УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 759/5999/19

провадження № 51-3161ск21

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року у кримінальному провадженні № 0009265 щодо ОСОБА_4 .

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року клопотання прокурора задоволено, неповнолітнього ОСОБА_4 , який

на момент вчинення суспільно небезпечного діяння не досяг віку кримінальної відповідальності, визнано винуватим у вчиненні суспільно небезпечного діяння,

що підпадає під ознаки діяння, передбаченого ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК); постановлено застосувати до ОСОБА_4 примусовий захід виховного характеру, передбачений п. 3 ч. 2 ст. 105 КК, у виді застереження та передачі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, учня 10-го класу школи I-III ступенів № 163 ім. М. Кирпоноса м. Києва, проживаючого на АДРЕСА_1 , під нагляд матері - ОСОБА_5 на строк 1 рік. Цією ухвалою також вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.

Згідно ухвали місцевого суду ОСОБА_4 , який на момент вчинення суспільно небезпечного діяння не досяг віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, 15 листопада 2018 року приблизно о 20:15 разом

із невстановленою слідством особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, перебуваючи в приміщенні магазину «Смік», що знаходиться

в ТРЦ «Лавіна» на вул. Берковецькій, 6 у м. Києві, таємно викрали із торгового залу вказаного магазину товар на загальну суму 1666,55 грн (без ПДВ), що належить

ТОВ «Паритет Смік», завдавши зазначеному ТОВ матеріальну шкоду на вказану суму.

Заволодівши майном ТОВ «Паритет Смік», малолітній ОСОБА_4 разом

з невстановленою слідством особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, з місця вчинення суспільно небезпечного діяння втекли. Через деякий час ОСОБА_4 був викритий працівниками торгового магазину «Смік» разом з наявним при ньому товаром, який він разом невстановленою слідством особою таємно викрали.

На час вчинення суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК, ОСОБА_4 виповнилося 13 років, тому відповідно до ст. 22 КК він не досяг віку, з якого наступає кримінальна відповідальність за вказане кримінальне правопорушення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 травня 2021 року вказану ухвалу місцевого суду залишено без зміни.

Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі Верховного Суду ухвалу Київського апеляційного суду від 11 травня

2021 року щодо ОСОБА_4 скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Київський апеляційний суд ухвалою від 07 листопада 2024 року ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року щодо неповнолітнього ОСОБА_4 скасував, постановив нову ухвалу, якою

у задоволенні клопотання прокурора про застосування до неповнолітнього ОСОБА_4 примусових заходів виховного характеру відмовив.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог

кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати оскаржену ухвалу та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог

ст. 23 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) надав іншу оцінку доказам, а саме показанням свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , при цьому не вжив заходів для виклику вказаних свідків та не допитав їх під час апеляційного розгляду, безпосередньо не дослідив ці докази. Крім того, не погоджуючись із рішенням апеляційного суду про скасування ухвали суду першої інстанції та відмову

у задоволенні клопотання прокурора про застосування до неповнолітнього ОСОБА_4 примусових заходів виховного характеру, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність убачає у незастосуванні закону, який підлягав застосуванню, а саме ч. 1 ст. 185 КК. Також не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції про те, що не залучення захисника під час огляду місця події від 16 листопада 2018 року свідчить про незаконність вказаної слідчої дії. Крім того, стверджує, що не спростованим залишився факт про те,

яким чином викрадені квадрокоптери виявилися у сумці ОСОБА_11 та яким чином ОСОБА_4 повернув окремі деталі викрадених квадрокоптерів, яких

не вистачало, якщо він не мав причетності до їх викрадення.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку,

що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення

у межах касаційної скарги.

При цьому касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з приписами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Як передбачено ст. 370 КПК, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно

з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно

до ст. 94 цього Кодексу.

Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.

Окрім додержання цих вимог, в судовому рішенні слід проаналізувати і зіставити

з наявними у провадженні матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, і дати

на кожен із них вичерпну відповідь.

Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.

Як убачається з оскарженого судового рішення, суд апеляційної інстанції вказаних вимог дотримався.

Так, апеляційний суд, переглянувши ухвалу місцевого суду про застосування

до ОСОБА_4 примусових заходів виховного характеру за апеляційними скаргами законного представника неповнолітнього ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_12 , ствердив про те, що висновки суду першої інстанції

про доведеність вчинення ОСОБА_4 суспільно-небезпечного діяння, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 185 КК, не підтверджуються зібраними

у справі доказами, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК указує на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, з огляду на що скасував вищевказану ухвалу Святошинського районного суду м. Києва

від 19 листопада 2020 року та відмовив у задоволенні клопотання прокурора

про застосування примусових заходів виховного характеру.

Відповідно до ч. 1 ст. 485 КК у ході провадження про застосування примусових заходів виховного характеру підлягають доказуванню обставини, що передбачені ст. 91 КПК, у тому числі і подія суспільно небезпечного діяння, що підпадає під дію однієї із статей Особливої частини КК (час, місце, спосіб та інші обставини вчиненні цього діяння).

