Провадження №1-кп/127/912/23
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченої ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі № 12 кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.07.2023 за № 0001034 та 28.09.2023 за № 0001467, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки міста Вінниці, громадянки України, з вищою освітою, фізичної особи-підприємця, незаміжньої, інваліда 2 групи, зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше несудимої,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 209 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 , попередньо вчинивши кримінальні правопорушення, передбачені частиною другою статті 190, частинами другою, третьою та четвертою статті 358 Кримінального кодексу України (далі КК), в період часу з 27.03.2019 по 18.05.2019 легалізувала незаконно отримані грошові кошти за таких обставин.

27.03.2019 після перерахування на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 в АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 40000 гривень відповідно до договору №19370, укладеного між ОСОБА_6 та АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 40000 гривень відповідно до договору №19384, укладеного між ОСОБА_7 та АТ «Ощадбанк», та грошових коштів у сумі 40000 гривень відповідно до договору №19395, укладеного між ОСОБА_8 та АТ «Ощадбанк», діючи умисно, з метою приховування та маскування злочинного способу набуття таких грошових коштів, реалізуючи свою злочинну діяльність пов`язану з легалізацією доходів отриманих злочинним шляхом, ОСОБА_9 здійснила операцію з перерахунку грошових коштів в розмірі 119900 гривень з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ФОП ОСОБА_5 в АТ «Ощадбанк», на корпоративний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», з яких 42000 гривень отримані злочинним шляхом.

Надалі, ОСОБА_5 28.03.2019, достовірно знаючи про зарахування на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 119900 гривень здійснила операцію зі зняття грошових коштів в розмірі 119902,58 гривень з рахунку № НОМЕР_2 , належного ФОП ОСОБА_5 , відкритого в АТ «Ощадбанк», в касі Територіального відокремленого безбалансового відділення (далі - ТВБВ) № НОМЕР_3 Філії-Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського 78.

У результаті вказаних операцій ОСОБА_5 обготівкувала грошові кошти у сумі 119902,58 гривень, які отримані відповідно до договорів №19370, №19385, №19384 та розпорядилась ними на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 01.04.2019 після перерахування на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів у сумі 40000 гривень відповідно до договору №19395, укладеного між ОСОБА_8 та АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 40000 гривень, діючи умисно, з метою приховування та маскування злочинного способу набуття таких грошових коштів, реалізуючи свою злочинну діяльність пов`язану з легалізацією доходів отриманих злочинним шляхом, ОСОБА_9 здійснила операцію з перерахунку грошових коштів в розмірі 39970 гривень з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», на корпоративний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», з яких 14000 гривень отримані злочинним шляхом.

Надалі, ОСОБА_5 02.04.2019, достовірно знаючи про зарахування на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 39970 гривень здійснила операцію зі зняття грошових коштів в розмірі 39967,53 гривень з рахунку № НОМЕР_2 , належного ФОП ОСОБА_5 , відкритого в АТ «Ощадбанк», в касі ТВБВ №10001/0175 Філії-Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського 78.

У результаті зазначених операцій ОСОБА_5 обготівкувала грошові кошти у сумі 39967,53 гривень, які отримані відповідно до договору №19395 та розпорядилась ними на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 05.04.2019 після перерахування на рахунок № НОМЕР_4 , відкритий на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів у сумі 100000 гривень відповідно до договору №19426, укладеного між ОСОБА_11 та АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 50000 гривень відповідно до договору №19463, укладеного між ОСОБА_12 та АТ «Ощадбанк», діючи умисно, з метою приховування та маскування злочинного способу набуття таких грошових коштів, реалізуючи свою злочинну діяльність пов`язану з легалізацією доходів отриманих злочинним шляхом, ОСОБА_9 здійснила операцію з перерахунку грошових коштів в розмірі 100000 гривень з рахунку № НОМЕР_4 , відкритого на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк», на корпоративний рахунок № НОМЕР_5 , відкритий на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк», з яких 28000 гривень отримані злочинним шляхом.

Надалі, ОСОБА_5 09.04.2019, достовірно знаючи про зарахування на рахунок № НОМЕР_5 , відкритий на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 100000 гривень здійснила операцію зі зняття грошових коштів в розмірі 99994,38 гривень з рахунку № НОМЕР_5 , належного ФОП ОСОБА_10 , відкритого в АТ «Ощадбанк» в касі ТВБВ №10001/0175 Філії-Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського 78.

У результаті вказаних операцій ОСОБА_5 обготівкувала грошові кошти у сумі 99994,38 гривень, які отримані відповідно до договору №19395 та розпорядилась ними на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 07.04.2019 після перерахування на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів у сумі 40206,50 гривень відповідно до договору №19581, укладеного між ОСОБА_13 та АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 40630 гривень відповідно до договору №19582, укладеного між ОСОБА_14 та АТ «Ощадбанк», діючи умисно, з метою приховування та маскування злочинного способу набуття таких грошових коштів, реалізуючи свою злочинну діяльність пов`язану з легалізацією доходів отриманих злочинним шляхом, ОСОБА_9 здійснила операцію з перерахунку грошових коштів в розмірі 80280 гривень з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», на корпоративний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», з яких 26859,11 гривень отримані злочинним шляхом.

