Дата документу 27.03.2025 Справа№ 331/1233/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/460/25Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №331/1233/24Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.286 КК України
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2025 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

представника потерпілої ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

потерпілої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 , на вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 23 грудня 2024 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований у АДРЕСА_1 , проживає у АДРЕСА_2 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення за наступних обставин.

25 жовтня 2023 року приблизно о 18 годині 10 хвилин водій ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем «Opel Vectra», реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині пр.Соборного в м.Запоріжжі з боку вул.Української в напрямку вул.Запорізької.

При наближенні до технологічного розриву у розділовій смузі, що розташований в районі будинку №144 по пр.Соборному в м.Запоріжжі, водій ОСОБА_10 з метою виконання розвороту почав повертати ліворуч та здійснив зупинку транспортного засобу в зазначеному технологічному розриві, пропускаючи транспортні засоби, що рухались по пр.Соборному з боку вул.Запорізької в напрямку вул.Української.

У цей же час пішохід ОСОБА_8 почала перетин проїзної частини пр.Соборного по пішохідному переходу, що розташований в районі буд.144, рухаючись справа-наліво відносно напрямку руху транспортних засобів з боку вул.Запорізької в напрямку вул.Української у м.Запоріжжі.

Водій ОСОБА_10 , маючи змогу своєчасно виявити пішохода, яка перетинала проїзну частину пр.Соборного, не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам, не надав дорогу пішоходу ОСОБА_8 , яка переходила проїзну частину, відновив рух, внаслідок чого скоїв на неї наїзд, при цьому контакт автомобіля з пішоходом відбувся лівою передньою бічною частиною керованого автомобіля.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 за медичними даними отримала компресійний перелом тіла S4 хребця, який кваліфікується як ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознаками тривалого розладу здоров`я більш, як 21 доба.

Своїми діями водій ОСОБА_10 порушив вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року, зі змінами та доповненнями, відповідно до яких перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.

Невиконання водієм ОСОБА_10 вимог п.10.1 Правил дорожнього руху України, знаходиться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.1 ст.286 КК, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження. Йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

Вирішено питання про цивільний позов.

В апеляційній скарзі представник потерпілої просив вирок в частині призначеного покарання та стягнутого розміру моральної шкоди скасувати, ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.1 ст.286 КК у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. На підставі ст.75 КК звільнено ОСОБА_10 від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК. Позовні вимоги потерпілої ОСОБА_8 про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 моральної шкоди в розмірі 200 000 грн. задовольнити повністю. Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. В решті вирок залишити без змін.

Свої вимоги обґрунтував тим, що під час призначення ОСОБА_10 покарання судом не враховано відомості про особу винного та позицію потерпілої, не враховано, що обвинуваченим допущено грубе порушення ПДР. Під час досудового розслідування та судового розгляду ОСОБА_10 не проявляв щирого каяття та виявляв байдужість до свого вчинку, а особливу байдужість проявляв до тих тілесних ушкоджень і душевних страждань, яких зазнала потерпіла особа. Обвинувачений за весь час лікування та досудового розслідування не перерахував потерпілій стороні жодних коштів в рахунок відшкодування шкоди, а сплатив лише 10 000 грн. після отримання цивільного позову в суді першої інстанції. Вважав, що обвинувачений частково відшкодував завдану потерпілій шкоду лише з метою штучного створення підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням. Більш того, саме потерпіла подала заяву про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК, що також свідчить про відсутність у обвинуваченого визнання вини та щирого каяття. Суд також безпідставно не врахував, що обвинувачений вважав належним розміром відшкодування моральної шкоди потерпілій особі лише 10 000 грн., з урахуванням всіх її тілесних ушкоджень та моральних страждань, фізичного болю, якого вона зазнала внаслідок ДТП, що свідчить про відсутність усвідомлення обвинуваченим реальних наслідків вчиненого ним злочину, а також про відсутність реального та щирого каяття. Призначаючи ОСОБА_10 мінімально можливе додаткове покарання, визначене санкцією ч.1 ст.286 КК, суд першої інстанції лише формально послався у вироку на те, що саме таке додаткове покарання буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень. Так, обвинувачений, керуючи технічно справним транспортним засобом, знехтував елементарними вимогами п.10.1 ПДР, особливо враховуючи наявність пішохідного переходу, що призвело до спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесного ушкодження. При цьому, хоча по відношенню до наслідків вина ОСОБА_10 є необережною, проте об`єктом посягання є здоров`я іншої людини, а наведене свідчить, що обвинувачений є небезпечним для суспільства, оскільки поставив під небезпеку не лише своє життя і здоров`я, а й інших учасників дорожнього руху.