Як вказав суд в ухвалі, органом досудового розслідування ОСОБА_4 у вину було поставлено вчинення суспільно-небезпечного діяння, яке підпадає під ознаки ч. 1 ст. 185 КК, тобто таємне викрадення чужого майна. Таким чином, у ході кримінального провадження підлягало доказуванню те, що ОСОБА_4 у час та

у місці, які вказані у клопотанні про застосування примусових заходів виховного характеру, таємно, тобто непомітно для потерпілого чи інших осіб, заволодів майном, яке було для нього чужим, звернувши на свою користь чи користь інших осіб. Між тим, на думку колегії суддів апеляційного суду, ця обставина як у ході досудового розслідування, так і у ході розгляду клопотання у суді першої інстанції

не доведена, а висновки суду першої інстанції у цій частині, які викладені в ухвалі про застосування примусових заходів виховного характеру, є такими, що

не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що в обґрунтування доведеності факту вчинення неповнолітнім ОСОБА_4 суспільно небезпечного діяння, яке підпадає

під ознаки ч. 1 ст. 185 КК, місцевий суд послався на показання представника потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_13 та ОСОБА_6 , дані, що містяться у протоколах огляду місця події від 16 листопада 2018 року та 26 березня 2019 року, протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 13 грудня 2018 року, протоколі пред`явлення речей для впізнання від 04 березня 2019 року, однак цими доказами не доводиться факт вчинення ОСОБА_4 таємного викрадення чужого майна.

Зокрема, суд вказав на те, що об`єктом огляду місця події від 16 листопада 2018 року була кімната охорони гіпермаркету «Ашан-Біличі», де перебував неповнолітній ОСОБА_4 , його мати ОСОБА_5 , а також нібито викрадені речі. При цьому суд звернув увагу на те, що, здійснюючи огляд місця події, у матеріалах кримінального провадження не зазначено те, яка саме подія відбулася у цьому приміщенні.

Як вказала колегія суддів, визнаючи фактичні обставини, які встановлені внаслідок цього огляду, поза увагою суду залишилось те, що предмети у вигляді «літака» та «квадрокоптера» були принесені у цю кімнату працівником магазину через тривалий час після фактичного затримання ОСОБА_4 , а сам огляд проводився

у відсутності захисника, враховуючи те, що ОСОБА_4 на час проведення цього огляду був неповнолітнім. Окрім того, за результатами цього огляду не було встановлено будь-яких фактичних даних, які би безспірно указували на те,

що указані предмети були таємно викрадені ОСОБА_4 .

Не встановлено таких фактичних обставин, про що також зазначив суд, і у результаті огляду місця події від 26 березня 2019 року, та відсутні дані про те, яка саме подія викликала необхідність проведення цього огляду.

Крім того, щодо протоколу пред`явлення особи до впізнання за фотознімками свідку ОСОБА_10 від 13 грудня 2018 року, то, як вказав суд, цією слідчою дією

не встановлені будь-які фактичні дані, які би доводили факт таємного викрадення чужого майна ОСОБА_4 . Звернула колегія суддів увагу і на те, що

до проведення цього впізнання свідок бачила ОСОБА_4 та спілкувалась із ним, і у своїх показаннях не вказувала про те, що бачила безпосередньо як ОСОБА_4 викрадав чуже для нього майно, або що це майно перебувало у нього. Таких фактичних даних не встановлено і у результаті проведення впізнання речей

від 04 березня 2019 року.

Щодо показань свідків, то колегією суддів враховано те, що свідок ОСОБА_13 дала показання, які фактично виправдовують ОСОБА_4 , і ці показання

не містять будь-яких фактичних даних, якими би підтверджувався факт таємного викрадення чужого майна ОСОБА_4 , або знаходження у нього цього майна.

Не містять таких фактичних даних і показання свідка ОСОБА_6 , який прибув до магазину «Ашан» у момент, коли ОСОБА_4 уже фактично був затриманий і перебував у кімнаті охорони, самої події суспільно-небезпечного діяння він не бачив.

Свідок ОСОБА_7 була слідчим у цьому кримінальному провадженні, проводила слідчі дії, очевидцем події не була, а тому її показання, як вказав суд, не можуть бути

визнані джерелом доказів, а повідомлені нею фактичні обставини - належними та допустимими доказами у цьому кримінальному провадженні.

Також суд зазначив, що свідок ОСОБА_8 був понятим під час проведення

16 листопада 2018 року огляду місця події, очевидцем таємного викрадення чужого майна він не був, його показання не містять фактичних даних, якими би доводився факт таємного викрадення чужого майна ОСОБА_4 .

