Справа № 755/1246/22
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"07" листопада 2024 р. Дніпровський районний суд міста Києва (далі - Суд)

у складі головуючої судді ОСОБА_1 одноособово,

за участю

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18 листопада 2021 року за № 0004044, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Шебелінка Харківської області, громадянин України, з повною загальною середньою освітою, не працює, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого частиною четвертою статті 358 Кримінального Кодексу (далі - КК) України,

у с т а н о в и в :

Судом визнано доведеним, що 18 листопада 2021 року приблизно о 00 год. 05 хв. ОСОБА_5 , керуючи транспортним засобом марки «Skoda Kamia», д.н.з. НОМЕР_1 , рухався проїжджою частиною по вул. Андрія Малишка в м. Києві та поруч з будинком АДРЕСА_3 , де його було зупинено інспекторами УПП в м. Києві ДПП України.

Надалі, співробітники УПП у м. Києві ДПП України, відповідно до п.п. 2.1 «а» та 2.4 Правил дорожнього руху України, висловили вимогу пред`явити для перевірки водійське посвідчення, однак, у цей момент, у ОСОБА_6 виник злочинний умисел, направлений на використання завідомо підробленого посвідчення водія Грузії серії НОМЕР_2 , виданого на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з його особистою фотокарткою, в якому зазначено, що останній має право на керування транспортними засобами категоріями: «А, В, С, D, E».

Реалізуючи свій умисел, спрямований на використання підробленого документа, а саме підробленого посвідчення водія на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_2 , останній пред`явив працівникам УПП у м. Києві ДПП України дане посвідчення водія.

Водночас, після ознайомлення з наданим ОСОБА_5 . водійським посвідчення на його ім`я, працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 було виявлено ознаки підробки посвідчення водія серії НОМЕР_2 (під час візуального огляду), а згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві від 24 листопада 2021 року встановлено, що, відповідно до облікових даних Єдиного державного реєстру МВС, станом на 23 листопада 2021 року інформація про видачу посвідчення водія ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серії НОМЕР_2 в ЄДР МВС відсутня.

Вказаних висновків Суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ККС ВС від 28 березня 2019 року у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

Так, обвинувачений ОСОБА_5 вказав, що, на даний момент, не має чинного посвідчення водія.

В 2010 році отримав посвідчення категорій "В" і "С" у м. Харків.

У 2020 році, в м. Києві, його позбавили права керування транспортним засобом строком на один рік за ст. 130 КпАП України.

На момент позбавлення посвідчення не вилучили, тому воно залишалося на руках.

У 2020 році після позбавлення права керування замовив нове посвідчення водія через Інтернет.

Посвідчення було замовлено через сайт, доступний у Грузії, за умовами передоплати 200-300 грн і надання фото та копії паспорта.

Через три тижні було відправлено посвідчення водія службою доставки « ІНФОРМАЦІЯ_5 ».

При цьому, обвинувачений не пам`ятає місце відправлення. Однак, заявляє, що на момент замовлення не усвідомлював недійсності посвідчення. На сайті не було попередження про можливу недійсність документа.

Використовував це посвідчення для ідентифікації приблизно п`ять разів (зокрема, під час перевірок за перевищення швидкості). Тому, стверджує, що був впевнений у дійсності документа і не мав підстав сумніватися. За ці роки не звертався до органів Грузії щодо підтвердження або перевірки замовленого посвідчення водія.

Разом з тим, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення в їх системному зв`язку, судовим слідством встановлено наступне.

Згідно протоколу огляду місця події від 18 листопада 2021 року старший дізнавач ВД Дніпровського УП ОСОБА_8 провів вказану слідчу дію за адресою: АДРЕСА_4 . Під час її здійснення обвинувачений пред`явив посвідчення водія держави Грузія, що видане на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , серії НОМЕР_2 .

Це посвідчення обвинувачений пред`явив добровільно у присутності понятих ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС у м. Києві від 24 листопада 2021 року встановлено, що, відповідно до облікових даних Єдиного державного реєстру МВС, станом на 23 листопада 2021 року інформація про видачу посвідчення водія ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серії НОМЕР_2 в ЄДР МВС відсутня.

Відповідно до висновку експерта від 13 грудня 2021 року № СЕ-19/111-21/57930-ДД: 1. Бланк посвідчення водія із серійним номером НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , не відповідає за способами друку та спеціальними елементами захисту аналогічним бланкам документів, що знаходяться в офіційному обігу на території країни виробника республіки Грузія. 2,3. Ознак внесення зміни до первинного змісту бланка посвідчення водія із серійним номером НОМЕР_2 на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , шляхом підчищення, дописки, додрукування не виявлено.

Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 того ж Кодексу.

У тому числі такі висновки слідують саме з сукупності досліджених доказів судом, в т.ч. сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку, у т.ч. з лінії поведінки обвинуваченого.

При формуванні такого підходу Суд враховує, що в постанові від 07 грудня 2020 року в справі №728/578/19 Верховний Суд вказав, що чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності непрямих (стосовно конкретного факту) доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку, у т.ч. в розрізі пояснень самого обвинуваченого.

