Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

06 березня 2025 року м. Рівне

Справа № 564/3526/21

Провадження № 11-кп/4815/363/25

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисника-адвоката ОСОБА_6 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2025 року, якою продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою ОСОБА_5 , обвинуваченому у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, у кримінальному провадженні №0000300,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2025 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 , котрий народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Костопіль, запобіжний захід у виді тримання під вартою на 60 днів до 13 квітня 2025 року.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_6 просить скасувати вказане судове рішення та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

На обґрунтування цих вимог зазначив, що прокурором у клопотанні не наведено достатньо ризиків, які б виправдовували подальше перебування обвинуваченого ОСОБА_5 під вартою, а містить лише формальний характер. Також просить урахувати, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, суворо дотримується правил внутрішнього розпорядку перебування під вартою. Враховуючи, що потерпіла у даному кримінальному провадженні вже допитана, то вважає відсутнім ризик впливу на неї . Водночас послався на порушення працівниками поліції вимог закону при його затриманні, нанесенні тілесних ушкоджень для надання ним визнавальних показів. Просить урахувати тривалий час перебування ОСОБА_5 під вартою - з 11.11.2021, а отже порушення розумних строків перебування обвинуваченого під вартою, тоді як всі судові засідання зводяться виключно до розгляду клопотань про продовження обвинуваченому запобіжного заходу.

Заслухавши суддю-доповідача, думку захисника-адвоката ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_5 , які просили задовольнити апеляційну скаргу та обрати обвинуваченому запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, думку прокурора ОСОБА_4 , яка просила залишити оскаржувану ухвалу без змін, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно приписів ч.1 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.3 ст. 331 КПК суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у виді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, що узгоджується з вимогами ч.5 ст. 9 КПК.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч.1 ст. 183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст. 331 КПК, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Як вбачається з матеріалів цієї судової справи, у провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження №0000300 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.

Колегією встановлено, що 11 листопада 2021 року ОСОБА_5 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, строк дії якого в подальшому неодноразово продовжувався.

Зі змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що місцевий суд, обґрунтовуючи своє рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_5 , врахував тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого він обвинувачується, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винним, вік, стан здоров`я, а також зазначив про те, що обвинувачений не працює, суспільно корисною працею не займається, не одружений, утриманців не має.

Приписами ст.ст. 176, 178, 183 КПК визначено, що тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК.

Однак, під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 не були дотримані в повному обсязі.

Так, місцевий суд, продовживши обвинуваченому ОСОБА_5 найбільш суворий запобіжний захід, не з`ясував та не навів переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти заявленим прокурором ризикам переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків у цьому кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення.

При цьому, слід звернути увагу на позицію Європейського Суду з прав людини, які, згідно ч.2 ст. 8, ч.5 ст. 9 КПК, є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

В контексті п.3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду, в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст. 177 КПК.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.

На переконання колегії суддів, клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_5 містить формальний виклад обставин, а необхідність продовження обвинуваченому найбільш суворого виду запобіжного заходу мотивована лише тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_5 у разі визнання його винним, та вагомістю наявних доказів про вчинення ним інкримінованого злочину.

Однак, місцевий суд, погодившись з доводами сторони обвинувачення, викладеними у клопотанні, не оцінив у сукупності всіх обставин даного кримінального провадження, що є обов`язком суду згідно з приписами ст. 178 КПК.

Також колегія суддів наголошує на тому, що прокурором не було доведено, а місцевим судом не було встановлено переконливих обставин, які б беззаперечно стверджували, що з плином часу ризики переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, не зменшились та виправдовують подальше застосування до нього найбільш суворого виду запобіжного заходу.

Зокрема, ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом безпідставно продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 строк тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

При цьому, слід зауважити, що зміст оскаржуваної ухвали свідчить про те, що місцевим судом взагалі не розглядалась можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_5 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Разом з тим, колегія суддів враховує дані про особу обвинуваченого, який не має судимості, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, згідно з характеристикою, наданою ДУ «Рівненський слідчий ізолятор», характеризується загалом позитивно, дотримується правил внутрішнього розпорядку та режиму тримання, до адміністрації установи ставиться коректно, підтримує соціально-корисні зв`язки з рідними, згідно власної заяви займається суспільно-корисною працею зі створення належних санітарно-побутових умов і впорядкування території установи. Один раз був заохочений оголошено «Подяку», та один раз був притягнутий до дисциплінарної відповідальності.

Також в ході апеляційного розгляд було встановлено, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання, де проживав з родиною, та за цією адресою йому може бути обраний запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

За приписами ст. 181 КПК,домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби, може бути застосований до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі. Орган Національної поліції повинен негайно поставити на облік особу, щодо якої застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, і повідомити про це слідчому або суду, якщо запобіжний захід застосовано під час судового провадження. Працівники органу Національної поліції з метою контролю за поведінкою підозрюваного, обвинуваченого, який перебуває під домашнім арештом, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на неї зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Водночас, слід врахувати, що згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі «Бузаджі проти Республіки Молдова» домашній арешт, з урахуванням його ступеня та інтенсивності, вважається позбавленням волі за змістом статті 5 Конвенції.

Отже колегія суддів приходить висновку, що, з урахуванням обставин кримінального провадження та особи обвинуваченого, цілодобовий домашній арешт в умовах контролю з боку працівників правоохоронних органів, здатен запобігти заявленим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_5 .

Керуючись ст.ст. 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 13 лютого 2025 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою задовольнити частково.

Застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Заборонити ОСОБА_5 залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , цілодобово.

Покласти на обвинуваченого ОСОБА_5 обов`язки, передбачені ч.5 ст. 194 КПК, а саме:

- прибувати за кожною вимогою до суду;

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу суду;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт (паспорти) для виїзду за кордон, інші документи, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- утримуватись від спілкування з потерпілою та свідками у даному кримінальному провадженні;

- носити електронний засіб контролю.

Термін дії ухвали та визначених у ній обов`язків встановити до 13 квітня 2025.

Ухвалу про обрання запобіжного заходу у виді домашнього арешту передати для виконання у відділення поліції №2 Рівненського районного управління поліції (м.Костопіль) ГУНП в Рівненській області.

Звільнити негайно з-під варти ОСОБА_5 .

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2