Щодо показань свідка ОСОБА_10 , то, як вказала колегія суддів, із цих показань не вбачається те, що свідок бачила те, що саме ОСОБА_4 викрадав майно. В подальшому вона нібито бачила, що квадрокоптери діставались із сумки, яка була у ОСОБА_4 , однак цей факт не може безумовно стверджувати про те, саме ОСОБА_4 викрав це майно. Окрім того, матеріали справи не містять будь-яких процесуальних документів, які би давали підстави стверджувати про те,

що викрадене майно було виявлене та вилучене саме у ОСОБА_4 . Із показань свідка ОСОБА_13 та представника потерпілого ОСОБА_9 вбачається те, що до кімнати охорони ОСОБА_4 завели без речей, а коробки та квадрокоптери туди принесли інші особи через певний період часу. Також суд вказав, що

ОСОБА_9 не була очевидцем того, що саме ОСОБА_4 таємно викрадав квадрокоптери. Коли вона вперше виявила ОСОБА_4 , то при ньому викраденого майна не було, лише на її прохання ОСОБА_4 приніс деталі, яких

не вистачало. Тобто її показання не містять фактичних обставин, які би безумовно указували на те, що саме ОСОБА_4 вчинив таємне викрадення майна у вигляді квадрокоптерів.

Колегія суддів, як убачається з оскарженої ухвали, звернула увагу на те,

що відповідно до показань свідка ОСОБА_10 у момент передбачуваного таємного викрадення чужого майна на місці події було декілька чоловік і свідок

не бачила, хто саме здійснив таємне викрадення чужого майна. Між тим, органом досудового розслідування зазначено те, що ОСОБА_4 було вчинене суспільно небезпечне діяння, яке передбачене ч. 1 ст. 185 КК та вчиняється певною особою одноособово. Проте, ні із показань свідка ОСОБА_10 , ні із показань інших свідків не встановлюються фактичні дані, які указують на те, що саме ОСОБА_4 вчинив діяння, яке утворює об`єктивну сторону суспільно небезпечного діяння,

що передбачене ч. 1 ст. 185 КК.

Вказав суд і на те, що відповідно до доводів клопотання подія суспільно небезпечного діяння мала місце 15 листопада 2018 року приблизно о 20 годині. Між тим, із показань свідка ОСОБА_13 вбачається, що вона разом із своїми знайомими, у тому числі і ОСОБА_4 , були затримані за нібито вчинення крадіжки приблизно о 17 годині і із того часу перебували у кімнаті охорони. Під час затримання у ОСОБА_4 при собі нічого не було. Коробки та квадрокоптери

у кімнату охорони пізніше принесла якась дівчина. Як зазначив суд, указані показання зібраними у справі доказами не спростовані, і цими показаннями спростовуються доводи клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру про вчинення суспільно небезпечного діяння 15 листопада 2018 року приблизно о 20 годині.

Окрім цього, як вказала колегія суддів, ці обставини підтверджують те, що

із 17 години 15 листопада 2018 року ОСОБА_4 фактично був затриманий.

Ці ж обставини стверджуються і із показань свідка ОСОБА_6 , частково

із показань свідка ОСОБА_10 та представника потерпілого ОСОБА_9 .

Апеляційний суд, підсумовуючи зазначив, що оскільки у ході провадження у цій справі не здобуто належних та допустимих доказів, якими би доводився факт вчинення неповнолітнім ОСОБА_4 суспільно небезпечного діяння, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 185 КК, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 19 листопада 2020 року щодо неповнолітнього

ОСОБА_4 необхідно скасувати, а у задоволенні клопотання прокурора

про застосування щодо нього примусових заходів виховного характеру - відмовити.

Із наведеними висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів суду касаційної інстанції.

З приводу доводів прокурора про те, що суд апеляційної інстанції в порушення вимог

ст. 23 КПК надав іншу оцінку показанням свідків, безпосередньо не дослідивши

ці докази, слід зазначити таке.

За правилами частин 1, 3 ст. 23 КПК суд досліджує докази безпосередньо.

Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду. Але у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засади безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, то суду апеляційної інстанції немає потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції. Для прийняття рішення апеляційному суду достатньо перевірити ці докази.

Як убачається з оскарженої ухвали, апеляційний суд, безпосередньо дослідивши частину доказів, перевіривши докази, досліджені безпосередньо судом першої інстанції, а саме показання свідків, дійшов висновку, що наведених у них даних недостатньо для того, щоб ствердити про наявність в діях ОСОБА_4 складу суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК. При цьому варто зауважити, що апеляційний суд, іншої оцінки показанням свідків, ніж її дав суд першої інстанції, не надавав та по суті такі показання не змінював.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційним судом не були допущені істотні порушення кримінального процесуального закону, тобто такі,

які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Більш того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що метою судового рішення є досягнення юридичної визначеності, яке переконує сторони і суспільство у справедливості суду, утвердженні ним прав людини та запобігає стану невизначеності в аналогічних ситуаціях. Разом із тим, зі змісту касаційної скарги прокурора незрозуміло, який суспільний інтерес матиме скасування оскарженої ухвали апеляційного суду із урахуванням вищенаведеного.

Інші доводи, викладені у касаційній скарзі прокурора, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції, на що суд надав вмотивовані відповіді у постановленому судовому рішенні, з якими погоджується і суд касаційної інстанції.

На переконання колегії суддів касаційного суду, перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку за апеляційними скаргами здійснено відповідно до вимог кримінального процесуального закону, постановлена ухвала відповідає приписам статей 370, 419 КПК.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК

у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,

постановив:

Відмовити прокурору, яка брала участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за її касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року щодо ОСОБА_4 .

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3