Номер провадження: 11-сс/813/248/25
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

за участі:

представника власника майна ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000216, внесеного до ЄРДР 07 листопада 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України,-

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_8 та накладено арешт шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження та користування вказаним транспортним засобом власником та іншими особами на транспортний засіб, марки «Toyota», моделі «Previa», державний номерний знак української реєстрації « НОМЕР_1 », сірого кольору, 2001 року випуску, VIN код НОМЕР_2 ; ключ від автомобілю марки «Toyota», моделі «Previa», сірого кольору, 2001 року випуску, державний номерний знак української реєстрації « НОМЕР_1 », VIN код НОМЕР_2 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Toyota», моделі «Previa», сірого кольору, 2001 року випуску, державний номерний знак української реєстрації « НОМЕР_1 », VIN код НОМЕР_2 « НОМЕР_3 ».

Рішення слідчого судді мотивоване тим, що вилучене у ході огляду майно відповідає критеріям ч.1 ст.98 КПК України, оскільки вилучене майно могло зберегти на собі сліди вчинення зазначеного у клопотанні кримінального правопорушення, є всі підстави вважати, що могло бути об`єктом злочину, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді, представник власника майна ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 , подала апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвалу суду є незаконна, необґрунтована, невмотивована та такою, що підлягає скасуванню, з наступних підстав:

- вилучене майно під час обшуку не має жодного доказового значення у даному кримінальному провадженні, оскільки не містить у собі інформації, яка стосується предмету доказування щодо ймовірної фальсифікації договору комісії від 27.09.2024 року. Натомість, заявник ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є колишнім подружжям, які перебували у шлюбі з 18.09.2010 по 11.10.2016 роки. Арештований автомобіль перебував у володінні та користуванні ОСОБА_10 з 17.06.2008 року на підставі нотаріальної довіреності власника ОСОБА_11 , який у подальшому, перебуваючи у шлюбі із заявницею, формально перереєстрував автомобіль на її ім`я. Після розлучення подружжя 16.11.2016 року уклало договір про поділ майна подружжя, відповідно до якого арештований автомобіль відійшов ОСОБА_10 . У подальшому, 21.09.2019 року ОСОБА_9 видала нотаріально посвідчену довіреність на вказаний автомобіль, з правом управління та його відчуження;

- жодній особі не повідомлено про підозру в рамках вказаного кримінального провадження.

На підставі наведеного, апелянт просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвали, якою відмовити у задоволені клопотання про арешт майна.

Позиції учасників судового розгляду.

Прокурор Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_8 надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник власника майна ОСОБА_6 підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно ст. 131 КПК України засобом забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Положеннями ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Положення зазначеної вище норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст. 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ накладення арешту на майно має бути законним, переслідувати легітимну мету та пропорційним меті, яка переслідується, а не бути надмірним обтяженням для особи.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження серед іншого є те, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.

Під час апеляційного перегляду встановлено, що у провадженні СВ ВП № 4 ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області перебуває кримінальне провадження № 0000216 від 07.11.2024, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України.

Згідно клопотання прокурора, у власності гр. ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває автомобіль марки «Toyota», моделі «Previa», сірого кольору, 2001 року випуску, державний номерний знак української реєстрації « НОМЕР_4 », VIN код НОМЕР_2 , який зареєстровано за потерпілою 11.03.2015.

09.10.2024 потерпіла дізналася, що її автомобіль був переоформлений на іншу особу, а саме на гр. ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без її відома, при чому ніяких власних документів вона нікому не надавала.

Під час досудового розслідування встановлено, що 27.09.2024 укладено договір комісії між ТОВ «ПАССАЖ 2020» в особі ОСОБА_12 , з однієї сторони «комісіонер» та нібито ОСОБА_9 , з другої сторони «комітент». Відповідно до умов договору комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу марки «Toyota», моделі «Previa», сірого кольору, 2001 року випуску, державний номерний знак української реєстрації « НОМЕР_4 », VIN код НОМЕР_2 . Окрім того, між ТОВ «Пассаж 2020» в особі ОСОБА_12 з однієї сторони - «комісіонер» та нібито ОСОБА_9 з другої сторони - «комітент», складено акт технічного стану транспортного засобу або його складової частини транспортного засобу марки «Toyota», моделі «Previa», сірого кольору, 2001 року випуску, державний номерний знак української реєстрації « НОМЕР_4 », VIN код НОМЕР_2 .

08.10.2024 у Територіальному сервісному центрі № 5152 Регіонального сервісного центру МВС в Одеській області, за адресою: Одеська обл., Київське шосе, 27-А, транспортний засіб марки «Toyota», моделі «Previa», сірого кольору, 2001 року випуску, державний номерний знак української реєстрації « НОМЕР_4 », VIN код НОМЕР_2 , переоформлено на ОСОБА_7 . За результатами переоформлення транспортному засобу присвоєно державний реєстраційний номер « НОМЕР_1 ».

У ході досудового розслідування, 26.11.2024 року проведено огляд місця події за адресою: м. Одеса, вул. Чорноморського Козацтва, 24, де знаходився вищевказаний автомобіль марки «Toyota», моделі «Previa», сірого кольору, 2001 року випуску, державний номерний знак української реєстрації « НОМЕР_1 », VIN код НОМЕР_2 , ключ від вказаного автомобілю та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Toyota», моделі «Previa»в присутності громадянина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після чого вищевказаний автомобіль був доставлений на майданчик ВП №4 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області, за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, 170-А та опечатаний підписом дізнавача.

У подальшому, вищевказане майно було визнано речовим доказом та винесено відповідну постанову від 26.11.2024 року.

