Дата документу 04.03.2025 Справа № 336/1440/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/413/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/1440/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.286 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 на вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 25 листопада 2024 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, який зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

09.11.2023 року приблизно о 06:10 годині водій ОСОБА_9 , керуючи повністю технічно справним автомобілем «MAZDA 3», з реєстраційним номером НОМЕР_1 , здійснював рух по проїзній частині пр.Моторобудівників зі сторони вул.Брюллова у напрямку вул.Червоної в м.Запоріжжі.

У цей час попереду на нерегульований пішохідний перехід, що позначений дорожньою розміткою 1.14.2 (пішохідний перехід з підвищеною вірогідністю виникнення дорожньо-транспортних пригод) та дорожніми знаками 5.38.2 (пішохідний перехід) Правил дорожнього руху України та розташований в районі будинку №11 по пр.Моторобудівників у м.Запоріжжі, вийшов пішохід ОСОБА_10 , який почав перетинати проїзну частину пр.Моторобудівників справа-наліво відносно руху автомобіля «MAZDA 3», з реєстраційним номером НОМЕР_1 .

Під час руху по зазначеній проїзній частині водій ОСОБА_9 , наближаючись до вищевказаного нерегульованого пішохідного переходу, маючи об`єктивну можливість своєчасно виявити нерегульований пішохідний перехід та пішохода ОСОБА_10 , який рухався по ньому, не зменшив швидкість свого руху аж до зупинки транспортного засобу, та, не надавши перевагу в русі останньому, виїхав на пішохідний перехід, де передньою частиною кузова керованого автомобіля «MAZDA 3», з реєстраційним номером НОМЕР_1 , скоїв наїзд на пішохода.

Своїми діями ОСОБА_9 порушив вимоги п.18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою КМУ №1306 від 10.10.2001 року, відповідно до якого водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитись, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека. Порушення водієм ОСОБА_9 вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, з якими був доставлений до КНП «Запорізька обласна клінічна лікарня» ЗОР, де ІНФОРМАЦІЯ_2 помер під наглядом лікарів. Смерть настала від поєднаної тупої травми голови, тулуба та кінцівок з переломами кісток та ушкодженнями внутрішніх органів, що призвело до розвитку поліорганної недостатності. Поєднана тупа травма голови, тулуба та кінцівок відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя, знаходиться у прямому причинному зв`язку з настанням смерті.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.2 ст.286 КК як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого. Йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_9 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільний позов, процесуальні витрати, скасування арешту майна та речові докази.

В апеляційній скарзі захисник просив вирок змінити в частині призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, виключивши його. Зменшити розмір відшкодування моральної шкоди на розсуд суду апеляційної інстанції.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що під час розгляду справи судом було встановлено, що призначення судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами є суворим, оскільки ОСОБА_9 утримує дитину з інвалідністю з дитинства, 2008 року народження, та непрацездатну мати, які потребують періодичної сторонньої допомоги, у тому числі, транспортування для проходження періодичних оглядів у закладах охорони здоров`я. Застосоване судом додаткове покаранням позбавить ОСОБА_9 здійснювати належний нагляд і надавати необхідну допомогу своїй дитині та матері. Також зазначив, що на час складання апеляційної скарги обвинуваченим фактично сплачені всі матеріальні збитки, враховуючи витрати на правничу допомогу. Однак, виходячи з принципів розумності та справедливості, відшкодування заподіяної моральної шкоди у сумі 419600 грн. є непомірним для обвинуваченого, враховуючи всі обставини справи та той факт, що ОСОБА_9 є єдиним годувальником для своєї сім`ї, отримуючи пенсію у розмірі 9160,88 грн.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 та залишити вирок суду без змін.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник потерпілого адвокат ОСОБА_7 просила апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок суду без змін.

У судове засідання апеляційної інстанції потерпілий ОСОБА_11 , будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явився. Враховуючи дані обставини та відповідно до положень ч.4 ст.405 КПК апеляційний суд проводить апеляційний розгляд без участі потерпілого.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; представника потерпілого, яка заперечила проти скарги та просила вирок суду залишити без змін; прокурора, яка також висловила заперечення проти скарги та просила вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Згідно з ч.1 ст.404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду щодо винуватості ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК, за обставин, установлених у вироку місцевого суду, ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч.3 ст.349 КПК, у тому числі на показах обвинуваченого, який повністю визнав вину у скоєнні інкримінованого йому кримінально караного діяння.

У поданій апеляційній скарзі сторона захисту не заперечує кримінально-правової кваліфікації та доведеності винуватості ОСОБА_9 у вчиненому злочині. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

Що стосується доводів, викладених у апеляційній скарзі захисника, про суворість призначеного ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, то вони є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Норми закону України про кримінальну відповідальність наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Так, санкція ч.2 ст.286 КК передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. У цьому випадку додаткове покарання є альтернативним, а доцільність його застосування вирішується судом у кожному конкретному випадку.

