Справа № 587/2766/21
Провадження № 1-о/592/5/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2024 року м.Суми Ковпаківський районний суд міста Суми у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми заяву засудженого ОСОБА_5 про перегляд вироку Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007 за нововиявленими або виключними обставинами, визнання неконституційним призначення покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни його на покарання у виді позбавлення волі на певний строк,

у с т а н о в и в:

20.12.2021 засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою у якій просив:

- скасувати вирок Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007 по к/с 1-3/2007 за нововиявленими або виключними обставинами у зв`язку з визнанням неконституційними положень ст. 81,82 КК України, в тім що вони унеможливлюють застосування до осіб засуджених до позбавлення волі у вигляді довічного позбавлення волі;

- постановити ухвалу з визначенням покарання яке буде мати кінцеву мету та відповідатиме вимогам Конституції України та статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В обґрунтування заяви зазначив, що вироком Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007 засуджений до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна.

16.10.2007 Верховний Суд України відмовив йому у наданні адвоката тим самим позбавив права на захист та визнав вирок законним. В справі наявні обставини, які вказують на його незаконне засудження до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Рішенням КСУ від 16.09.2021 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) ст. 81,82 КК України і, на його думку, цим рішенням покарання у виді довічного позбавлення волі визнано неконституційним. Після визнання Конституційним Судом України довічного позбавлення волі стосовно осіб котрих вирок набув законної сили втратили свою чинність та дію в часі його виконання. Посилаючись на рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 11.03.2021 зазначає, що вирок апеляційного суду щодо нього є неконституційним, тобто таким, що втратив силу.

У заявах від 21.01.2022 та 23.02.2022 (т.1 а.с. 35-40, 102-106) ОСОБА_5 просив скасувати вирок Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007 по к/с 1-3/2007 за нововиявленими або виключними обставинами у зв`язку з тим, що встановлене Кримінальним кодексом України покарання у вигляді довічного позбавлення волі, як покарання без перспективи звільнення є несумісним із вимогами Конституції України; постановити ухвалу та звільнити його з місць позбавлення волі у зв`язку з відбуттям більше 20 років довічного позбавлення волі, як покарання без перспективи звільнення, що є несумісним з вимогами Конституції України та порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В обґрунтування заяви від 21.01.2022 зазначив, що ЄСПЛ у рішенні по справі «Пєтухов проти України» №2 (заява №41216/13) встановив, що законодавство України не передбачає будь-яких пільг, а також умовно-дострокового звільнення для довічно ув`язнених, встановив порушення статті 3 Конвенції заборону негуманного або принизливого покарання, оскільки довічно засуджений не мав можливості переглянути винесений довічно вирок і така проблема є системною. 11.03.2021 ЄСПЛ у рішенні у справі «Пономарьов проти України» стосовно нього також установив, що Державою Україна порушено статтю 3 Конвенції. КСУ у рішенні від 16.09.2021 та ЄСПЛ у вказаних рішеннях установили, що передбачене Кримінальним кодексом України покарання у вигляді довічного позбавлення волі, як покарання без перспективи звільнення є несумісним із вимогами Конституції України та порушує статтю 3 Конвенції, тому призначене вироком суду покарання без перспективи звільнення є несумісним із вимогами Конституції України та порушує статтю 3 Конвенції.

Суд першої інстанції допустив помилку внаслідок незнання про існування тих обставин, що покарання у вигляді довічного позбавлення волі, як покарання без перспективи звільнення є несумісним із вимогами Конституції України та порушує статтю з Конвенції. Виконання такого покарання є також несумісним із вимогами Конституції України та порушує статтю 3 Конвенції, і подальше його відбування буде мати явно злочинну мету та характер за що наступає кримінальна відповідальність. З урахуванням Віденської конвенції Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для виправдання або обґрунтування не виконання міжнародних договорів.