ОСОБА_5 у ході допиту в суді, у порядку ст. 351 КПК, прямо вказав мету вчинку придбання посвідчення - «… для того, щоб їздити …» (звукопис допиту). Зауважив, що системно пред`являв це посвідчення (покликався на 5 разів).

Твердження про те, що він не знав, що документ є підробленим і не мав умислу на використання підробленого документа, суперечать встановленим судом фактичним обставинам кримінального провадження та описаній ним же самим його лінії поведінки в таких ситуаціях.

Адже, до цієї події він постійно пред`являв це посвідчення водія. Возив його з собою, зберігаючи разом з документами на авто та надаючи їх разом.

Відповідно до чинного законодавства України ТЗ можна керувати лише за умови наявності посвідчення водія відповідної категорії. Обвинуваченому були відомі дані правила, позаяк щонайменше він отримував посвідчення водія в України, до моменту позбавлення права керування, у порядку КУпАП. Тому використовуючи попередньо замовлене (у спосіб заповнення даних про себе і все, без будь-якого проходження процедури перевірки знать ПДР) посвідчення грузинського зразка у мережі Інтернет не міг не усвідомлювати факту його невідповідності критеріям офіційного та дійсного.

При цьому, як вказує ВС у постанові від 20 жовтня 2020 року в справі №444/2115/17 наявність чи відсутність у поліцейського підстав для пред`явлення вимоги, що входить у межі його повноважень, не може братися до уваги при вирішенні питання щодо наявності чи відсутності складу певного порушення у діях особи. Відповідно підстави та причини зупинки не можуть ключовими.Особа має виконати вимогу працівника поліції, яка, очевидно, входить до кола його повноважень, навіть, якщо особа, виходячи зі своєї оцінки ситуації, вважає таку вимогу безпідставною. Ба більше, необхідність виконання наявна, навіть якщо в подальшому виявиться, що ця вимога ґрунтувалася на неправильній оцінці ситуації поліцейським і не мала достатніх підстав.

Також Суд, аналізуючи дотримання в цілому порядку визначеного КПК, зауважує, що Верховний Суд у постанові від 20 березня 2018 року в справі №753/11828/13-к вказав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), ? це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. постанову Верховного суду України від 16 березня 2017 року у справі №671/463/15-к).

У цій справі підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, бо не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.

При формуванні такого підходу Суд ураховує те, що постановою від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

У постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к Верховний Суд вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, указав, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. … суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим, але ці обставини у даній справі судом не установлені.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року у справі №756/10060/17 вказала, що імперативною законодавчою забороною використовувати результати процесуальних дій як докази охоплюються випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України), а цих порушень у справі не виявлено.

Про ці обставини у справі не йдеться, а тому не є виявленими порушення вимог ст. 87 КПК України.

Зокрема, щодо питання повноважень дізнавачів та прокурорів, з огляду на сумніви захисту щодо дійсних дат підписання постанов про відповідні групи, то Суд зауважує, про таке.

Щодо дізнавачів, то, у ключі доказів, на котрі Суд покликається, як на підґрунтя своїх висновків, з`ясовано, що ОМП проведено 18 листопада 2021 року (з 01:30 по 01: 36 год.) до внесення даних в ЄРДР (внесено о 13:06 год.), як те і передбачено ст. 214 КПК, а тому на цей період не могло йтися про наявність групи дізнавачів, адже вона формується у межах кримінального провадження у якому дані внесені в ЄРДР.

Щодо висновку експерта, то саме дослідження призначено на підставі постанови дізнавача ОСОБА_11 від 18 листопада 2021 року (підпис наявний).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року у справі №756/10060/17 вказала, що у випадку призначення експертизи слідчим, який не входить до складу визначеної у кримінальному провадженні слідчої групи суд, вирішуючи питання про допустимість даних висновку експерта як доказів, повинен у межах доводів сторін перевірити, чи призвів спосіб призначення експертизи до порушення тих чи інших прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України.

В цій справі, спосіб призначення експертизи не призвів до цитованих ВПВС наслідків. Тому, не може йтися про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Апріорі, вказуючи ці аргументи, захист жодним чином не зазначив, які саме й чиї права і свободи було порушено і в чому це виражалося.

Постанови дізнавача ОСОБА_12 від 19 листопада 2021 року та 11 січня 2022 року про визнання речових доказів, наявні у справі в оригіналах та містять відповідні підписи.

Щодо цього ж питання, у відношенні постанови про визначення групи прокурорів та часових умов і порядку підпису інших (вказаних у клопотанні ОСОБА_4 від 23 червня 2022 року та не описаних вище у вироку) матеріалів (документів), то параграф ІІ глави 4 КПК України (ст. 91-94) визначає обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні; обов`язок їх доказування; порядок збирання доказів та їх оцінки.