Враховуючи вказані обставини прокурор звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на вищезазначене майно, шляхом позбавлення права на відчуження, розпорядження і користування вказаним майном, з метою його збереження як речового доказу.

Слідчий суддя, мотивуючи необхідність накладення арешту на виявлене та вилучене майно послався на те, що вилучене майно могло зберегти на собі сліди вчинення зазначених у клопотанні кримінальних правопорушень, є всі підстави вважати, що могло бути об`єктом злочину, що в свою чергу свідчить про наявність необхідності в забезпеченні збереження вилученого майна.

Дійсно, приписами ч. 3 ст. 170 КПК України передбачено, що у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюється під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Водночас, колегія суддів також зауважує, що відповідно до ч. 10 ст. 172 КПК України не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Відповідно до положень ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Апеляційний суд звертає увагу, що позиція слідчого, прокурора щодо необхідності арешту майна має ґрунтуватись на відповідних доказах, на підставі яких в силу частини першої статті 84 КПК України слідчий суддя встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Згідно з вимогами ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отриманні у передбаченому КПК України порядку.

Положеннями частини першої статті 94 КПК України на слідчого суддю покладається обов`язок оцінки кожного доказу з точки зору, в тому числі допустимості, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, на стадії досудового розслідування не всі обставини, що підлягають з`ясуванню у кримінальному провадженні, можуть бути достовірно встановлені одразу ж, оскільки розслідування це процес пізнання обставин подій минулого, пов`язаний з пошуком, виявленням та фіксацією відповідних слідів злочинного діяння.

Системний аналіз норм КПК та практики ЄСПЛ дозволяє прийти до висновку, що КПК оперує поняттями, які відповідають декільком різним стандартам доказування (переконання) стандарт «обґрунтованої підозри», переконання (доведення) «поза розумним сумнівом» та стандарти «достатніх підстав (доказів)» тощо. Стандарти «достатніх підстав (доказів)» використовуються в широкому колі різноманітних ситуацій, що виникають в ході кримінального провадження, тому вони не є сталими, а залежать від конкретної ситуації, цілі прийняття тих чи інших рішень (вчинення дій) та їх правових наслідків. При цьому вони застосовуються як для прийняття процесуальних рішень слідчими суддями (судом) (статті 157, 163, частина 5 статті 234, 260 та інші статті КПК), так і слідчими, прокурорами (статті 134, 271, 276 КПК та інші).

Враховуючи встановлені по кримінальному провадженню обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що арештоване майно може мати доказове значення та є достатні підстави вважати, що його збереження необхідно для здійснення належного досудового розслідування кримінального провадження, оскільки, транспортний засіб та право на нього ймовірно є об`єктом кримінально-протиправних дій, у кримінальному провадженні, під час досудового розслідування за правовою кваліфікацією ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України. Натомість, арештований транспортний засіб не є безпосереднім знаряддям вчинення злочинів, тобто, не зберіг на собі сліди його вчинення, а в ухвалі слідчого судді не зазначено жодного обґрунтування, як незастосування арешту унеможливить використання його, як доказів у кримінальному провадженні.

Апеляційний суд акцентує увагу, що відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

З урахуванням того, що адвокат ОСОБА_6 до апеляційної скарги долучила документи, які підтверджують, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є колишнім подружжям, які після розлучення уклали договір про поділ майна подружжя, відповідно до якого транспортний засіб, марки «Toyota», моделі «Previa», державний номерний знак української реєстрації « НОМЕР_1 », сірого кольору, 2001 року випуску, VIN код НОМЕР_2 , відійшов ОСОБА_10 , та до моменту вилучення перебував у користуванні останнього, а під час досудового розслідування вказаного кримінально провадження необхідно встановити законність набуття права власності ОСОБА_7 на арештований автомобіль, а саме, перевірити ймовірну фальсифікації договору комісії від 27.09.2024 року, колегія суддів доходить переконання, що доводами прокурора про необхідність накладення арешту на вилучене майно із обов`язковою забороною користування ним, є необґрунтованими, оскільки, у цьому випадку заборона користування, є невиправданим обтяжливим способом арешту майна.

Апеляційний суд вважає, у даному випадку достатнім способом забезпечення буде арешт шляхом позбавлення права на відчуження вказаним майном власником або особою, яка здійснює його володіння, до скасування арешту у порядку встановленому КПК України, що дозволить не порушувати право власності особи та належним чином забезпечить виконання завдань кримінального провадження.

Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а ухвала слідчого судді скасуванню із постановленням нової ухвали.

Приписами п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Пункт 2 ч. 1 ст. 409 КПК України встановлює, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.

Керуючись ст.ст. 170, 174, 370, 376, 395, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_6 , яка діє в інтересах ОСОБА_7 ,- задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2025 року про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000216, внесеного до ЄРДР 07 листопада 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України,- скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора Київської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_8 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000216, внесеного до ЄРДР 07 листопада 2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 190 КК України, - задовольнити частково.

Накласти арешт на транспортний засіб, марки «Toyota», моделі «Previa», державний номерний знак української реєстрації « НОМЕР_1 », сірого кольору, 2001 року випуску, VIN код НОМЕР_2 ; ключ від автомобілю марки «Toyota», моделі «Previa», сірого кольору, 2001 року випуску, державний номерний знак української реєстрації « НОМЕР_1 », VIN код НОМЕР_2 ; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу «Toyota», моделі «Previa», сірого кольору, 2001 року випуску, державний номерний знак української реєстрації « НОМЕР_1 », VIN код НОМЕР_2 « НОМЕР_3 », шляхом позбавлення права на відчуження вказаного майна власником або особою, яка здійснює його володіння, до скасування арешту у порядку, встановленому КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3