В обґрунтування заяви від 23.02.2022 додатково зазначив, що був затриманий 11.07.2006 у с. Коршачина Білопільського району Сумської області. 14.07.2006 постановою Сумського районного суду Сумської області обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 08.09.2006 постановою Зарічного районного суду м. Суми строк тримання його під вартою продовжено до 4 місяців. 10.11.2006 постановою Апеляційного суду Сумської області строк тримання його під вартою продовжений до 5 місяців до 11.12.2006. 08.12.2006 досудове слідство завершено і справа передана на розгляд Апеляційного суду Сумської області. Строк тримання його під вартою закінчився 11.12.2006. 09.01.2006 Апеляційний суд Сумської області постановою призначив справу до судового розгляду, запобіжний захід залишив тримання під вартою. Вироком апеляційний суд залишив запобіжний захід тримання під вартою, враховуючи його із 11.07.2006, тобто суд залишив запобіжний захід тримання під вартою, який втратив свою чинність 11.06.2006. У період з 11.12.2006 по 09.01.2007 він утримувався під вартою без будь-якого рішення суду про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що також є порушенням статті 5 Конвенції. Вказує, що ЄСПЛ у рішеннях «Таран проти України», «Микола Кучеренко проти України», «Харченко проти України», «Циганій проти України» зазначив, що українське (національне) законодавство до 2012 року не передбачало процедури перегляду законності продовжуваного тримання під вартою після завершення досудового слідства, яка б відповідала статті 5 Конвенції. Просить суд взяти до уваги «принцип отруєного дерева», покарання у вигляді довічного позбавлення волі, як покарання без перспективи звільнення є несумісним з вимогами Конституції, тому виконання такого покарання є несумісним з вимогами Конституції України. Розгляд справи в суді першої інстанції відбувся з порушенням права на свободу та особисту недоторканість та утримання його без будь-якого рішення суду в установі попереднього ув`язнення.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 суду пояснив, що він засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, яке є покаранням без перспективи звільнення, що з огляду на практику ЄСПЛ та Рішення КСУ від 16.09.2021 та є несумісним із вимогами Конституції України та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Наразі відбув 22 роки та знаходиться у гіршому становищі у порівнянні з засудженими до позбавлення волі після ухвалення рішення КСУ, оскільки йому треба відбути не менше 37 років, а засудженим пізніше - 15 років для застосування умовно-дострокового звільнення від покарання. Середній вік проживання чоловіків за статистичними даними 67 років, йому наразі 53 роки і через 15 буде 68 років, він може не дочекатися. Ні він, ні суд на момент ухвалення вироку не могли знати те, що у подальшому КСУ визнає покарання у виді довічного позбавлення волі неконституційним, тому це є нововиявленою обставиною. Прийняте законодавство про умовно-дострокове звільнення засуджених до позбавлення волі є недосконалим.

При перегляді вироку касаційним судом був відсутній професійний захисник, захисником була його сестра, яка не була професійним юристом, а з огляду на тяжкість покарання участь професійного захисника у його провадженні була обов`язковою.

На підставі ухвали суду строк тримання його під вартою закінчився 11.12.2006. У період з 11.12.2006 по 09.01.2007 він утримувався під вартою без будь-якого рішення суду про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, клопотання прокурором про продовження запобіжного заходу не вносилось, суд самостійно залишив тримання під вартою. У подальшому при ухваленні вироку суд залишив запобіжний захід тримання під вартою, тобто захід, який втратив чинність 11.06.2006. Зазначені обставини є нововиявленими і є підставою для перегляду вироку та звільнення його з під варти. Зазначив, що він не просить його виправдати, а скасувати тримання під вартою.

Захисник підтримала заяви засудженого, просила звернути увагу на те, що положеннями ч. 2 ст. 4 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено більш широкий у порівнянні з КПК України перелік підстав для перегляду судового рішення, яке набрало законної сили і обставини, наведені заявником у клопотанні у повній мірі підпадають під вказані ознаки.

Прокурор вказував на не наведення засудженим обставин, які були б нововиявленими та відсутністю підстав для перегляду вироку за нововиявленими або виключними обставинами.

Заслухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали заяви, матеріали кримінальної справи №1-3/2007, суд дійшов наступного висновку.

Вироком Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007, залишеним без змін ухвалою Верховного Суду України від 16.10.2007, ОСОБА_5 засуджений за пунктами 6, 13 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 121, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 190 КК України із застосуванням ст. 70, ч. 2 ст. 71 цього Кодексу до покарання у виді довічного позбавлення волі із конфіскацією майна. Запобіжний захід залишено утримання під вартою, відраховуючи з 11.07.2006 (т. 14 а.с. 26-54).

Постановою судді Апеляційного суду Сумської області від 10.06.2006 продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_5 до п`яти місяців, до 11.12.2006.

Постановою судді судової палати з кримінальних справ Апеляційного суду Сумської області від 09.01.2007 кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_5 прийнято до провадження Апеляційного суду Сумської області, залишено ОСОБА_5 запобіжний захід утримання під вартою.

Підстави для здійснення кримінального провадження за нововиявленими або виключними обставинами визначені у статті 459 КПК України. Так, відповідно до частин 1, 2 статті 459 КПК України судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами, якими визнаються:

1) штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок;

3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути;

4) інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.

