УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2024 року

м. Київ

справа № 761/45152/23

провадження № 51 - 3574 ск 24

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінальногосуду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянула касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 , який приймав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 травня 2024 року, постановлену щодо ОСОБА_5 , і

встановила:

за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 24 січня

2024 року, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою:

АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1

ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України ухвалено:

- визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 357 КК України, та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить

510 (п`ятсот десять) гривень 00 копійок;

- визнати виним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, з урахуванням положень ч. 3 ст. 72 КК України, призначити, покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у виді позбавлення волі строком на 5 років та штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) гривень, який виконувати окремо.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнений від відбування покарання, якщо він протягом іспитового строку 3 роки не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вказаний вирок ухвалено із застосуванням положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 травня 2024 року зазначений вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

Вироком суду, відповідно до обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, ОСОБА_5 23 вересня 2023 року приблизно о 13 год 50 хв, перебуваючи поблизу магазину «Гастроном» по пров. Зеленого Клину, 8 у м. Києві, зустрів незнайомого йому раніше ОСОБА_6 , який перебував в стані алкогольного сп`яніння. У подальшому ОСОБА_6 надав ОСОБА_5 пластикову банківську картку АТ КБ «Приват Банк»

№ НОМЕР_1 , що видана на ім`я ОСОБА_6 , та відрізок паперу, на якому був записаний пін-код до цієї картки, для того, щоб ОСОБА_5 придбав собі пляшку води у магазині «Гастроном» по пров. Зеленого Клину, 8 у

м. Києві. Відразу після того у ОСОБА_5 виник умисел, направлений на привласнення офіційного документу, а саме вищевказаної пластикової банківської картки, вчинене з корисливих мотивів.

Реалізуючи свій умисел, 23 вересня 2023 року, приблизно о 14 год 05 хв, ОСОБА_5 , не вживаючи будь-яких заходів для повернення банківської картки ОСОБА_6 , усвідомлюючи те, що вона належить іншій особі та є офіційним документом, діючи умисно, з корисливим мотивом, привласнив пластикову банківську картку АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_1 , що видана на ім`я ОСОБА_6 , та є офіційним документом. Після чого, утримуючи вищевказаний офіційний документ при собі, місце вчинення кримінального правопорушення залишив та розпорядився привласненим документом на власний розсуд.

Реалізуючи свій умисел, 23 вересня 2023 року о 18 год 57 хв ОСОБА_5 , перебуваючи біля банкомату АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_2 , розташованому за адресою: м. Київ, вул. Павла Вірського, 6, шляхом використання банкомату банківської картки АТ КБ «Приват Банк» № НОМЕР_1 , що видана на ім`я ОСОБА_6 , та при проведенні транзакцій зі зняття з банківського рахунку готівкових грошових коштів у загальній сумі 8800 гривень, таємно викрав грошові кошти, чим завдав ОСОБА_6 майнової шкоди на суму 8800 гривень.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, доводи якої аналогічні доводам апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_5 та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи свої вимоги, вказує, що апеляційний суд не зважив на вимоги його апеляційної скарги, де він просив вирок суду першої інстанції скасувати та призначити ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 357 КК України у виді штрафу у розмірі 30 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить

510 гривень 00 копійок, за ч. 4 ст. 185 КК України - покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 70 КК України остаточне покарання за сукупністю злочинів визначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, у виді позбавлення волі строком на 5 років, у решті вирок залишити без змін.Однак, суд звільнив засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, що є неприпустимим. Суд належним чином не врахував тяжкість злочину, дані про особу засудженого, які, на його думку, не є достатніми для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень за обставин, установлених та перевірених місцевим судом у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, а також правильності кваліфікації діяння ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 185 КК України Верховний Суд не перевіряє, оскільки прокурор не оскаржує законності й обґрунтованості судових рішень у цій частині.

Стосовно тверджень прокурора про наявність підстав, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України, для скасування ухвали апеляційного суду, то вони, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними з огляду на таке.

Як визначено частинами 1, 2 ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно з положеннями ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують і обтяжують, згідно з положеннями статей 66, 67 КК України.

Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, який би ґрунтувався на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяв досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини й захистом інтересів держави та суспільства.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 75 КК України (у редакції Закону на час вчинення діяння), якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що встановлюють загальні засади та правила призначення покарання, звільнення від його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер кримінального правопорушення, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням усіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Як вбачається із вироку, суд першої інстанції, згідно з указаними нормами закону врахував: ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які віднесені до категорії кримінального проступку та тяжкого злочину, форму й ступінь вини, мотив вчинення кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_5 є раніше судимою особою, що він розкаявся у вчиненому, примирився з потерпілим ОСОБА_6 та відшкодував йому завдану шкоду, є інвалідом ІІ групи, має на утриманні важкохвору матір, яка потребує догляду, має постійне місце реєстрації та проживання, на обліку у лікаря-психіатра, лікаря-нарколога не перебуває. Обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 є щире каяття та добровільне відшкодування потерпілому завданої шкоди. Обставин, які б, обтяжували покарання ОСОБА_5 , судом не встановлено.

Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції, вказав, що призначене ОСОБА_5 покарання як за кожен злочин, так і за сукупністю злочинів, відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів, даним про особу останнього та буде достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Зважив також суд на тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, кількість епізодів злочинної діяльності та дані про особу винного, колегія суддів зробила висновок, що не вбачає законних підстав для призначення більш суворого з позбавленням волі покарання ОСОБА_5 .

Зазначені вище обставини, на думку колегії суддів Верховного Суду, переконливо свідчать, що суд апеляційної інстанцій, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, які аналогічні доводам касаційної скарги, дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі з застосуванням положень 75 КК України та звільнено останнього від відбування призначеного основного покарання у виді 5 (п`ять) років позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки з покладенням на нього обов`язків відповідно до ч.1 ст. 76 КК України, оскільки саме такий вид покарання є необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень іншими особами.

Наведені в ухвалі апеляційного суду висновки про правильність застосування районним судом до засудженого положень ст. 75 КК України є належним чином умотивованими і не суперечать законодавчим приписам та принципам, закладеним у нормах кримінального закону, щодо мети покарання.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі прокурора доводи не спростовують правильності висновків, викладених у судових рішеннях, і не містять вагомих аргументів, що свідчили б про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідність призначеного місцевим судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Ураховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

постановила:

відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 , який приймав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 травня

2024 року, постановлену щодо ОСОБА_5 .

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3