Надалі, ОСОБА_5 08.04.2019, достовірно знаючи про зарахування на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 80280 гривень здійснила операцію зі зняття грошових коштів в розмірі 80297,75 гривень з рахунку № НОМЕР_2 , належного ФОП ОСОБА_5 , відкритого в АТ «Ощадбанк» в касі ТВБВ №10001/0175 Філії-Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського 78.

У результаті вказаних операцій ОСОБА_5 обготівкувала грошові кошти у сумі 80297,75 гривень, які отримані відповідно до договорів №19581, 19582 та розпорядилась ними на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 08.04.2019 після перерахування на рахунок № НОМЕР_4 , відкритий на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів у сумі 50000 гривень відповідно до договору №19568, укладеного між ОСОБА_15 та АТ «Ощадбанк», діючи умисно, з метою приховування та маскування злочинного способу набуття таких грошових коштів, реалізуючи свою злочинну діяльність пов`язану з легалізацією доходів отриманих злочинним шляхом, ОСОБА_5 здійснила операцію з перерахунку грошових коштів в розмірі 49 970 гривень з рахунку № НОМЕР_4 , відкритого на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк», на корпоративний рахунок № НОМЕР_5 , відкритий на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк», із яких 14 000 гривень отримані злочинним шляхом.

Далі, ОСОБА_5 , 09.04.2019, достовірно знаючи про зарахування на рахунок № НОМЕР_5 , відкритий на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 49970 гривень здійснила операцію зі зняття грошових коштів в розмірі 99 994,38 гривень з рахунку № НОМЕР_5 належного ФОП ОСОБА_10 , відкритого в АТ «Ощадбанк» в касі Територіального відокремленого безбалансового відділення (далі - ТВБВ) № НОМЕР_3 Філії-Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського 78.

У результаті вищеописаних операцій ОСОБА_5 обготівкувала грошові кошти у сумі 49970 гривень, які отримані відповідно до договору №19568 та розпорядилась ними на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 12.04.2019, після перерахування на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів у сумі 40000 гривень відповідно до договору №19642, укладеного між ОСОБА_16 та АТ «Ощадбанк», діючи умисно, з метою приховування та маскування злочинного способу набуття таких грошових коштів, реалізуючи свою злочинну діяльність пов`язану з легалізацією доходів отриманих злочинним шляхом, ОСОБА_9 здійснила операцію з перерахунку грошових коштів в розмірі 80 270 гривень з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», на корпоративний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», з яких 14000 гривень отримані злочинним шляхом.

Далі, ОСОБА_5 15.04.2019, достовірно знаючи про зарахування на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 80270 гривень здійснила операцію зі зняття грошових коштів в розмірі 80267,53 гривень з рахунку № НОМЕР_2 , належного ФОП ОСОБА_5 , відкритого в АТ «Ощадбанк» в касі ТВБВ №10001/0175 Філії-Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського 78.

У результаті зазначених операцій ОСОБА_5 обготівкувала грошові кошти у сумі 40000 гривень, які отримані відповідно до договору №19642 та розпорядилась ними на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 12.04.2019 після перерахування на рахунок № НОМЕР_4 , відкритий на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів у сумі 39993 гривень відповідно до договору №19645, укладеного між ОСОБА_17 та АТ «Ощадбанк», діючи умисно, з метою приховування та маскування злочинного способу набуття таких грошових коштів, реалізуючи свою злочинну діяльність пов`язану з легалізацією доходів отриманих злочинним шляхом, ОСОБА_5 здійснила операцію з перерахунку грошових коштів в розмірі 260000 гривень з рахунку № НОМЕР_4 , відкритого на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк», на корпоративний рахунок № НОМЕР_5 , відкритий на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк», з яких 13997,55 гривень отримані злочинним шляхом.

Далі, ОСОБА_5 09.05.2019, достовірно знаючи про зарахування на рахунок № НОМЕР_5 , відкритий на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 260000 гривень здійснила операцію зі зняття грошових коштів в розмірі 259955,15 гривень з рахунку № НОМЕР_5 належного ФОП ОСОБА_10 , відкритого в АТ «Ощадбанк» в касі ТВБВ №10001/0175 Філії-Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського 78.

У результаті вказаних операцій ОСОБА_5 обготівкувала грошові кошти у сумі 39993 гривень, які отримані відповідно до договору №19645 та розпорядилась ними на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 15.04.2019 після перерахування на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів у сумі 45334,80 гривень відповідно до договору №19644, укладеного між ОСОБА_18 та АТ «Ощадбанк», реалізуючи свою злочинну діяльність пов`язану з легалізацією доходів отриманих злочинним шляхом, ОСОБА_9 здійснила операцію з перерахунку грошових коштів в розмірі 80270 гривень з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», на корпоративний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», з яких 14000 гривень отримані злочинним шляхом.

