Номер провадження: 11-сс/813/1826/24
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 17.10.2024 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000231 від 15.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України, -

установив

Зміст оскарженого судового рішення

оскарженою ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_6 про арешт майна та накладено арешт із забороною відчуження, розпорядження та користування будь-якими особами, на вилучений 15.10.2024 в ході санкціонованого обшуку автомобіль марки Volvo FH 12, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (минулий номер НОМЕР_2 ), який перебуває в користуванні ОСОБА_9 , та належить ОСОБА_8 .

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді, адвокат ОСОБА_7 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу, як таку, що є необґрунтованою.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, шо:

- відсутні правові підстави та достатні докази для задоволення клопотання та накладення арешту на майно, оскільки вилучені речі не мають жодного відношення до даного кримінального провадження;

- прокурор із клопотанням звернувся поза межами строку, визначеними КПК України.

На підставі цього, просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

Позиції учасників апеляційного провадження

Представник власника майна адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити ухвалу слідчого судді без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, перевіривши доводи викладені в апеляційній скарзі та дослідивши матеріали провадження за клопотанням прокурора, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною 2 зазначеної норми права встановлено, що метою накладення арешту на майно є:

1)збереження речових доказів;

2)спеціальної конфіскації;

3)конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4)відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Так, положеннями ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З матеріалів справи убачається, що слідчим управлінням ГУНП в Одеській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000231 від 15.02.2024, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що до СУ ГУНП в Одеській області надійшов рапорт з управління стратегічних розслідувань в Одеській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України про те, що невстановлені особи організували діяльність, пов`язану із незаконною вирубкою лісових насаджень у великих об`ємах, для подальшої реалізації деревини третім особам група осіб, в особливо великих розмірах здійснює незаконну виробку лісу на території Лісничівського лісництва Балтського лісового відділення філії "Південний лісовий офіс" ДП "Ліси України".

Згідно інформації, яка надійшла з УСР ГУНП в Одеській області ДСР НП України, до групи осіб, які причетні до незаконної порубки дерев можливо причетний ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 та має в користуванні автомобіль марки VolvoFH 12, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Так, 15.10.2024 в порядку ст. 236 КПК України, на підставі ухвали слідчого судді, проведено санкціонований обшук автомобіль марки VolvoFH 12, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який перебуває в користуванні ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак встановлено, що зазначений автомобіль перереєстрований за іншим номером, а саме: НОМЕР_1 , який перебуває у власності ОСОБА_8 , в ході якого вилучено: автомобіль марки VolvoFH 12, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (минулий номер НОМЕР_2 ), який перебуває в користуванні ОСОБА_9 .

15.10.2024 слідчим у даному кримінальному провадженні прийнято процесуальне рішення та в порядку ст. 110 КПК України винесено постанову про визнання вилученого майна речовим доказом.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності апеляційний погоджується з висновком слідчого судді про те, що відповідно до положень ст.170 КПК України майно, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину може бути арештоване на підставі рішення слідчого судді.

На переконання апеляційного суду, слідчий суддя дійшов до вірного висновку про те, що вилучений транспортний засіб VolvoFH 12, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 міг використовуватися для реалізації злочинної схеми, зокрема для перевезення незаконно зрубаних дерев а від так може бути безпосереднім засобом вчинення злочину та міг зберегти на собі його сліди, а також врахував фактичні обставини кримінального провадження, дані про необхідність призначення відповідних судових експертиз та з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження майна, яке відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, та визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні постановою слідчого, наклав арешт на вилучене майно .

Як пояснив прокурор ОСОБА_6 під час судового засідання апеляційного суду, вказаний автомобіль використовувався для незаконного перевезення деревини та є знаряддям злочину, а відтак відповідає категорії речових доказів, а отже потребує збереження, в цілях його подальшого дослідження.

Апеляційний суд наголошує, що питання про доцільність подальшого арешту на вилучене майно буде перевірено під час досудового розслідування на протязі нетривалого часу про що має бути постановлено відповідне процесуальне рішення, а власник/володілець цього майна, або його представник, вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна в порядку ст.174 КПК, у разі встановлення відсутності подальших підстав для арешту майна.

З огляду на фактичні обставини справи, які наразі встановленні органом досудового розслідування, слідчий суддя дійшов правильного висновку, що виявлене та вилучене майно, має доказове значення та є достатні підстави вважати, що його збереження необхідно для здійснення належного досудового розслідування вказаного кримінального провадження.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що обраний судом захід забезпечення кримінального провадження є тимчасовим, обумовлений метою проведення досудового розслідування, його межі у часі окреслені строками, які в свою чергу чітко регламентуються нормами ст. 219 КПК України.

Твердження адвоката ОСОБА_7 , що майно вилучено у третьої особи, не береться до уваги, оскільки, з огляду на положення ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке має ознаки речового доказу, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто є його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Як убачається із матеріалів справи, автомобіль марки VolvoFH 12, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , перебуває в користуванні ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який є підозрюваним у вказаному кримінальному провадженні.

Також встановлено, що зазначений автомобіль перереєстрований за іншим номером, а саме: НОМЕР_1 та перебуває у власності ОСОБА_8 , однак перебуває у користуванні ОСОБА_9 .

Захисник підозрюваного ОСОБА_10 адвокат ОСОБА_11 був обізнаний про розгляд справи, звернувся до слідчого судді із заявою про розгляд клопотання прокурора про арешт майна без його участі, та залишив вирішення даного питання на розсуд суду.

Апеляційний суд вважає слушними доводи апеляційної скарги про те, що слідчий суддя не прийняв до уваги, що власник та володілець майна є різними особами, розглянув клопотання без власника вилученого майна, та право на доступ до суду власника майна ОСОБА_8 дотримано під час забезпечення особистої участі її представника адвоката ОСОБА_7 при апеляційному перегляді.

Так із матеріалів справи вбачається, що обшук був проведений 15.10.2024 року, у цей же день слідчим винесено постанову про визнання вилученого майна речовим доказом.

Відповідно до ч.5 ст.171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено.

У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

15.10.2024 року прокурором складено клопотання про арешт вилученого майна та 17.10.2024 року протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду розподілено в провадження слідчого судді ОСОБА_1 .

Разом з тим на вказаному клопотанні відсутній штамп про його реєстрацію у Київському районному суді м. Одеси, стороною захисту на обгрунтування того, що воно було подане поза межами строку, передбаченого ч.5 ст.171 КПК України, доказів апеляційному суду не надано.

Таким чином, вказані доводи, на які покликається в апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , висновків слідчого судді щодо доцільності накладення арешту на майно не спростовують та не дають підстав для скасування ухвали слідчого судді.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження, що може перешкодити кримінальному провадженню, а слідчий суддя, в свою чергу, не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на майно.

Підстав сумніватися в співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження колегія суддів не вбачає. Обставини кримінального провадження на час прийняття рішення вимагали вжиття такого методу державного регулювання як накладення арешту.

Будь-яких негативних наслідків від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, колегією суддів не встановлено.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що арешт майна є тимчасовим заходом забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження, який в подальшому може бути скасований у визначеному законом порядку. У відповідності до вимог ст. 174 КПК України арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 174, 403, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 17.10.2024 року про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000231 від 15.02.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 246 КК України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4