірено та надано відповідної оцінки версії подій, наведеної стороною захисту про вчинення злочину щодо потерпілої ОСОБА_13 саме обвинуваченим ОСОБА_8 , а не ОСОБА_7 , однак вона не знайшла свого підтвердження ані в ході судового розгляду у суді першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи.

Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності та належним чином їх оцінивши, суд обґрунтовано визнав обвинуваченого ОСОБА_7 винним у вчиненні ним зазначеного у вироку злочину, за який його засуджено, а дії вірно кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК.

Апеляційні твердження адвоката про те, що суд першої інстанції допустив істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, оскільки за наявності підстав для закриття провадження у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 і вичерпанням можливості їх отримання, однак цього не зробив колегія суддів відкидає як неспроможні та такі, що не відповідають дійсності.

Крім того, в апеляційній скарзі захисник посилається на неповноту судового розгляду, як не підставу для скасування вироку.

Згідно вимог ст. 410 КПК, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо:

- судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення;

- необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Водночас апелянтом в його скарзі не наведено жодних підстав, у чому саме полягає допущена судом першої інстанції неповнота судового розгляду. З матеріалів провадження убачається, що суд дотримався вимог ст. 10 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом. Клопотання сторін кримінального провадження вирішені судом у відповідності до вимог КПК України.

Згідно з ч.2 ст.1 КПК та відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. Рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Також ЄСПЛ відзначав, що з метою оцінки доказів суд повинен застосовувати особливо ретельний контроль, прийняття стандарту доведення «поза розумним сумнівом», проте такий доказ може випливати із співіснування достатньо сильних і узгоджуваних висновків або неспростованих фактів (Ghedir and others v. France, п. 110).

У своєму Рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «ЛУЦЕНКО ПРОТИ УКРАЇНИ», зокрема у п.п.42,48, ЄСПЛ зазначив, що хоча стаття 6 Конвенції гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює будь-яких норм стосовно допустимості доказів як таких, що передусім є питанням, яке регулюється національним законодавством (див., зокрема, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland), від 12 липня 1988 року, серія А, № 140, п. 46, та рішення у справі «Тейшейра де Кастро проти Португалії» (Teixeira de Castro v. Portugal), від 9 червня 1998 року, Reports 1998-IV, п. 34).

Оцінюючи, чи було все відповідне провадження в цілому справедливим, слід взяти до уваги якість існуючих доказів і, зокрема, те, чи породжують обставини, за яких вони були здобуті, які-небудь сумніви щодо їхньої достовірності й точності.

З огляду на вищезазначене, судом першої інстанції з достатньою повнотою перевірено всі доводи обвинуваченого та його захисника в судовому засіданні, зроблено аналіз доказів. У своїх висновках суд навів мотиви, з яких взяв до уваги одні докази та відхилив інші та обґрунтовано дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, з чим погоджується й колегія суддів і зазначені доводи, викладені захисником в апеляційній скарзі - були предметом дослідження та перевірки під час судового розгляду.

У зв`язку з цим, апеляційні доводи сторони захисту про недоведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.2 ст. 186 КК, та відсутності доказів його вини - є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій. Наявні у провадженні докази відповідають вимогам закону щодо належності та допустимості доказів.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.

Не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при порушенні вказаного кримінального провадження, його розслідуванні та під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

За таких обставин не має підстав вважати, що у справі допущена неповнота та упередженість судового розгляду, про що вказує у своїй апеляційній скарзі захисник.

Аналізуючи апеляційні вимоги прокурора щодо вирішення питання про вид та розмір призначеного обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст.ст.50, 65 КК та роз`яснюючих положень п.п.1,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у кожному конкретному випадку, суди зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

У постанові від 06 лютого 2020 року (справа № 756/6268/18, провадження №51-1763 км 19) ККС ВС зазначив, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й в межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві.

Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.