Надалі, ОСОБА_5 16.04.2019, достовірно знаючи про зарахування на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 80270 гривень здійснила операцію зі зняття грошових коштів в розмірі 80267,53 гривень з рахунку № НОМЕР_2 належного ФОП ОСОБА_5 , відкритого в АТ «Ощадбанк» в касі ТВБВ №10001/0175 Філії-Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського 78.

У результаті вказаних операцій ОСОБА_5 обготівкувала грошові кошти у сумі 80267,53 гривень, які отримані відповідно до договору №19644 та розпорядилась ними на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 22.04.2019 після перерахування на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів у сумі 41900 гривень відповідно до договору №19683, укладеного між ОСОБА_19 та АТ «Ощадбанк», реалізуючи свою злочинну діяльність пов`язану з легалізацією доходів отриманих злочинним шляхом, ОСОБА_9 здійснила операцію з перерахунку грошових коштів в розмірі 41870 гривень з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», на корпоративний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», з яких 14000 гривень отримані злочинним шляхом.

Надалі, ОСОБА_5 23.04.2019, достовірно знаючи про зарахування на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 41870 гривень здійснила операцію зі зняття грошових коштів в розмірі 41871,70 гривень з рахунку № НОМЕР_2 належного ФОП ОСОБА_5 , відкритого в АТ «Ощадбанк» в касі ТВБВ №10001/0175 Філії-Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського 78.

У результаті вказаних операцій ОСОБА_5 обготівкувала грошові кошти у сумі 41871,70 гривень, які отримані відповідно до договору №19683 та розпорядилась ними на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 25.04.2019 після перерахування на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів у сумі 40000 гривень відповідно до договору №19811, укладеного між ОСОБА_20 та АТ «Ощадбанк», діючи умисно, з метою приховування та маскування злочинного способу набуття таких грошових коштів, реалізуючи свою злочинну діяльність пов`язану з легалізацією доходів отриманих злочинним шляхом, ОСОБА_9 здійснила операцію з перерахунку грошових коштів в розмірі 80280 гривень з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», на корпоративний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», з яких 13152,37 гривень отримані злочинним шляхом.

Далі, ОСОБА_5 08.05.2019, достовірно знаючи про зарахування на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 80280 гривень здійснила операцію зі зняття грошових коштів в розмірі 80297,75 гривень з рахунку № НОМЕР_2 належного ФОП ОСОБА_5 , відкритого в АТ «Ощадбанк» в касі ТВБВ №10001/0175 Філії-Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського 78.

У результаті вищеописаних операцій ОСОБА_5 обготівкувала грошові кошти у сумі 40000 гривень, які отримані відповідно до договору №19811 та розпорядилась ними на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 07.05.2019 після перерахування на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів у сумі 40400 гривень відповідно до договору №19858, укладеного між ОСОБА_21 та АТ «Ощадбанк», реалізуючи свою злочинну діяльність пов`язану з легалізацією доходів отриманих злочинним шляхом, ОСОБА_9 здійснила операцію з перерахунку грошових коштів в розмірі 80280 гривень з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», на корпоративний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», з яких 14000 гривень отримані злочинним шляхом.

Далі, ОСОБА_5 08.05.2019, достовірно знаючи про зарахування на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 80280 гривень здійснила операцію зі зняття грошових коштів в розмірі 80297,75 гривень з рахунку № НОМЕР_2 , належного ФОП ОСОБА_5 , відкритого в АТ «Ощадбанк» в касі ТВБВ №10001/0175 Філії-Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського 78.

У результаті вищеописаних операцій ОСОБА_5 обготівкувала грошові кошти у сумі 80297,75 гривень, які отримані відповідно до договору №19858 та розпорядилась ними на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 08.05.2019 після перерахування на рахунок № НОМЕР_4 , відкритий на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів у сумі 39990 гривень відповідно до договору №19823, укладеного між ОСОБА_22 та АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 39870 гривень відповідно до договору №19838, укладеного між ОСОБА_23 та АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 40505,05 гривень відповідно до договору №19854, укладеного між ОСОБА_24 та АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 50000 гривень відповідно до договору №19868, укладеного між ОСОБА_25 та АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 50000 гривень відповідно до договору №19869, укладеного між ОСОБА_26 та АТ «Ощадбанк», діючи умисно, з метою приховування та маскування злочинного способу набуття таких грошових коштів, реалізуючи свою злочинну діяльність пов`язану з легалізацією доходів отриманих злочинним шляхом, ОСОБА_9 здійснила операцію з перерахунку грошових коштів в розмірі 100000 гривень з рахунку № НОМЕР_4 , відкритого на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк», на корпоративний рахунок № НОМЕР_5 , відкритий на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк», з яких 67052,8 гривень отримані злочинним шляхом.

Надалі, ОСОБА_5 09.05.2019, достовірно знаючи про зарахування на рахунок № НОМЕР_5 , відкритий на ФОП ОСОБА_10 у АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 260000 гривень здійснила операцію зі зняття грошових коштів в розмірі 259955,15 гривень з рахунку № НОМЕР_5 , належного ФОП ОСОБА_10 , відкритого в АТ «Ощадбанк» в касі ТВБВ №10001/0175 Філії-Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського 78.