Перегляд судових рішень за нововиявленими обставинами у разі прийняття нових законів, інших нормативно-правових актів, якими скасовані закони та інші нормативно-правові акти, що діяли на час здійснення провадження, не допускається (частина 5 статті 459 КПК України).

Перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами є ревізійною стадією, в ході якої суд не розглядає обвинувачення по суті, а лише надає оцінку доводам учасників судового провадження щодо наявності у кримінальному провадженні обставин, що не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення, а також щодо можливості впливу цих обставин на правильність судового рішення, яке належить переглянути.

Предметом судового розгляду в порядку провадження за нововиявленими обставинами виступає не обвинувальний акт, а судове рішення, зокрема вирок суду, що набрав законної сили, яким установлено наявність чи відсутність винуватості особи у вчиненні інкримінованого їй злочину.

Процедура перегляду судових рішень за нововиявленим обставинами за своєю правовою природою не є повторним розглядом справи по суті, повторною апеляцією чи касацією, вона не передбачає нового встановлення фактичних обставин кримінального провадження та усунення суперечностей у доказах. У цьому випадку суд лише перевіряє наявність передбачених у частині 2 статті 459 КПК України обставин, на які учасники судового провадження посилаються як на нововиявлені, та надає оцінку тому, чи могли вказані обставини, що не були відомі суду на час розгляду справи, вплинути на правильність рішення суду, яке належить переглянути.

Викладене узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах від 04.11.2019 (справа № 496/4533/17, провадження № 51-9834 кмо 18), від 21.01.2020 (справа № 315/793/16-к, провадження № 51-3062 км 19), від 08.08.2024 (справа №708/1253/15-к, провадження №51-3802км23).

Як на інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення ОСОБА_5 посилається: на ухвалення Конституційним Судом України рішення від 16.09.2021 та визнання покарання у виді довічного позбавлення волі неконституційним; ухвалення ЄСПЛ рішення у справі «Пономарьов проти України»; тримання під вартою без рішення суду у період з 11.12.2006 по 09.01.2007 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 № 6-р(II)/2021 у справі за конституційними скаргами ОСОБА_8 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81, частини першої статті 82 Кримінального кодексу України, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 82 Кримінального кодексу України та за конституційною скаргою ОСОБА_11 щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 81 Кримінального кодексу України (справа про перегляд вироку особі, караній на довічне позбавлення волі) взнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 Кримінального кодексу України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Покарання у виді довічного позбавлення волі є одним із видів покарань, передбачених пунктом 12 частини 1 статті 51, статтею 64 КК України і вказаним Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 такі норми неконституційними не визнавалася.

Наведеним рішенням Конституційного Суду України не встановлена неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при ухваленні вироку Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007 відносно ОСОБА_5 .

Визнані неконституційними статті 81, 82 розміщені у розділі XII «Звільнення від покарання та його відбування» КК України.

На виконання Рішення Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 прийнято Закон України від 18.10.2022 № 2690-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та Кримінального процесуального кодексу України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» (набув чинності 06.11.2022), яким статтю 82 КК України доповнено частиною 5, яка передбачає, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Законом також внесено зміни до статей 537, 539 КПК України та врегульовано порядок вирішення судом питань, пов`язаних із виконанням вироку заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

Суд зауважує, що згідно висновків Європейський суд з прав людини висловлених у пункті 181 рішення у справі «Петухов проти України (№ 2)» від 12.03.2019 (заява № 41216/13, набуло статусу остаточного 09.09.2019) засудженим до довічного позбавлення волі має надаватися можливість реабілітуватися. Щодо обсягу покладених у зв`язку з цим на державу зобов`язань Суд вважає, що хоча держави не несуть відповідальності за реабілітацію засуджених до довічного позбавлення волі, тим не менше, вони зобов`язані забезпечити таким засудженим можливість реабілітуватися. В іншому випадку засуджений до довічного позбавлення волі може бути позбавлений можливості реабілітуватися, внаслідок чого необхідний для зменшення строку довічного позбавлення волі перегляд, під час якого оцінюється прогрес у реабілітації, не буде здатний призвести до пом`якшення, зменшення або звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або до умовно-дострокового звільнення засудженого. Зобов`язання забезпечувати можливість реабілітації має розглядатися як зобов`язання вжиття заходів, а не досягнення результатів.

Ухвалення Конституційним Судом України рішення від 16.09.2021, незгода засудженого з Законом, яким на виконання вказаного рішення внесено зміни до статті 82 КК України не є іншими обставинами, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення, самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами не доводять неправильність вироку суду, а отже ці обставини не можуть бути визнані нововиявленими.