Зміст положень кримінального процесуального закону, зокрема ч. 1 ст. 92, ст. 84 КПК, дає достатні підстави для висновку про те, що справжність підпису на процесуальних рішеннях, так само як і будь-якого іншого учасника кримінального провадження на процесуальному документі, що подається від його імені, не відноситься до предмета доказування. Компетентий суб`єкт, котрий приняв відповідне процесуальне рішення не тільки не повинен доказувати належність йому підпису на своєму процесуальному рішенні, зокрема, постанові про створення групи слідчих, він взагалі позбавлений такої можливості.

Якщо припустити зворотнє, то судовий процес у значній мірі можна спрямувати на дослідження справжності підписів учасників кримінального провадження на процесуальних документах, з якими вони звертаються до суду, що ускладнить або унеможливить розгляд кримінальної справи по суті та суперечить завданням кримінального провадження, передбаченим ст. 2 КПК України.

Понад це, Суд зауважує, що, навіть, якщо погодитись з аргументами захисту, то все одно не можна ігнорувати наявні у справі фактичні дані, адже в постанові від 11 квітня 2019 року в справі №642/5974/13-к Верховний Суд вказав, що встановлення судом недопустимості доказів або порушень вимог процесуального закону під час збирання доказів не може повністю спростовувати фактів, які в них зафіксовано.

При кваліфікації дій обвинуваченого, Суд враховує, що Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі № 761/37225/20).

В цьому випадку слід урахувати, щодо у постанові ККС ВС від 18 січня 2024 року у справі № 715/2635/22 вказується, що згідно із ч. 4 ст. 358 КК України відповідальність настає за використання завідомо підробленого документа, що може бути вчинене одним із двох способів: 1) пред`явлення документа; 2) подання документа. При пред`явленні документа особа, видаючи підробку за справжній документ, знайомить з його змістом інших осіб. Підроблений документ залишається у володінні винного. Використання завідомо підробленого документа є закінченим злочином з моменту, коли документ пред`явлено винною особою, незалежно від того, чи вдалося їй досягти поставленої мети.

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ВС забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

Реалізація цього завдання відбувається, зокрема, шляхом здійснення правосуддя, під час якого Верховний Суд у своїх рішеннях висловлює правову позицію щодо правозастосування, орієнтуючи в такий спосіб судову практику на однакове застосування норм права (див. п. 28 постанови ВС від 25 травня 2023 року в справі № 457/885/22).

У даному кримінальному провадженні чітко встановлено, що обвинувачений пред`явив завідомо підроблене водійське посвідчення, тобто використав його, що повністю відповідає складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Згідно примітки до ст. 358 КК під офіційним документом у цій статті слід розуміти документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи - докази у правозастосовчій діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм та містять передбачені законом реквізити.

Отже, у підсумку, з огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, Суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 358 КК України, як вчинення умисних дій направлених на використання завідомо підробного документа.

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, Суд, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, в частині правової кваліфікації дій не вбачає. Однак слушним є виключити з обвинувачення вказівки на те, що в описаній ситуації обвинувачений «порушив правила дорожнього руху України», внаслідок чого, поруч з будинком АДРЕСА_3 , тобто щодо причин зупинки, та інформацію про «складання адміністративного протоколу» та «розгляду адміністративної справи».

Вказане обумовлено тим, що на підтвердження цих обставин певних доказів сторона обвинувачення не надавала. Подані прокурором судові рішення про притягнення обвинуваченого до адміністративної відповідальності стосуються інших обставин. Працівники УПП для допиту в суді, у якості свідків, не прибули.

Така дія (виключення) не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого, як і не спростовує факту пред`явлення ним завідомо підробного посвідчення водія поліцейським.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує таке:

- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання;

- те, що, згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами;

- за ч. 2 ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

Окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину (див. те ж рішення КС України, п. 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 липня 2020 року в справі № 1-42/2004).

Даний принцип (індивідуалізації юридичної відповідальності) має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди (див. рішення Конституційного Суду України від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року).

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022).

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

Так, обставин, що пом`якшують покарання, відповідно до ст. 66 КК, не установлено.

Обставин, що обтяжують покарання, з числа передбачених ст. 67 КК, не з`ясовано.

Також, Суд враховує дані про особу обвинуваченого (див. вступну частину вироку) те, що він на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має постійне місце реєстрації та проживання, стан здоров`я, спосіб життя, характеристики, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає мінімально прийнятні соціальні зв`язки; позицію сторони обвинувачення щодо необхідної міри покарання; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 358 КК України у виді штрафу.

Дане покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винної адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі №161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання.

У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання, в цій ситуації, в ключі характеристик особи, характеру вчинюваного кримінального правопорушення, Суд сприймає, як діяння, яке б указувало на не можливість досягнення мети регламентованої ст. 50, 65 КК.

Долю процесуальних витрат вирішено згідно ч. 2 ст. 124 КПК України.

Питання речових доказів вирішено згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 368-371, 373-374, 376 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною четвертою статті 358 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень в доход держави.

Стягнути з ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_3 від 20 травня 2009 року виданий Барівським РВ ГУМВС України в Харківській області) на користь держави процесуальні витрати на проведення експертизи у розмірі 1 201, 34 грн.

Речові докази: бланк посвідчення водія серії НОМЕР_2 - знищити.

Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд міста Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я ОСОБА_13