У результаті вказаних операцій ОСОБА_5 обготівкувала грошові кошти у сумі 259955,15 гривень, які отримані відповідно до договорів №19823, 19838, 19854, 19868, 19869 та розпорядилась ними на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 10.05.2019 після перерахування на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів у сумі 40000 гривень відповідно до договору №19897, укладеного між ОСОБА_27 та АТ «Ощадбанк», діючи умисно, з метою приховування та маскування злочинного способу набуття таких грошових коштів, реалізуючи свою злочинну діяльність пов`язану з легалізацією доходів отриманих злочинним шляхом, ОСОБА_9 здійснила операцію з перерахунку грошових коштів в розмірі 39950,00 гривень з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», на корпоративний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», з яких 14000 гривень отримані злочинним шляхом.

Далі, ОСОБА_5 16.05.2019, достовірно знаючи про зарахування на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 39950 гривень здійснила операцію зі зняття грошових коштів в розмірі 39937,30 гривень з рахунку № НОМЕР_2 , належного ФОП ОСОБА_5 , відкритого в АТ «Ощадбанк» в касі ТВБВ №10001/0175 Філії-Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського 78.

У результаті вказаних операцій ОСОБА_5 обготівкувала грошові кошти у сумі 40000 гривень, які отримані відповідно до договору №19897 та розпорядилась ними на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, 16.05.2019 після перерахування на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк» грошових коштів у сумі 40000 гривень відповідно до договору №19936, укладеного між ОСОБА_28 та АТ «Ощадбанк», реалізуючи свою злочинну діяльність пов`язану з легалізацією доходів отриманих злочинним шляхом, ОСОБА_9 здійснила операцію з перерахунку грошових коштів в розмірі 39950 гривень з рахунку № НОМЕР_1 , відкритого на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», на корпоративний рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», з яких 14000 гривень отримані злочинним шляхом.

Далі, ОСОБА_5 18.05.2019, достовірно знаючи про зарахування на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ФОП ОСОБА_5 у АТ «Ощадбанк», грошових коштів у сумі 39950 гривень здійснила операцію зі зняття грошових коштів в розмірі 39897 гривень з рахунку № НОМЕР_2 , належного ФОП ОСОБА_5 , відкритого в АТ «Ощадбанк» в касі ТВБВ №10001/0175 Філії-Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк», розташованого за адресою: м. Вінниця, просп. Коцюбинського 78.

У результаті вищеописаних операцій ОСОБА_5 обготівкувала грошові кошти у сумі 39937,30 гривень, які отримані відповідно до договору №19858 та розпорядилась ними на власний розсуд.

Загалом ОСОБА_5 набула грошові кошти одержані в результаті вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, достовірно знаючи, що таке майно прямо та повністю одержано злочинним шляхом в загальній сумі 331061,83 гривень.

Обвинувачена ОСОБА_5 у судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала та суду пояснив, що вчинила його за обставин, викладених в обвинувальному акті. Зокрема, повідомила суду, що вона є фізичною особою-підприємцем, у зв`язку з чим має відповідний рахунок у АТ «Ощадбанк». Вид її діяльності «продукти харчування» та «будівельні матеріали».

Вона познайомилась з працівницею банку, яка розповіла їй про так званні «теплі кредити».

Вона надавала необхідні документи в банк, приводила людей у банк, щоб оформити кредит. Потім вона купувала плити, будівельні матеріали поставлялись частково, а роботи не виконувались взагалі.

Кредити оформлялись на різних людей, а кошти надходили на її рахунок.

Також вона працювала бухгалтером в ФОП ОСОБА_10 та мала доступ до всіх документів. Тому мала змогу подавати документи до банку від імені останнього без його відома.

Після надходження коштів на її рахунок, вона знімала їх через банкомати та каси. Також вона мала доступ до карти ОСОБА_10 , тому могла знімати кошти і з його рахунку.

Працівникам АТ «Ощадбанк» вона гроші не давала.

На цей час вона відшкодувала 160000 гривень, поклавши їх на депозитний рахунок. Має намір відшкодувати шкоду у повному обсязі.

Про вчинене вона щиро шкодує.

Допит обвинуваченої відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачена надала суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого їй діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Представник потерпілої юридичної особи ОСОБА_29 в судове засідання не з`явився, разом з тим в матеріалах кримінального провадження наявна заява останнього, згідно з якою він просить суд здійснити розгляд справи за його відсутності, щодо міри покарання покладається на розсуд суду.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд вважає за доцільне обмежитись дослідженням відомостей, які характеризують особу обвинуваченого.

Аналізуючи показання обвинуваченої, надані суду стороною обвинувачення докази, суд вважає, що в судовому засіданні був підтверджений факт набуття (легалізації) ОСОБА_5 грошових коштів АТ «Ощадбанк».

Зокрема, обвинувачена в судовому засіданні вказані обставини не заперечувала, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого їй кримінального правопорушення. При цьому показання обвинуваченої повністю узгоджуються з наданими суду доказами.

