КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №11-кп/824/3087/2025 Суддя - доповідач - ОСОБА_2
Ухвала

Іменем України

25 лютого 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2025 року,-

за участю:

прокурора (в режимі ВКЗ) ОСОБА_8

обвинуваченої (в режимі ВКЗ) ОСОБА_6

захисника (в режимі ВКЗ) ОСОБА_7

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2025 року продовжено до 14 березня 2025 року включно застосований до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

При вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій, суд врахував, що хоч обвинувачена і є раніше не судимою, однак на даний час обвинувачується у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину - державній зраді, покарання, яке може бути призначене обвинуваченій, у разі визнання її винуватою, розвинуті та стабільні зв`язки з цивільним чоловіком в Криму, інкриміновані зв`язки із спецслужбами держави-агресора та дійшов висновку про наявність ризиків переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження злочину, у якому вона обвинувачується. При цьому, суд врахував вік обвинуваченої, її стан здоров`я, місце проживання та інші обставини, що характеризують її особу, дані про її соціальні зв`язки та спосіб життя, однак дійшов висновку, що такі відомості не можуть свідчити про відсутність або зменшення відповідних ризиків в умовах продовження збройної агресії рф в Україні. Також суд, враховуючи фактичні обставини кримінального правопорушення, його наслідки, те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку із нападом збройних сил рф, в інтересах спецслужб якої ОСОБА_6 вчиняла, згідно обвинувачення, дії на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, а також підстави та обставини, передбачені ст. ст. 177, 178 КПК України, високий ступінь ризику ухилення обвинуваченої від суду, з урахуванням в тому числі даних про особу обвинуваченої та її зв`язки, не вбачав підстав для визначення щодо неї застави як альтернативного запобіжного заходу.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, обвинувачена ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, просить ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2025 року скасувати та постановити нову ухвалу зі зміною теперішнього запобіжного заходу у виді тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту, а у разі неможливості визначити розмір застави в межах норм ч. 5 ст. 182 КПК України.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, ОСОБА_6 вказує, що вона вже більше двох років перебуває під вартою та за цей період вже зникли усі ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Вказує, що наразі вже не має на кого впливати, всі матеріали обвинувачення розглянуті. Апелянт звертає увагу на відсутність доказів обвинувачення її у вчиненні кримінального правопорушення. Вказує, що речові докази були отримані без дозволу слідчого та на них не було накладено арешт, що було встановлено судом першої інстанції ще 08.08.2024.

Крім того, апелянт вказує, що судом не були враховані пом`якшуючі обставини, а саме: її вік та стан здоров`я, який значно погіршився в умовах тримання під вартою, її репутацію. Зазначає, що вона завжди була порядною людино, ніколи не притягувалась до адміністративної та кримінальної відповідальності, має декілька вищих освіт, була працевлаштована.

Також апелянт зазначає, що від її дій ніхто не постраждав, ніяких влучань по так званих цілях не було, як і доходу та вигоди внаслідок її дій, вона просто підтримувала стосунки з чоловіком по телефону.

Окрім того, обвинувачена, посилаючись на ст. ст. 3. 8, ч.1 ст. 29, ч. 1 ст. 55, ч. 1 ст. 62 ч. ст. 64 Конституції України, зауважує, що під час застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є можливість, за певних обставин застосувати заставу, як більш м`який запобіжний захід. При цьому наводить практику застосування по аналогічних справах запобіжного заходу - домашнього арешту та заставу.

Обвинувачена вказує, що в суді першої інстанції були надані докази для застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту та застави, які не були взяті судом до уваги.

Апелянт звертає увагу суду апеляційної інстанції на відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та доказів їх наявності, недоведеність існування «групи» та зв`язків із спецслужбами РФ у провадженні та вважає за можливе змінити їй запобіжний захід на домашній арешт.

Не погоджуючись з рішенням суду, захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із застосуванням електронного засобу контролю.

Захисник вважає, що ухвала суду є такою, що підлягає скасуванню, адже не були досліджені (або досліджені з порушенням) обставини, на які вказувала сторона захисту, та не враховано суддею положення статті ст. 178 КПК України, оскільки існували підстави для відмови в задоволенні клопотання прокурора, так як заявлені в клопотанні ризики, встановлені ст. 177 КПК України, були відсутні. До того ж, в поданому клопотанні взагалі відсутні посилання на об`єктивні докази, що підтверджували б наявність відповідних ризиків, таких як: незаконний перетин державного кордону та виїзд до тимчасово окупованих територій обвинуваченою, що є об`єктивно неможливим в умовах воєнного стану; те, що обвинувачена може вчинити інше кримінальне правопорушення, що в свою чергу суперечить здоровому глузду та нелогічною подією такого вчинення, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України, вину не визнає та має намір відстоювати свою позицію під час судового розгляду.