Зміст оскаржуваного вироку свідчить про те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК відносяться до категорії тяжких злочинів, ступінь його суспільної небезпеки, роль обвинуваченого у вчиненні злочину, особу ОСОБА_8 , вину не визнав, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних злочинів, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем мешкання характеризується посередньо скарг на його поведінку не надходило.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 згідно зі ст. 66 КК, судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_8 згідно вимог ст.67 КК, є рецидив злочинів.

Отже, враховуючи ступень тяжкості скоєного кримінального правопорушення, інформацію про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що пом`якшують покарання останнього та наявність обставини, що його обтяжує, позицію державного обвинувачення та потерпілих, суд першої інстанції дійшов правильних обґрунтованих висновків, що для виправлення винного та попередження нових кримінальних правопорушень обвинуваченому ОСОБА_8 необхідно призначити покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.187 КК у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців з конфіскацією всього належного йому майна.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 місцевий суд врахував тяжкість вчиненого ним злочину, який згідно вимог ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких, його суспільну небезпеку, наслідки,що настали для потерпілої, особу обвинуваченого, який будучи раніше неодноразово судимий за умисні злочини, вчинив кримінальне правопорушення за ч.2 ст. 186 КК у період іспитового строку за попереднім вироком, вину не визнав, за місцем проживання скарг на останнього не надходило, має на утриманні малолітню дитину, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_7 згідно зі ст. 66 КК, судом не встановлено.

Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 згідно вимог ст.67 КК, є рецидив злочинів.

Враховуючи викладене, позицію прокурора та потерпілих, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.2 ст.186 КК у виді позбавлення волі на строк 5 років, та призначення остаточного покарання на підставі ст. 71 КК

Таким чином, всупереч тверджень прокурора, судом першої інстанції належним чином враховані усі наведені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення обставини, а тому, на думку апеляційного суду, призначене обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 покарання є законним, справедливим та буде відповідати тяжкості правопорушення, сприятиме виправленню винного та попередженню вчинення ним нових злочинів, а також не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна, а ОСОБА_7 остаточного покарання за ч.2 ст. 186, ч.1 ст. 71 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років, тобто призначення покарання у виді позбавлення волі на 6 місяців більше, ніж призначено обвинуваченим місцевим судом, суд апеляційної інстанції не вбачає.

Доводи сторони обвинувачення про те, що суд першої інстанції не включив до мотивувальної частини вироку відомості, які не є обтяжуючими обставинами, визначеними ст. 67 КК, однак які на думку прокурора мають суттєве значення для прийняття відповідного рішення про призначення обвинуваченим покарання, а саме те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 протягом тривалого час судового розгляду не відшкодували жодної частини позовних вимог потерпілих; після спричинення потерпілим ОСОБА_12 та ОСОБА_13 тілесних ушкоджень залишити їх у небезпеці у вечірній час у безлюдному місці без надання допомоги; обмовили працівників правоохоронних органів щодо застосування ними недозволених методів ведення досудового розслідування, факт яких не підтверджено жодним доказом та спростовано постановою слідчого ДБР про закриття кримінального провадження, з огляду на те, що прокурором не ставиться питання про визнання наведених обставин такими, що обтяжують покарання обвинувачених, не є підставою для призначення обвинуваченим більш тяжкого покарання, ніж призначено судом, натомість свідчить про обрану ними тактику самозахисту від висунутого проти них обвинувачення.

Підсумовуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та прокурора Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 є безпідставними та задоволенню не підлягають, а вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст.370 КПК, підстави для його скасування, як про те просили апелянти - відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, та 418, 419 КПК, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора Кам`янської окружної прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_11 - залишити без задоволення.

Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 липня 2024 року щодо ОСОБА_7 , визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК, та ОСОБА_8 , визнаного винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили після її оголошення, але на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженими, які перебуває під вартою, - у той же час з моменту вручення їм копії судового рішення.

СУДДІ :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4