Вирішуючи питання щодо кримінально-правової кваліфікації діяння обвинуваченої, суд враховує роз`яснення, надані у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) від 15.04.2005 № 5 «Про практику застосування судами законодавства про кримінальну відповідальність за легалізацію (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом» (далі Постанова № 5), згідно з якими кримінальна відповідальність за частиною першою статті 209 КК настає в разі вчинення хоча б однієї з таких дій, що передували легалізації (відмиванню) доходів: 1) фінансової операції з коштами або іншим майном, одержаними внаслідок вчинення предикатного діяння чи укладення угоди щодо них; 2) дій, спрямованих на приховування чи маскування: а) незаконного походження таких коштів або іншого майна; б) володіння ними; в) прав на такі кошти або майно; г) джерела їх походження; д) місцезнаходження; е) переміщення; 3) набуття, володіння або використання таких коштів чи іншого майна.

Відповідно до пункту 6 Постанови № 5 під вчиненням фінансової операції з коштами, одержаними внаслідок вчинення предикатного діяння, відповідно до абзацу 5 статті 1 Закону № 249-ІV слід розуміти вчинення будь-якої фінансової операції, пов`язаної зі здійсненням або забезпеченням здійснення платежу за допомогою суб`єкта первинного фінансового моніторингу.

Згідно із Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі Закон № 361-IX) фінансова операція це будь-які дії щодо активів клієнта, вчинені за допомогою суб`єкта первинного фінансового моніторингу, або про які стало відомо суб`єкту державного фінансового моніторингу в рамках виконання цього Закону.

Відповідно до цього ж Закону під активами слід розуміти кошти, майно, майнові і немайнові права.

Згідно з пунктом 2 статті 5 Закону № 361-IX до суб`єктів первинного фінансового моніторингу відносяться, зокрема, і банківські установи.

Крім цього, відповідно до пункту 9 Постанови № 5 під використанням коштів або іншого майна, одержаних унаслідок вчинення предикатного діяння, для здійснення господарської діяльності слід розуміти їх використання в процесі легальних виробництва продукції, виконання робіт, надання послуг, торгівлі суб`єктами господарювання (підприємництва), зареєстрованими як такі в установленому законом порядку, а саме: 1) будь-яке інвестування зазначених коштів або іншого майна в господарську діяльність (внесення їх до статутного фонду такого суб`єкта або безоплатна передача йому, інвестування в спільну господарську діяльність тощо); 2) придбання за такі кошти сировини, продукції, іншого майна для використання в господарській діяльності; 3) використання такого майна як напівфабрикатів, сировини тощо.

Використання зазначених коштів та майна може бути як пов`язане, так і не пов`язане з їх відчуженням, тобто з передачею іншим особам.

Відповідно до статті 5 Закону № 361-IX до легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, належать будь-які дії, пов`язані із вчиненням фінансової операції чи правочину з доходами, одержаними злочинним шляхом, а також вчиненням дій, спрямованих на приховання чи маскування незаконного походження таких доходів, чи володіння ними, прав на такі доходи, джерел їх походження, місцезнаходження, переміщення, зміну їх форми (перетворення), а так само набуттям, володінням або використанням доходів, одержаних злочинним шляхом.

Для вирішення питання про наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого статтею 209 КК, необхідно встановити, що особа вчинила одну з дій, зазначених у частині першій цієї статті, з коштами або іншим майном, одержаними внаслідок вчинення предикатного діяння, з метою надання правомірного вигляду володінню, розпорядженню ними, їх використанню, набуттю або приховання чи маскування їх незаконного походження чи володіння ними, прав на них, джерела їх походження, місцезнаходження, переміщення або ж вчинила щодо них фінансову операцію чи уклала угоду.

Як суд встановив в судовому засіданні, ОСОБА_5 після отримання на свій рахунок, а також на рахунок ФОП ОСОБА_30 грошових коштів, отриманих внаслідок обману працівників АТ «Ощадбанк», знімала їх через банкомати та каси, таким чином набувала майно, одержане злочинним шляхом.

Вирішуючи питання щодо наявності в діях ОСОБА_5 ознак повторності, суд враховує таке.

Відповідно до положень статті 32 КК повторністю кримінальних правопорушень визнається неодночасне вчинення однією особою двох або більше кримінальних правопорушень, передбачених тією самою статтею або частиною статті Особливої частини КК, різними статтями Особливої частини КК і статтею, за якою кваліфікується наступне кримінальне правопорушення, а також вчинення попереднього кримінального правопорушення, зазначеного як кваліфікуюча ознака.

У судовому засіданні встановлено, що дії ОСОБА_5 , пов`язані з легалізацією незаконно набутого майна, у вчиненні яких обвинувачується остання, вчинені нею в один і той же період, є тотожними, систематичними, спрямованими на реалізацію єдиного протиправного наміру.

Станом на момент вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 209 КК, диспозиція зазначеної статті діяла у такій редакції: вчинення фінансової операції чи правочину з коштами або іншим майном, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів, а також вчинення дій, спрямованих на приховання чи маскування незаконного походження таких коштів або іншого майна чи володіння ними, прав на такі кошти або майно, джерела їх походження, місцезнаходження, переміщення, зміну їх форми (перетворення), а так само набуття, володіння або використання коштів чи іншого майна, одержаних внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів.