У рішенні по справі «Руслан Яковенко проти України» (заява № 5425/11, рішення від 04.06.2015, набуло статусу остаточного 04.09.2015) Європейський суд з прав людини зазначав, що починаючи з дати постановлення вироку (навіть якщо лише судом першої інстанції), підсудний перебуває під вартою «після засудження компетентним судом» у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції. У своїй практиці Суд постановляв, що у такому випадку судовий контроль за позбавленням свободи, що вимагається згідно з пунктом 4 статті 5 Конвенції, вважається вже інкорпорованим у постановлений вирок та призначене покарання. У своїй практиці Суд неодноразово зазначав, що навіть якщо національне законодавство держави-члена передбачає, що вирок набирає законної сили лише після завершення розгляду справи судами усіх інстанцій, попереднє ув`язнення у розумінні положень Конвенції закінчується зі встановленням вини та призначенням покарання судом першої інстанції (пункти 31 - 32, 46 - 51).

Розгляд кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_5 та ухвалення вироку здійснювався у порядку визначеному Кримінально процесуальним кодексом України 1960 року (далі КПК України 1960). Одним із питань, яке з`ясовуються суддею при попередньому розгляді справи згідно статті 237 КПК України 1960 - чи немає підстав для зміни, скасування або обрання запобіжного заходу. За правилами пункту 11 частини 1 статті 324, частини 1 статті 335 КПК України 1960 постановляючи вирок, суд повинен вирішити питання який запобіжний захід слід обрати щодо підсудного та вказати у резолютивній частині обвинувального вироку, рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили.

Посилання засудженого на його тримання під вартою у період з 11.12.2006 по 09.01.2007 року, тобто до ухвалення вироку не можуть бути підставою для перегляду вироку суду за нововиявленими обставинами, оскільки ці обставини були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні вироку Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007, самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами не доводять неправильність вказаного вироку.

Доводи про перегляд вироку Верховним Судом України, як судом апеляційної інстанції, без участі професійного адвоката не підлягають перевірці судом першої інстанції, оскільки апеляційний перегляд мав місце вже після судового розгляду і ніяким чином не міг вплинути на законність прийнятого судом рішення по суті.

За встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, передбачених частинами 1, 2 статті 459 КПК України для перегляду вироку Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007 за нововиявленими обставинами.

Щодо доводів про перегляд вироку за виключними обставинами, суд зазначає наступне.

Згідно частини 3 статті 459 КПК України виключними обставинами визнаються:

1) встановлена Конституційним Судом України неконституційність, конституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи;

2) встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом;

3) встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення.

Як вже встановив суд, рішенням Конституційного Суду України від 16.09.2021 № 6-р(II)/2021, не встановлена неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при ухваленні вироку Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007 відносно ОСОБА_5 .

Оскільки вироком Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007 відносно ОСОБА_5 положення статей 81, 82 КК України у редакції закону до 06.11.2022 не застосовувались, визнання Конституційним Судом України неконституційними цих положень закону не є виключними обставинами для перегляду вказаного вироку, а тому відсутні підстави передбачені частиною 3 статті 459 КПК України для перегляду вироку за виключними обставинами.

Щодо доводів засудженого про неконституційність вироку з підстав ухвалення рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 11.03.2021, суд зазначає наступне.

11.03.2023 Європейським судом з прав людини у справі «Дембо та інші проти України» (заява № 2778/18 та 46 інших заяв) в тому числі відносно заявника ухвалено рішення, яким визнано порушення статті 3 Конвенції, внаслідок застосування покарання у виді довічного позбавлення волі, без перспективи звільнення.

На підставі частини 3 статті 463 КПК України заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами у разі встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні цієї справи судом подається до Верховного Суду для її розгляду у складі Великої Палати.

Тобто з цих підстав перегляд вироку за виключними обставинами не віднесено до компетенції суду першої інстанції.

За встановлених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що підстав передбачених статтею 459 КПК України для перегляду вироку Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007 за нововиявленими та виключними обставинами, які можуть бути предметом розгляду судом першої інстанції не встановлено, а тому заява задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 376, 459 467 Кримінального процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в:

Заяву засудженого ОСОБА_5 про перегляд вироку Апеляційного суду Сумської області від 14.06.2007 за нововиявленими або виключними обставинами, визнання неконституційним призначення покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни його на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, звільнення з місць позбавлення волі залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд міста Суми протягом семи діб з дня її проголошення, а засудженим в той же строк з моменту вручення копії судового рішення.

Час проголошення повного тексту ухвали 09 година 30 хвилин 10.12.2024 року.

головуючий ОСОБА_1

судді ОСОБА_2

ОСОБА_3