ІЛЛІНЕЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 131/239/25
Провадження № 1-кп/131/19/2025
У Х В А Л А

"07" квітня 2025 р. м. Іллінці

Іллінецький районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 і його захисника ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №1 в м.Іллінці Вінницької області клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_7 , про визнання доказів недопустимими у кримінальному провадженні, відомості по якому внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.02.2024 року за № 0000030, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.ч.2 ст.307 КК України, та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України,

В С Т А Н О В И В:

В провадження Іллінецького районного суду Вінницької області (головуючий суддя ОСОБА_1 ) знаходиться кримінальне провадження, відомості по якому внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.02.2024 року за № 0000030, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.ч.2 ст.307 КК України, та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України.

07 квітня 2025 року у судовому засіданні в ході дослідження письмових доказів захисник обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокат ОСОБА_7 , заявив клопотання про визнання доказів недопустимими, а саме слідчої дії від 14.12.2024 року у вигляді проведення обшуку у ОСОБА_6 , відео та протокол цього обшуку від 14.12.2024 року.

В обгрунтування заявленого клопотання вказує, що стороною обвинувачення у зазначеному кримінальному провадженні, в якості доказу надано протокол обшуку від 14.12.2024 року. Згідно протоколу обшуку зазначена слідча дія проводилась у період із 00 год. 02 хв. до 02 год. 50 хв. 14.12.2024 року. Вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено, що підстав, передбачених ч. 4 ст. 223 КПК України, для проведення слідчої дії обшуку у ОСОБА_6 у нічний час не було. Зокрема, відмічено, що ОСОБА_6 в цю ніч відпочивав вдома разом із своєю сім`єю, дружиною та двома неповнолітніми дітьми. Ніяких предметів він умисно не приховував і все, що було в будинку, працівники поліції могли вільно оглядати. Жодного схрону чи тайника не було. Натомість, ОСОБА_6 зазначає, що працівники поліції в нічний час проникли в його будинок, спричинили йому тілесні пошкодження на лиці і проводили обшук, при цьому погрожували фізичною розправою йому та його сім`ї. З цього приводу він звертався із скаргами до Вінницької обласної прокуратури та ГУНП у Вінницькій області.

Крім того, зауважує, що із протоколу обшуку та відеозапису вбачається, що під час обшуку були присутні старший оперуповноважений УКР ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_8 та старший оперуповноважений УКР ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_9 , а також спеціаліст СУ ГУНП у Вінницькій області ОСОБА_10 . Зазначені особи безпосередньо проводили обшук, при цьому відшуковували предмети, розпаковували коробки, діставали із важкодоступних місць інші засоби, описували речі. Ними здійснювалась сама активна діяльність в процесі здійснення. Однак, в матеріалах справи немає жодного документа, який би надавав цим особам дозвіл на проведення обшуку. Ні в ухвалі суду, ні в постановах про слідчо-оперативні групи, дорученнях слідчих, ці особи не уповноважуються та не легалізуються з правом на проведення обшуку у ОСОБА_6 . Таким чином, на думку захисника, обшук проведено сторонніми особами, які не мають будь-якого права на його здійснення. З цього приводу, захисником додано до клопотання флеш носій із скан-копіями матеріалів кримінального провадження № 0000030, які безпосередньо виконані слідчим ОСОБА_11 під час відкриття матеріалів справи у порядку ст. 290 КПК України, де повністю відсутні будь-які документи, які уповноважують, тобто надають право зазначеним вище працівникам карного розшуку та спеціалістові проводити обшук. Вказаний флеш-носій ОСОБА_7 просив приєднати до матеріалів кримінального провадження.

Відмічено, що відеозйомка проводилась 13.12.2024 року, а обшук згідно протоколу 14.12.2024 року, що повністю виключає легітимність зазначеної слідчої дії. Захисник вважає, що під час обшуку допущено і інші порушення, які вказані ним в поданому клопотанні.

Вважає незаконним проведений у нічний час обшук всупереч та без відсутності підстав, передбачених ч. 4 ст. 223 КПК України, здійснений сторонніми, нелегалізованими особами, які немають на це жодних законних повноважень, і складені протоколу обшуку від 14.12.2024 року із відеофіксацією даної слідчої дії. У зв`язку з тим фактом, що вищевказані докази отримані з грубим порушенням кримінально-процесуального законодавства, а саме ст.ст. 223, 236 КПК України, просив визнати їх недопустимими.

Обвинувачений ОСОБА_6 підтримав заявлене клопотання.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник, адвокат ОСОБА_5 , вказали, що не вбачають порушень під час проведення обшуку. Питання допустимості протоколу обшуку із відеозаписом слідчої дії, як доказу, суд вирішить під час їх оцінці в нарадчій кімнаті.

Прокурор в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні клопотання. Щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 під час проведення обшуку, вказав, що дана обставина не була предметом дослідження, досудове розслідування з цих підстав не проводилося. ОСОБА_6 будь-яких заперечень не висловлював, не заперечував щодо участі, зауважень щодо протоколу обшуку не виказував. Обшук проводився в присутності понятих, які ще не допитані. Крім того, відмітив, що захисником не здійснено відкриття йому флеш-носія.

Розглянувши заявлене клопотання, вислухавши думку учасників кримінального провадження, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

За загальним правилом, визначеним статтею 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Проте, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому, системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України.

Існують також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому процесуальну конструкцію «очевидна недопустимість доказу» слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінальними процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі №223-1446/0/4-12 від 05 жовтня 2012 року «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК України) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п.8).

Перелік підстав, з урахування яких можливо відокремити очевидно недопустимі докази від недопустимих КПК України не передбачено.

Разом з тим, заявлені докази, які просить визнати недопустимими захисник обвинуваченого ОСОБА_6 можуть бути визнані недопустимими під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, шляхом дослідження кожного доказу у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Враховуючи все викладене вище, суд не вбачає можливості на даний момент часу та на даному етапі вважати вказані захисником докази очевидно недопустимими, а до видалення суду для ухвалення остаточного судового рішення по суті кримінального провадження, на думку суду, оцінка даних доказів на предмет його допустимості буде обмежувати права однієї зі сторін, в даному випадку сторони обвинувачення, оскільки вказане рішення суду не підлягає оскарженню. Позбавивши права однієї зі сторін на надання та дослідження доказів, суд не забезпечить виконання завдань та засад кримінального провадження і, перш за все, змагальності сторін, свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведення перед судом їх переконливості.

У даному випадку прийняття і дослідження вказаних доказів, як реалізація права сторони, не може жодним чином непоправно нашкодити іншій стороні, оскільки суд може визнати недопустимим та неналежним будь-який доказ при прийнятті остаточного рішення у справі. Натомість неприйняття і недослідження певних доказів, на думку суду, може непоправно нашкодити інтересам правосуддя, оскільки правила допустимості доказів є як гарантією прав особи в кримінальному процесі, так і гарантією правосуддя.

Крім того, висловивши на даній стадії судового розгляду свою думку щодо певних доказів та похідних від них, суд заздалегідь, до постановлення остаточного судового рішення, висловить свою позицію за вказаним кримінальним провадженням, що в цілому може поставити під сумнів неупередженість суду і здатність його об`єктивно розглянути кримінальне провадження.

Зважаючи на викладене вище, доводи, викладенні захисником, безумовно підлягають оцінці при наданні судом аналізу доказів під час ухвалення остаточного рішення суду за наслідками розгляду кримінального провадження, так як можуть впливати на визнання належності та допустимості зазначених в ньому доказів.

А тому, суд дійшов висновку, що вирішення питання щодо очевидної недопустимості доказів на цій стадії судового провадження без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами, на думку суду, є передчасним, а тому відсутні підстави для задоволення вказаного клопотання.

Крім того, оскільки захисником ОСОБА_7 не здійснено відкриття матеріалів (флеш-носія) стороні обвинувачення, тому відповідно до положень ч.12 ст.290 КПК України, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази. В зв`язку із цим, заявлене клопотання про приєднання флеш-носія до матеріалів кримінального провадження не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 87, 89, 290, 358, 369-372 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_6 , адвоката ОСОБА_7 , про визнання доказів недопустимими у кримінальному провадженні, відомості по якому внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.02.2024 року за № 0000030, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.ч.2 ст.307 КК України, та ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, - відмовити.

Відмовити захиснику обвинуваченого ОСОБА_6 , адвокату ОСОБА_7 , в задоволенні клопотання про приєднання до матеріалів кримінального провадження № 0000030 флеш-носія з інформацією, поданого як додаток до клопотанням про визнання доказів недопустимими.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Іллінецького районного суду Вінницької області ОСОБА_12