Саме тому, при призначенні ОСОБА_5 кримінального покарання мають бути взяті до уваги приписи Закону № 770-VIII від 10.11.2015, який діяв на час вчинення обвинуваченою кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, суд вважає, що дії ОСОБА_5 за фактом обготівковування грошових коштів на загальну суму 331061,83 грн., набутих злочинним шляхом, охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 209 КК (в редакції Закону № 770-VIII від 10.11.2015), за ознаками вчинення фінансової операції з коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів та набуття грошових коштів, одержаних внаслідок вчинення суспільно небезпечного протиправного діяння, що передувало легалізації (відмиванню) доходів

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд (далі ВС) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже суд зазначив вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, як зазначив ВС, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання», як зауважив ВС, означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 вчинила тяжкий злочин, винуватість у вчиненні якого визнала, надавши суду чіткі та послідовні показання щодо обставин його вчинення, при цьому у вчиненому розкаялась. Крім того, суд бере до уваги, що ОСОБА_5 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, за місцем проживання скарг на останню не надходило, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, є інвалідом другої групи. Також в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 частково відшкодувала завдані нею збитки.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченої, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Аналізуючи надані стороною обвинувачення докази, враховуючи особу обвинуваченої, її ставлення до вчиненого, думку представника потерпілого, суд вважає, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо наявності або відсутності правових підстав для призначення обвинуваченій додаткового покарання, передбаченого санкцією кримінального закону (частини першої статті 209 КК), суд враховує роз`яснення, надані у пункті 17 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до статті 55 КК позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання лише в тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою підсудного або із заняттям ним певною діяльністю.

Це покарання призначається в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) КК, за якою підсудний визнаний винним, а якщо воно нею не передбачене, - в межах, установлених статтею 55 КК. Та обставина, що до постановлення вироку підсудний вже не обіймав посаду або не займався діяльністю, з якими було пов`язане вчинення злочину, не є перешкодою для застосування цього покарання.

Рішення про позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю має бути чітко сформульоване в резолютивній частині вироку, для того щоб не виникло жодних сумнівів під час виконання останнього. Якщо в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК зазначено характер посад або вид діяльності (наприклад, статті 286, 287), рішення про призначення додаткового покарання, наведене в резолютивній частині вироку, повинне відповідати змісту цієї санкції.

Суд також враховує, що ВС у постанові від 01.11.2018 (справа № 753/12073/15-к) зазначив, що покарання, передбачене у статті 55 КК, полягає в позбавленні обвинуваченого його суб`єктивного права на посаду, яку він обіймав, або на службову, професійну чи іншу спеціальну діяльність, якою він займався під час вчинення злочину, а також у тимчасовому обмеженні його правоздатності можливості обіймати певні посади або займатися певною діяльністю протягом строку, встановленого вироком суду.

Позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене лише у тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане зі службовим становищем підсудного або із зайняттям ним певною діяльністю. Призначаючи це покарання, суд має чітко вказати у вироку ті конкретні посади, право обіймати які позбавляється засуджений, або конкретний вид діяльності, права займатися якою він позбавляється.

При цьому суд враховує висновок ВС, сформований у постанові від 22.05.2018 у справі № 753/18479/16-к, відповідно до якого позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю застосовується, в тому числі, і до осіб, які на час вчинення кримінального правопорушення не займали офіційно певні посади та не займалися офіційно певною діяльністю.

До аналогічного висновку суд дійшов ВС у постанові від 21.06.2022 по справі №171/869/21.

Зі змісту вказаних правових висновків вбачається, що не є перешкодою для призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та обставина, що обвинувачений на момент ухвалення вироку не працює на певній посаді та не проводить діяльність, з використанням можливостей якої (яких) він вчинив кримінальне правопорушення.

Отже, суд враховує, що санкція частини першої статті 209 КК передбачає застосування додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю. Зазначена правова норма є імперативною, а тому суд вважає за необхідне застосувати до ОСОБА_5 додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права займатися підприємницькою діяльністю.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_5 положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення її від відбування кримінального покарання з випробуванням суд бере до уваги, висновки, викладені ВС у постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже суд зазначив вище, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує, що обвинувачена раніше до кримінальної відповідальності не притягувалась, винуватість у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала, у вчиненому розкаялась. Тому суд вважає, що в ході судового розгляду кримінального провадження були встановлені підстави для звільнення обвинуваченої від відбування основного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК.

Відповідно до частини четвертої статті 75 КК іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Вирішуючи питання щодо тривалості іспитового строку, суд враховує наведені вище обставини. Хоча правові підстави для призначення обвинуваченій реального покарання судом не встановлені, суд вважає за доцільне з метою виконання приписів статей 50 та 65 КК та забезпечення виправлення обвинуваченої встановити їй іспитовий строк тривалістю 2 роки.