Також апелянт наголошує, що в поданому клопотання взагалі не вказується, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України. Особливо захисник звертає увагу, що згідно ч. 3 ст. 183 КПК України, суд при постановленні ухвали про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених ч. 4 ст. 183 КПК України (в свою чергу ч. 2 ст. 111 КК України не відноситься до переліку, зазначеного у ч. 4 ст. 183 КПК України). Окрім того, в оскаржуваній ухвалі повинно бути вказано, що обставини, зазначені у ч. 3 ст. 199 КПК України, виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, без визначення розміру застави. В сукупності доказів слідчий суддя зобов`язаний був застосувати положення ч. 3 ст. 183 КПК України та визначити розмір застави, водночас продовження судом запобіжного заходу без визначення розміру застави свідчить про порушення п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Апелянт зазначає, що ст. 17 КПК України чітко визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком, що набрав законної сили і таким чином, на думку апелянта, прокурор у своєму клопотанні не може посилатись на обґрунтованість обвинувачення та підтвердження вини ОСОБА_6 у начебто вчиненні нею злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої та її захисника, які просили задовольнити апеляційні скарги з підстав наведених у них, думку прокурора, який просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг, посилаючись на законність та обґрунтованість ухвали суду, вивчивши надані судом першої інстанції матеріали провадження, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно із ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебуває кримінальне провадження№0000336, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.07.2022, за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 28, ч. 2 ст. 111 КК України.

Прокурором заявлено клопотання про продовження щодо обвинуваченої ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2025 року продовжено до 14 березня 2025 року включно застосований до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та восьмою статті 176 цього Кодексу.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом першої інстанції при розгляді питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченої ОСОБА_6 зазначених вимог кримінального процесуального закону дотримано та враховано всі обставини, за яких таке продовження можливе.

Так, всупереч доводам апеляційної скарги захисника та обвинуваченої, судом першої інстанції, були заслухані пояснення прокурора, обвинуваченої та її захисників для з`ясування обставин, що мають значення при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

При розгляді питання про продовження строку тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою, суд першої інстанції належним чином дослідив всі обставини, які мають значення при вирішенні даного питання та правильно встановив, що продовжують існувати обґрунтовані ризики, передбачені п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на даний час виключають можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченої на більш м`який.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника та обвинуваченої про відсутність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України, то на переконання колегії суддів вони є безпідставними з огляду на наступне.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

З врахуванням характеру висунутого ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні умисного особливо тяжкого злочину, за попередньою змовою групою осіб, пов`язаного із державною зрадою, тобто діянні, умисно вчиненому громадянином України на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, що в контексті повномасштабної збройної агресії рф свідчить про надзвичайно високий рівень суспільної небезпеки таких дій, який карається позбавленням волі на строк від дванадцяти до п`ятнадцяти років з конфіскацією майна або без такої, розвинуті та стабільні зв`язки з цивільним чоловіком в Криму, інкриміновані зв`язки із спецслужбами держави-агресора, а також враховуючи всі наявні в матеріалах провадження дані про особу обвинуваченої, її вік, стан здоров`я, місце проживання та інші обставини, що характеризують її особу, дані про її соціальні зв`язки та спосіб життя, колегія суддів дійшла висновку, що обвинувачена ОСОБА_6 з метою уникнення кримінальної відповідальності може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити злочинну діяльність, у якій обвинувачується безпосередньо чи із залученням інших осіб за допомогою мобільних додатків, тобто, вчинити дії, направлені на шкоду суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканності, обороноздатності, державній та інформаційній безпеці України, і така діяльність загрожуватиме як життю та здоров`ю невизначеного кола осіб, так і безпеці держави в цілому, такі ризики не зменшились і виправдовують подальше тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою.

Оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, зокрема, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте, таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Що стосується посилань обвинуваченої на її вік, репутацію, та те, що вона раніше до будь-якої відповідальності не притягувалась, має декілька вищих освіт та була працевлаштована, то колегія суддів зауважує, що дані обставинисамі по собі не можуть мінімізувати встановлені на даний час у кримінальному провадженні ризики, оскільки враховуються в сукупності з іншими обставинами у кримінальному провадженні, які на даному етапі провадження з урахуванням обсягу обвинувачення, конкретних обставини кримінального правопорушення, яке інкриміновано обвинуваченій, не можуть слугувати підтвердженням її належної процесуальної поведінки.

Щодо стану здоров`я обвинуваченої, то жодних належних доказів, щодо неможливості перебування ОСОБА_6 за станом здоров`я в умовах слідчого ізолятораапеляційна скарга обвинуваченої, захисника та долучені до неї матеріали не містять, не надано таких відомостей і до суду апеляційної інстанції. Також, не було встановлено і судом першої інстанції в провадженні якого знаходиться дане кримінальне провадження, того, що ОСОБА_6 має такий стан здоров`я, який унеможливлює її перебування у СІЗО.Окрім того, спосіб вчинення інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення, на переконання колегії суддів, дає достатні підстави вважати, що не дивлячись на стан здоров`я обвинуваченої, остання, шляхом доступу до мережі інтернет, може вчинити дії, передбачені п.5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Посилання обвинуваченої на фактичні обставини справи, наслідки, та відсутність на її переконання, доказів у провадженні, колегія суддів до уваги не бере, оскільки обґрунтованість висунутого ОСОБА_6 обвинувачення перевіряється судом першої інстанції на підставі обвинувального акту, шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів, яким за результатами судового розгляду суд надасть оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті, шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, тоді як під час розгляду питання про застосування запобіжного заходу обставини кримінального правопорушення не досліджуються та оцінка доказам не надається.

Твердження захисника в апеляційній скарзі про те, що його підзахисна має намір відстоювати свою позицію щодо невинуватості, не спростовує обґрунтованість встановлених судом першої інстанції ризиків, а також жодним чином не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачена ОСОБА_6 , не зможе здійснити дії, передбачені п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що запровадження на всій території України воєнного стану унеможливлює незаконний перетин державного кордону та виїзд до тимчасово окупованих територій, як на відсутність існування ризику переховування обвинуваченої, то колегія суддів вважає їх непереконливими, оскільки дані обставини не виключають можливості обвинуваченої ОСОБА_6 переховуватись в межах території України. До того ж, характер інкримінованого їй обвинувачення в сукупності з даними про особу та розвинутими і стабільними зв`язками із цивільним чоловіком в Криму та інкримінованими їй зв`язками із спецслужбами держави-агресора, є такими, що підтверджують високу ймовірність існування ризику переховування від суду та можливості вчинення обвинуваченою іншого кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції об`єктивно встановлено існування обставин, які виправдовують подальше тримання обвинуваченої ОСОБА_6 під вартою, оскільки прокурором доведено продовження існування ризиків, передбачених п.1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які на час розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченої підвартою жодним чином не зменшились і в сукупності з даними про її особу підтверджують на даному етапі провадження, потребу в подальшому триманні під вартою. Зважаючи на наведене, підстав вважати, що інший, менш суворий запобіжний захід, може забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України, колегія суддів не вбачає. Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника та обвинуваченої про відсутність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також твердження апелянтів про те, що прокурором не доведено існування ризиків, колегія суддів вважає безпідставними.

Посилання обвинуваченої на тривалість перебування під вартою не можуть бути безумовною підставою для зміни їй запобіжного заходу, оскільки вказана обставина, відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Щодо доводів захисника та обвинуваченої про необхідність визначення розміру застави, то колегія суддів зауважує, що продовжуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою щодо ОСОБА_6 суд першої інстанції, врахувавши підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, правильно прийняв рішення, не визначати обвинуваченій розмір застави, враховуючи положення ст. 183 КПК України, яка наділяє суд дискреційними повноваженнями щодо питання стосовно застави під час дії воєнного стану у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2 КК України.

Відтак, рішення суду першої інстанції прийнято на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, досліджено належним чином всі матеріали провадження та наведено в ухвалі мотиви, з яких прийнято відповідне рішення, а тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого і захисника в цій частині є безпідставними.

Будь - яких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегія суддів, не вбачає.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою, а не інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, як про це просять апелянти, має забезпечити виконання обвинуваченою процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 418, 422-1 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скаргиобвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника - адвоката ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 січня 2025 року, якоюпродовжено до 14 березня 2025 року включно застосований до ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави - без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________ _____________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4