УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2024 року

м. Київ

справа № 463/1074/24

провадження № 51 - 3357 ск 24

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянула касаційну скаргу представника потерпілого - адвоката ОСОБА_4 , подану в інтересах потерпілого ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного суду від

22 травня 2024 року, постановлену щодо засудженої ОСОБА_6 , і

встановила:

за вироком Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2024 року ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку

м. Львова, громадянку України, з середньою спеціальною освітою, не судиму, безробітну, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючу за адресою: АДРЕСА_2 , визнано винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, та призначено їй покарання у виді 60 годин громадських робіт.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 22 травня 2024 року апеляційну скаргу засудженої ОСОБА_6 задоволено, вирок Личаківського районного суду м. Львова від 12 лютого 2024 року щодо ОСОБА_6 змінений у частині призначеного покарання.

Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженою за ч. 1 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесят) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень. У решті вирок залишений без змін.

Відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, ОСОБА_6 04 лютого 2024 року приблизно о 15 годині 15 хвилин, перебуваючи на сходовій клітці між першим і другим поверхом в під`їзді будинку АДРЕСА_3 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин з потерпілим ОСОБА_5 , тримаючи лопату для прибирання снігу в руках, нанесла нею шість ударів в область правої кисті руки потерпілого ОСОБА_5 , внаслідок чого спричинила останньому тілесні ушкодження, які відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Дії обвинуваченої ОСОБА_6 кваліфіковано за ч. 1 ст. 125 КК України як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, яка подана адвокатом ОСОБА_4 в інтересах потерпілого ОСОБА_5 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість, скаржник просить скасувати постановлену ухвалу суду апеляційної інстанції та залишити в силі вирок суду першої інстанції. В обґрунтування зазначає, що апеляційний суд не дотримався вимог ст. 65, 67 КК України та неправильно застосував ст. 66 КК України. Безпідставно дійшов висновку про щире каяття засудженої, посилання на хворобу засудженої містить ознаки штучного створення обставин для уникнення більш тяжкого покарання, ніж передбачено законом, чим порушив ст. 50 КК України.

Мотиви Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину, за який її засудженого, та кваліфікація дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Зі змісту скарги адвоката ОСОБА_4 вбачається, що він, вказуючи на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої через м`якість, фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання, які пов`язані із дискреційними повноваженнями.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Разом із тим, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені статтями 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Загальні засади призначення покарання, визначені в ст. 65 КК України наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують чи обтяжують, відповідно до положень статей 66, 67 КК України.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Суд апеляційної інстанції, здійснивши перевірку вироку суду першої інстанції, своє рішення мотивував тим, що: обвинувальний акт щодо ОСОБА_6 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, був розглянутий у спрощеному провадженні, оскільки ОСОБА_6 подала заяву про беззаперечне визнання нею своєї винуватості у вчиненні даного кримінального проступку. Згідно поданої заяви обвинувачена не оспорювала фактичні обставини, вказала, що органом досудового розслідування такі встановлені в повному обсязі, свою вину у вчиненні вказаного кримінального проступку беззаперечно визнала в повному обсязі.

Отже, колегія суддів апеляційного суду пришла до висновку, що такі обставини свідчать про повне визнання обвинуваченої своєї вини у вчиненому, а також про активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, що визнано колегією суддів обставинами, які пом`якшують покарання.

До того ж під час апеляційного перегляду було встановлено, що засуджена має незадовільний стан здоров`я через важке гінекологічне захворювання, у зв`язку з чим потребує госпіталізації та довготривалого лікування, про що надала апеляційному суду медичну довідку (направлення на госпіталізацію) від

21 травня 2024 року.

Із матеріалів провадження за касаційною скаргою вбачається, що в ході апеляційного розгляду встановлено, що судом першої інстанції враховано відсутність обставин, що обтяжують покарання.

З урахуванням індивідуальних ознак вчиненого злочину, даних про особу ОСОБА_6 та обставин, що обтяжують та пом`якшують покарання, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про призначення покарання в межах санкції ч. 1 ст. 125 КК України, а саме у виді штрафу, та врахувала, що за таких умов буде досягнута, передбачена ст. 50 КК України, мета покарання.

На переконання колегії суддів Верховного Суду, таке покарання є співмірним характеру протиправних дій, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів та не сприймається як явно несправедливе внаслідок м`якості чи недостатнє для досягнення мети покарання.

Призначене апеляційним судом засудженій ОСОБА_6 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення її та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати його явно несправедливим колегія суддів не вбачає. Висновок суду про необхідність обрання засудженій саме такого покарання належно вмотивований.

Отже доводи касаційної скарги адвоката ОСОБА_4 , а також матеріали провадження за касаційною скаргою не містять даних про порушення судом апеляційної інстанції при розгляді кримінального провадження в частині призначення покарання норм кримінального процесуального закону, які ставили би під сумнів обґрунтованість прийнятого рішення.

Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

За таких обставин, підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.

Ураховуючи викладене та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого адвоката ОСОБА_4 , поданою в інтересах потерпілого ОСОБА_5 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 22 травня 2024 року, постановлену щодо засудженої ОСОБА_6 .

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3