Суд враховує, що частина перша статті 76 КК є імперативною нормою, якою передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання. Суд також приймає до уваги, що частиною другою статті 50 КК метою покарання визначено не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Тому для реалізації зазначеної мети суд вважає за доцільне покласти на ОСОБА_5 додаткові обов`язки, передбачені кримінальним законом, зокрема пунктами 2 та 4 частини третьої статті 76 КК.

Вирішуючи питання щодо наявності правових підстав для призначення ОСОБА_5 додаткового покарання, передбаченого санкцією кримінального закону (частини першої статті 209 КК), у виді конфіскації майна, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пункті 19 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про застосування конфіскації майна, суди повинні враховувати, що такий вид додаткового покарання призначається лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині КК за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини.

Також у постанові від 28.04.2020 (справа № 133/2968/18) ВС зауважив, що при застосуванні конфіскації майна в кожному конкретному випадку суд має не тільки послатися на наявність для цього формальних підстав, але й переконатися, що таке застосування не порушуватиме «справедливу рівновагу між вимогами загального інтересу і захисту фундаментальних прав осіб», покладаючи на особу «надмірний індивідуальний тягар».

Враховуючи зазначені роз`яснення, а також те, що ОСОБА_5 вчинила умисний тяжкий злочин, суд вважає, що формально правові підстави для призначення обвинуваченій додаткового покарання у виді конфіскації майна, передбаченого санкцією кримінального закону (частини перша статті 209 КК) наявні.

Однак суд враховує, що згідно з роз`ясненнями, наданими у пункті 19 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» у разі, якщо додаткове покарання у виді конфіскації майна за санкцією статті (санкцією частини статті) є обов`язковим, то у разі прийняття рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням воно не застосовується, оскільки статтею 77 КК передбачено вичерпний перелік додаткових покарань, що можуть бути призначені у такому випадку, серед яких конфіскація майна відсутня. При прийнятті такого рішення у вироку мають бути наведені відповідні мотиви; посилатися на статтю 69 КК непотрібно.

Аналогічні висновки зроблені ВС у постанові від 16.08.2018 (справа №183/163/14) та від 07.11.2018 (справа № 418/689/16-к), від 23.05.2019 (справа № 1-620/12).

Саме тому суд вважає, що правові підстави для застосування додаткового покарання у виді конфіскації майна відсутні.

Суд вважає також за доцільне звернути увагу на висновок, викладений у постанові ВС від 22.01.2020 (справа № 463/2772/19), щодо формулювання резолютивної частини вироку суду. Зокрема, у наведеній постанові ВС зауважив, що з урахуванням того, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку навів належні мотиви щодо призначення засудженому основного покарання, від відбування якого він звільнений з випробуванням, а також необхідності призначення йому додаткового покарання, то за цих обставин, сформульоване у резолютивній частині рішення про застосування положень статті 75 КК (щодо її застосування до основного покарання) не є таким, що може викликати сумніви під час виконання вироку, щодо чого безпідставно зробив уточнення в ухвалі суд апеляційної інстанції. У зв`язку з цим ВС дійшов висновку про необхідність виключення з ухвали апеляційного суду уточнення щодо звільнення на підставі статті 75 КК засудженого від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Хоча у наведеній постанові ВС зроблений висновок про формулювання застосування приписів статті 75 КК, суд вважає за можливе зроблені висновки покласти в основу мотивування ухваленого судом рішення щодо викладу резолютивної частини вироку суду, оскільки у резолютивній частині судового рішення має бути чітко зазначене покарання, яке призначене особі. Відсутність посилання на призначення відповідного покарання у резолютивній частині судового рішення (вироку) за умови належного мотивування такого рішення у мотивувальній частині свідчить про те, що судом такий вид покарання не призначений.

На необхідність застосування граматичного способу тлумачення при постановленні вироку звертав увагу ВСУ в постанові від 06.07.2017 (справа № 364/8/16-к).

Отже, аналізуючи наведені вище приписи, суд дійшов до переконання, що зазначення у резолютивній частині вироку суду посилання на те, що такий вид додаткового покарання як конфіскація майна не призначається (без конфіскації майна), буде зайвим.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема початок строку відбування покарання. При цьому частиною першою статті 165 Кримінально-виконавчого кодексу України визначено, що іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду.

Разом з тим, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що ОСОБА_5 суд окрім основного покарання у виді позбавлення волі призначив і додаткове покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення права займатися підприємницькою діяльністю.

Зі змісту пункту 4 підрозділу 1 розділу VI Порядку здійснення нагляду та проведення соціально-виховної роботи із засудженими до покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.01.2019 за № 272/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 31.01.2019 за № 120/33091, строк покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового покарання до арешту, обмеження волі або позбавлення волі на певний строк поширюється на весь час відбування основного покарання і на строк, встановлений вироком суду, що набрав законної сили. При цьому строк додаткового покарання обчислюється з моменту відбуття основного покарання, а при призначенні покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткового до інших основних покарань, а також у разі застосування статті 77 КК з дня набрання законної сили судовим рішенням.