Як слідує з матеріалів провадження, при призначенні ОСОБА_9 основного покарання та при вирішенні питання щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який згідно зі ст.12 КК є тяжким, характер, ступінь суспільної небезпеки скоєного та наслідки, що настали, дані про особу винного, пом`якшуючі покарання обставини щире каяття, часткове добровільне відшкодування шкоди потерпілому та відсутність обставин, що його обтяжують.

На підставі наведених даних суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 покарання в межах санкції ч.2 ст.286 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки, яке є наближеним до мінімального у межах санкції вказаної норми, а також застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

При цьому, застосовуючи принцип індивідуалізації покарання, суд першої інстанції зважив на дані про особу обвинуваченого, а саме, що він раніше не судимий, має постійне місце проживання, одружений, є пенсіонером, утримує дитину з інвалідністю з дитинства, 2008 року народження, та непрацездатну мати, яка потребує періодичної сторонньої допомоги, на обліках у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, відношення обвинуваченого до вчиненого, а саме те, що обвинувачений повністю визнав свою провину та щиро розкаявся у вчиненому, поведінку під час та після вчинення злочинних дій, часткове добровільне відшкодування шкоди, та на підставі ст.75 КК звільнив обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_9 додаткового покарання, місцевий суд врахував як особу винного, так і обставини кримінального правопорушення, яке сталося внаслідок порушення обвинуваченим вимог ПДР та потягло за собою тяжкі наслідки у виді смерті потерпілого ОСОБА_10 , який здійснював перехід проїжджої частини по нерегульованому пішохідному переходу.

При цьому, суд першої інстанції врахував наявність на утриманні обвинуваченого членів його родини, а саме дитини з інвалідністю та непрацездатної матері, на що посилався захисник в своїй апеляційній скарзі як на підставу для не призначення додаткового покарання.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених КК, і дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 , крім основного, ще й додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на мінімальний строк, визначений ч.1 ст.55 КК, а саме на строк 1 рік, навівши достатні аргументи й підстави для прийняття такого рішення.

На переконання апеляційного суду, в даному конкретному випадку таке покарання відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК, є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З цього приводу слід відмітити, що Правилами дорожнього руху регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно роз`яснень, що містяться в п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», додаткові покарання мають важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, а тому підстав вважати рішення суду першої інстанції про доцільність призначення ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами необґрунтованим, про що захисник порушив питання у апеляційній скарзі, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на викладене переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність рішення суду першої інстанції, умотивованість його висновків з питання правильності призначеного ОСОБА_9 додаткового покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, захисник в апеляційній скарзі не навів.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про зменшення розміру моральної шкоди слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

З вироку суду вбачається, що потерпілим ОСОБА_11 заявлений цивільний позов, у якому він зокрема просив стягнути з ОСОБА_9 419600 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Вирішуючи цивільний позов в частині моральної шкоди, суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог закону, які напряму впливають на визначення розміру такої шкоди, належним чином мотивувавши прийняте рішення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність підстав позову і вини обвинуваченого в спричиненні моральної шкоди потерпілому ОСОБА_11 злочинними діями ОСОБА_9 внаслідок спричинення його батькові смерті в результаті дорожньо-транспортної пригоди.

Апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди, завданої потерпілому, відповідає вимогам закону та узгоджується з роз`ясненням Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 квітня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди».

Колегія суддів вважає, що стягнута з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_11 моральна шкода у розмірі 419600 грн. є виправданою.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що потерпілому ОСОБА_11 завдані немайнові втрати, спричинені моральними стражданнями та пов`язані з втратою рідної людини, а саме батька, вимушеними негативними змінами, які порушили звичний спосіб його життя.

Апеляційний суд вважає, що моральна шкода в розмірі 419600 грн. відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості, враховуючи ступінь глибини та тривалості душевних страждань потерпілого, характер, обставини скоєного злочину.

Доводи апеляційної скарги стосовно майнового стану ОСОБА_9 , який є єдиним годувальником для своєї родини, у зв`язку з чим розмір моральної шкоди у сумі 419600 грн. є непомірним для обвинуваченого, не є підставою для зменшення розміру моральної компенсації для потерпілого.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди.

З огляду на вищевикладене підстав для зміни вироку щодо ОСОБА_9 колегія суддів не вбачає, що в свою чергу обумовлює відхилення апеляційної скарги захисника за викладених у ній доводів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 25 листопада 2024 року щодо ОСОБА_9 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4