Крім того, зазначив, що визначений розмір моральної шкоди є заниженим та не відповідає спричиненим потерпілій незворотним наслідкам. Суд не врахував тривалість перебування потерпілої на лікарняному внаслідок отриманих нею тілесних ушкоджень, а також те, що потерпіла зазнала сильного болю внаслідок таких травм, значних обмежень рухів, у зв`язку з чим була вимушена прохати рідних про сторонню допомогу через необхідність повної іммобілізації тіла хребта. У момент аварії та тривалий час після неї потерпіла перенесла значний фізичний біль, емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоров`я, життя, що дуже негативно вплинуло на її психіку. Суттєве порушення функцій органів руху, що безумовно негативно вплинуло на можливість нормального пересування у повсякденному житті та забезпечення інших життєвих потреб, завдало сильних душевних страждань. Крім того, ОСОБА_8 була вимушена звертатися до родичів для доставлення її до лікаря, а також не могла виконувати свої посадові обов`язки через перебування на лікарняному. Окрім сильного болю, який має місце й дотепер, ОСОБА_8 зазнала і величезного стресу та сильних душевних хвилювань, пов`язаних із примусовою зміною умов та ритму життя, фактичного знаходження в квартирі, без можливості перебування на свіжому повітрі, постійному знаходженні в одному положенні тіла (тільки лежачи) без можливості вільного пересування протягом значного проміжку часу. Весь цей час потерпіла відчувала себе приниженою, так як завжди піклувалася про себе самостійно. Також ОСОБА_8 позбавлена можливості займатися спортом (останні 20 років потерпіла тричі на тиждень займалася у тренажерній залі). Сильний душевний біль потерпілої пов`язаний також із тим, що весь цей час вона була позбавлена можливості проводити свій час із малолітньою онукою, з якою вона здійснювала прогулянки майже кожного дня. Наразі потерпіла перебуває у суттєво пригніченому стані, внаслідок ДТП у неї сформувався дуже сильний страх, пов`язаний із будь-яким транспортним засобом, який рухається, а також страх під час будь-якого перетину дорожнього полотна, у тому числі на пішохідному переході. Суд, зменшуючи розмір моральної шкоди, не навів переконливих мотивів про необхідність зменшення такого відшкодування в 20 разів від заявленої у позові суми і не вказав чому саме відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000 грн. відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості.

В запереченнях на апеляційну скаргу захисник просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити вирок суду без змін.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію потерпілої та її представника, які повністю підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні; прокурора, яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги в частині збільшення розміру відшкодування моральної шкоди; обвинуваченого та його захисника, які заперечили проти скарги та просили залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_10 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_10 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги представника потерпілої з приводу несправедливості призначеного обвинуваченому додаткового покарання внаслідок його м`якості, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст.414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Покарання - це захід державного примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому кримінальним законом обмеженні прав і свобод винної особи.

Відповідно до положень ст.ст.50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень покарання. Під час призначення покарання суд зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Незважаючи на правову диференціацію покарань на основні, додаткові та такі, що застосовуються як основні, так і додаткові, усі вони охоплюються загальним поняттям «покарання».

Разом з тим, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк, що є мінімально можливим за санкцією ч.1 ст.286 КК відповідно до положень ч.1 ст.55 КК, суд першої інстанції не навів мотивів призначення додаткового покарання саме у такому розмірі.

Колегія суддів звертає увагу, що Правилами дорожнього руху регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися всі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки. Між тим, обвинувачений ОСОБА_10 знехтував елементарними вимогами п.10.1 ПДР, що призвело до спричинення потерпілій середньої тяжкості тілесного ушкодження.

На переконання апеляційного суду, призначене обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 1 рік є занадто м`яким і не буде сприяти досягненню регламентованої кримінальним законом мети покарання.

Отже, колегія суддів, враховуючи обставини, які впливають на призначення покарання в їх сукупності, характер допущеного обвинуваченим грубого порушення вимог ПДР, його наслідки, позицію потерпілої сторони, вважає за необхідне призначити обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у передбаченому санкцією ч.1 ст.286 КК максимальному розмірі.

На переконання судової колегії, саме такий строк додаткового покарання відповідатиме критерію справедливості, буде необхідним і достатнім обмеженням прав і свобод обвинуваченого з метою захисту інтересів суспільства та виступатиме в якості дієвого запобіжника вчиненню нових злочинів як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

У зв`язку з викладеним судова колегія вважає за необхідне вирок суду в частині призначення обвинуваченому покарання скасувати з одночасним ухваленням в цій частині нового вироку.

Стосовно доводів представника потерпілої в контексті неправильного вирішення цивільного позову в частині стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, то вони є частково обґрунтованими.

Так, районний суд, вирішуючи цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 в частині стягнення моральної шкоди на її користь, у вироку недостатньою мірою врахував понесені потерпілою моральні страждання, втрату повноцінного життя, глибину пережитого потрясіння.

Зокрема, потерпіла зазнала сильного болю внаслідок отриманої травми, значних обмежень рухів, у зв`язку з чим була вимушена звертатись до рідних про надання їй допомоги. У момент аварії та тривалий час після неї потерпіла перенесла значний фізичний біль, емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоров`я, життя, що дуже негативно вплинуло на її психічний стан.

Під час вирішення судом питання про відшкодування потерпілій моральної шкоди наведені обставини взято до уваги не в повній мірі, а тому стягнутий районним судом розмір моральної шкоди є недостатньою сумою для відшкодування тих моральних страждань, які пережила потерпіла.

Колегія суддів вважає рішення районного суду в частині визначення розміру моральної шкоди несправедливим, достатньо невмотивованим та необґрунтованим. У зв`язку з чим, вимоги представника потерпілої підлягають частковому задоволенню, а вирок суду в цій частині підлягає зміні в бік збільшення суми відшкодування спричиненої моральної шкоди потерпілій.

Водночас, апеляційний суд враховує загальну суму часткового відшкодування на день ухвалення оскаржуваного вироку обвинуваченим шкоди потерпілій у розмірі 10 000 грн, яка ніким не оспорюється, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову підлягає зміні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційну скаргу представника потерпілої - адвоката ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 23 грудня 2024 року щодо ОСОБА_10 в цій справі в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Призначити ОСОБА_10 за ч.1 ст.286 КК України покарання у виді 1 року обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 3 роки.

Звільнити ОСОБА_10 на підставі ст.75 КК України від відбування призначеного йому основного покарання у виді обмеження волі, якщо він протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України покласти на ОСОБА_10 обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 23 грудня 2024 року в цій справі в частині розміру стягнення із ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 відшкодування моральної шкоди змінити з 10 000 грн. на 90 000 грн.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4