Відповідно до приписів статті 77 КК у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Отже, зважаючи на ту обставину, що ОСОБА_5 судом звільнена від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, суд дійшов до переконання, що строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права займатися підприємницькою діяльністю необхідно рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Начальник філії Вінницького обласного управління АТ «Ощадбанк» ОСОБА_31 в інтересах АТ «Ощадбанк» заявив цивільний позов у кримінальному провадженні, відповідно до якого просить стягнути з обвинуваченого ОСОБА_32 на користь АТ «Ощадбанк» 329941,36 грн. матеріальної шкоди.

Заявлені позовні вимоги мотивовані тим, що АТ «Ощадбанк» перерахувало на рахунки товариств «Новий путь 2016» та «Маобуд» 398310 грн. кредитних коштів. З них 85611,14 були повернуті банку. Станом на 02.06.2022 АТ «Ощадбанк» не відшкодована завдана ОСОБА_33 шкода в загальній сумі 329941,36 грн.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для задоволення цивільного позову потерпілого в частині стягнення матеріальної шкоди, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 9 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 31.03.1989 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» (далі Постанова № 3), відповідно до якого, вирішуючи при постановленні вироку питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд керується відповідними нормами цивільного, трудового та іншого законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну громадянам, підприємствам, установам, організаціям, державі.

Зі змісту частини п`ятої статті 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК кожна сторона в даному випадку потерпіла повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди, потерпілий посилався на відомості, викладені у договорах про споживчий кредит, виписках по рахунках, меморіальних ордерах, які повністю збігаються з відомостями, викладеними в обвинувальному акті.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.

Згідно з пред`явленим обвинуваченням розмір шкоди, завданої вчиненими ОСОБА_33 кримінальними правопорушеннями, становить 447610 грн. За результатом судового розгляду зазначена сума знайшла своє підтвердження. Отже, суд вважає, що в кримінальному провадженні встановлений розмір завданої потерпілому шкоди відповідно до визначеного кримінально-процесуальним законом порядку.

Аналізуючи надані представником потерпілого до позовної заяви докази, суд вважає, що за результатами судового розгляду заявлені позовні вимоги знайшли своє підтвердження.

Разом з тим, з наданих захисником обвинуваченої копій квитанцій випливає, що обвинувачена внесла кошти на депозитний рахунок ТУ ДСАУ у Вінницькій області в рахунок відшкодування заявлених до неї позовних вимог у загальній сумі 160000 грн.

Відповідно до абзацу першого пункту 16 Постанови № 3 при визначенні суми, що підлягає стягненню з засудженого або з цивільного відповідача, мають бути зараховані суми, добровільно передані цивільному позивачеві до постановлення вироку, а також вартість поверненого йому майна.

Як суд зазначив вище, захисник обвинуваченої надала суду копії квитанції, згідно з якими обвинуваченою внесені на депозитний рахунок грошові кошти на загальну суму 160000 грн. в якості відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди. Саме тому ця сума має бути зарахована до суми, яка підлягає відшкодуванню.

Питання щодо речових доказів слід вирішити відповідно до положень статті 100 КПК. Разом з тим, відомості на підтвердження того, що будь-які речі або документи визнавались речовими доказами у кримінальному провадженні, суду надано не було.

Проте з наданої прокурором копії ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 30.01.2024 убачається, що під час досудового розслідування був накладений арешт на земельну ділянку, яка на праві власності належить ОСОБА_5 . Зі змісту зазначеної ухвали випливає, що арешт був накладений з метою забезпечення в подальшому можливої конфіскації майна. Враховуючи, що за результатом судового розгляду суд дійшов до висновку про недоцільність застосування до обвинуваченої додаткового покарання у виді конфіскації майна, суд вважає за доцільне зазначений арешт скасувати.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 209 Кримінального кодексу України (в редакції Закону № 770-VIII від 10.11.2015), та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі з позбавленням права займатися підприємницькою діяльністю строком 2 (два) роки.

Згідно з частиною першою статті 75 Кримінального кодексу України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої та пункту 2, 4 частини третьої статті 76 Кримінального кодексу України покласти на ОСОБА_5 обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Початок іспитового строку обчислювати з моменту проголошення вироку.

Строк відбування додаткового покарання у виді позбавлення права займатися підприємницькою діяльністю необхідно рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 30.01.2024, скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь АТ «Ощадбанк» (Код ) матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у розмірі 171061 (сто сімдесят одну тисячу шістдесят три) гривні 63 (шістдесят три) копійки.

Грошові кошти на загальну суму 160000 (сто шістдесят тисяч) гривень, внесені на депозитний рахунок ТУ ДСАУ у Вінницькій області згідно з квитанціями 5353-2357-5714-9556 від 14.11.2023 (30000 гривень), 3883-2575-1366-1114 від 19.06.2024 (30000 гривень), 49S5-3ZXN-R1GE-0LG6 від 10.12.2024 (10000 гривень), 7288-2749-7420-8090 від 10.12.2024 (25000 гривень), 2.812755361.1 від 10.12.2024 (20000 гривень), 1.81477483.1 від 11.12.2024 (45000 гривень), перерахувати на користь АТ «Ощадбанк» (Код ).

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляції через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вирок вручається негайно після його проголошення.

Суддя: