КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

15 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретарів судового засідання - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0000514 за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 та прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_10 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 рокущодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з середньою освітою, працюючого, розлученого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України,

за участю сторін провадження:

прокурора - ОСОБА_11 ,

захисника - ОСОБА_9

та обвинуваченого - ОСОБА_8 ,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та засуджено до покарання у виді 1 року позбавлення волі.

Цим же вироком, суд частково задовольнив цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 та стягнув з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 суму моральної шкоди у розмірі 30 000 грн., а також вирішив питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, суд визнав доведеним, що 20 січня 2019 року близько 15 годин 55 хвилин, біля будинку АДРЕСА_2 , у ОСОБА_8 під час конфлікту з ОСОБА_12 та ОСОБА_13 виник злочинний умисел на нанесення тілесних ушкоджень.

Реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій і свідомо допускаючи їх наслідки, з мотивів раптового виниклого особистого неприязного відношення, ОСОБА_8 дістав предмет, схожий на пристрій для відстрілу боєприпасів, споряджених гумовими кулями травматичної дії, та перебуваючи вже біля будинку АДРЕСА_2 , умисно зробив постріл, влучивши у ОСОБА_12 та заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді непроникаючого вогнепального поранення живота, а внаслідок влучення кулі, потерпілий ОСОБА_12 упав на асфальт, отримавши при цьому тілесне ушкодження у вигляді закритої травми правої кисті, яке за ступенем тяжкості відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу; непроникаюче вогнепальне поранення живота, що відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20.09.2021 року стосовно ОСОБА_8 , засудженого за ч. 1 ст. 122 КК України скасувати, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України та призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає про те, що вирок суду є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Зокрема, як вважає прокурор, оскаржуваний вирок є незаконним, невмотивованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам та не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, оскільки вказаним доказам була надана невірна правова оцінка. Суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а також невірно застосував закон України про кримінальну відповідальність.

На думку сторони обвинувачення, суд належним чином не обґрунтував, чому він не знайшов підстав для кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 296 КК України, оскільки не прийняв до уваги не тільки показання свідків, а й самі фактичні обставини скоєння кримінального правопорушення, які вказують на те, що дії обвинуваченого вчиненні з хуліганських мотивів.

Натомість, як вважає прокурор, під час судового розгляду судом не встановлений мотив ОСОБА_8 на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а саме на завдання середньої тяжкості тілесного ушкодження.

Зважаючи на це, на думку прокурора, органом досудового розслідування дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковані за ч. 4 ст. 296 КК України, оскільки судом не прийнято до уваги та не надано належної правової оцінки діям обвинуваченого, який об`єктом своїх хуліганський дій обрав місцевість, що знаходиться в 5 метрах від 1-го під`їзду будинку АДРЕСА_3 , де в той час перебували сторонні особи, це свідчить про те, що місцевість вчинення даного злочину є громадським місцем, що призвело до грубого порушення громадського порядку та тимчасового порушення нормальної діяльності організації.

Крім того, як зазначається у скарзі прокурора, судом першої інстанції не враховано мотивів ОСОБА_8 , який вчинив цей злочин з явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, а саме нахабним поводженням, поєднаним з насильством, вчиненим із застосуванням заздалегідь підготовленого для нанесення тілесних ушкоджень предмета, що спричинило тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_14 .

Також, судом першої інстанції проігноровані показання свідків та потерпілого, які зазначали про те, що ОСОБА_8 і ОСОБА_14 не були знайомі раніше, тобто не мали неприязних стосунків та той факт, що незадовго до скоєння кримінального правопорушення обвинувачений, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , голосно нецензурно виражався в бік ОСОБА_15 та наносив при цьому удари по обличчю та тулубу.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_8 - адвокат ОСОБА_9 також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20.09.2021 року стосовно ОСОБА_8 , та закрити кримінальне провадження.

Щодо обставин, які відбувались, апелянт зазначає про те, що в діях його підзахисного ОСОБА_8 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки диспозиція цієї статті вказує на умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження. Отже, виходячи з цього обвинувачений повинен був, враховуючи обставини, які зазначені у вироку суду, бажати настання наслідків у вигляді перелому саме безіменного пальця потерпілого. Разом з тим, апелянт зазначає, що показання самого потерпілого говорять про те, що він отримав перелом безіменного пальця внаслідок падіння, нібито після пострілу. Звертає увагу захисник і на те, що потерпілий отримав перелом пальця від падіння, а не від активних дій обвинуваченого.

Зокрема, апелянт вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_8 стверджує, що потерпілий ОСОБА_12 та свідок ОСОБА_13 наздогнавши його за будинком, накинулися на нього та почали бити руками та ногами, тому обвинувачений зробив один постріл, прикриваючись від цього побиття і не бачив куди саме він влучив.

Сторона захисту вважає, якщо обвинуваченому наносили тілесні ушкодження і потерпілий ОСОБА_12 і свідок ОСОБА_13 , то перелом безіменного пальця міг утворитися від нанесення цих ударів самим потерпілим і будь-який умисел на заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень взагалі відсутній.

Вказує апелянт і на те, що на стадії досудового розслідування та під час розгляду судового провадження обвинувачений ОСОБА_8 наполягав на тому, що він захищався від протиправних та агресивних дій потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 , які супроводжувалися побиттям, внаслідок чого він отримав тілесні ушкодження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, подану останнім та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; пояснення прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг сторін кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає задоволенню, а апеляційна скарга прокурора у кримінальному провадженні не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Між тим, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року, відповідно до якого ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, не може бути визнано законним та обґрунтованим, з огляду на таке.

По-перше, незважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, суд першої інстанції, надаючи правову оцінку дослідженим під час судового розгляду доказам, з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року за № 288/1158/16-к (провадження № 13-28кс19), дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії ОСОБА_8 не можуть кваліфікуватись, як хуліганство, оскільки як дослівно зазначив Верховний Суд: «…Безпосереднім об`єктом кримінально-правової охорони за статтею 296 КК є громадський порядок, тобто суспільні відносини, що сформовані внаслідок дії правових норм, а також моральних-етичних засад, звичаїв, традицій та інших позаюридичних чинників і полягає в дотриманні усталених правил співжиття.

Підтримання громадського порядку є одним із важливих чинників захисту честі, гідності, здоров`я, безпеки громадян, їх спокійного відпочинку та безперешкодної праці, втілення інших природних, соціальних і культурних прав членів людської спільноти.

Кримінально каране хуліганство з об`єктивної сторони полягає в посяганні на ці правоохоронювані цінності, що супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Таке посягання, як правило, здійснюється у людних або громадських місцях, зазвичай з ініціативи правопорушника, супроводжується нецензурною лайкою та/або фізичним насильством, пошкодженням майна і призводить до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.

За зовнішніми ознаками хуліганство певним чином схоже на ряд інших злочинів, зокрема на ті з них, що посягають на здоров`я, честь і гідність людини, її майно. Критеріями розмежування цих діянь є насамперед об`єкт посягання, що визначає правову природу та суспільну небезпечність кожного з них, і мотив як ознака суб`єктивної сторони злочин.

Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони хуліганства є мотив явної неповаги до суспільства. Домінування у свідомості винного такого внутрішнього спонукання і відсутність особистого мотиву посягання на потерпілого є головним критерієм відмежування хуліганства як злочину проти громадського порядку та моральності від злочинів проти особи…».

Таким чином, для правової кваліфікації дій особи за ст. 296 КК України, обов`язковим є поєднання ознак об`єктивної сторони цього злочину у виді грубого порушення громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, і суб`єктивної сторони, зокрема, мотиву явної неповаги до суспільства.

Між тим, як зазначено в оскаржуваному вироку, відповідно до фактичних обставин цієї справи, встановлених на підставі безпосередньо сприйнятих судом доказів, потерпілий ОСОБА_12 та свідок ОСОБА_13 підійшли до обвинуваченого ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_15 з метою захистити жінку від протиправних дій обвинуваченого, щоб припинити конфлікт, який, на їх думку, між ними відбувався. Потім виник раптовий конфлікт між обвинуваченим, свідком та потерпілим. Коли ОСОБА_8 намагався залишити місце події, то ОСОБА_12 повідомив, що вони викликали працівників поліції та просили його залишитись. У цей час, ОСОБА_8 не тільки почав втікати, а й демонструвати пістолет, який у нього був із собою. ОСОБА_8 намагався втекти, а потерпілий та свідок побігли за ним з метою затримання, під час якого ОСОБА_8 зробив постріл та заподіяв потерпілому тілесні ушкодження. Фактично, обстановка й обставини подій, динаміка їх розвитку й об'єктивні ознаки насильницької поведінки обвинуваченого свідчать про те, що вона виникла раптово через сварку у відповідь на агресивні дії потерпілого та свідка, прагненням помститися їм та не дати його затримати, а не бажанням протиставити себе суспільству і продемонструвати зневагу до загальноприйнятих норм і правил поведінки.

При цьому, суд першої інстанції послався у вироку на те, що на даний час у провадженні Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві перебуває кримінальне провадження, за фактом побиття ОСОБА_8 20 січня 2019 року по АДРЕСА_2 .

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у діях ОСОБА_8 відсутній мотив явної неповаги до суспільства, що є обов'язковою юридичною ознакою злочину, передбаченого ст. 296 ККУкраїни.

По-друге, незважаючи на вищенаведене, колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції щодо перекваліфікації скоєного ОСОБА_8 з ч. 4 ст. 296 на ч. 1 ст. 122 КК України, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до диспозиції ч. 1 ст. 122 КК України, вказаною нормою закону встановлена кримінальна відповідальність за умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

Як вбачається зі змісту наведеного в оскаржуваному вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_8 , реалізуючи свій злочинний на нанесення тілесних ушкоджень, перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , дістав предмет, схожий на пристрій для відстрілу боєприпасів, споряджених гумовими кулями травматичної дії, умисно зробив постріл, влучивши у ОСОБА_12 та заподіявши йому тілесні ушкодження у вигляді непроникаючого вогнепального поранення живота. Крім того, внаслідок влучення кулі, потерпілий ОСОБА_12 упав на асфальт, отримавши при цьому тілесне ушкодження у вигляді закритої травми правої кисті.

Відповідно до висновку судово-медичного експерта № 042-351-2019 від 21 лютого 2019 року, виявлене у потерпілого ОСОБА_12 непроникаюче вогнепальне поранення живота відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а закрита травма правої кисті - до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я на строк понад 21 добу.

Тобто, за вказаних обставин, суд першої інстанції не мав жодних правових підстав для висновку про те, що ОСОБА_8 спричинив потерпілому ОСОБА_12 умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, оскільки від безпосередніх дій обвинуваченого, внаслідок пострілу з травматичного пістолета, потерпілий отримав лише непроникаюче вогнепальне поранення живота, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а не до тілесного ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Що ж стосується закритої травми правої кисті, яку потерпілий отримав у результаті падіння на асфальт, як зазначено у вироку суду, внаслідок влучення кулі, то вона не давала суду першої інстанції підстав для кваліфікації дій ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України, оскільки, незважаючи на ступінь тяжкості вказаного тілесного ушкодження, встановленого висновком судово-медичного експерта, матеріали кримінального провадження не містять, а у вироку суду не наведено будь-яких доказів на підтвердження умислу обвинуваченого на спричинення потерпілому умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження від пострілу з травматичного пістолету в живіт, а тим більше в результаті падіння останнього на асфальт від такого пострілу.

Крім того, навіть якщо припустити, що ОСОБА_8 спричинив потерпілому ОСОБА_12 закриту травму правої кисті через необережність (кримінально протиправну самовпевненість чи кримінально протиправну недбалість), колегія суддів не вбачає достатніх правових підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого на ст. 128 КК України, як необережне середньої тяжкості тілесне ушкодження, так само, як і для перекваліфікації його дій на ч. 2 ст. 125 цього Кодексу, в частині умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілого ОСОБА_12 , внаслідок непроникаючого вогнепального поранення живота, оскільки під час апеляційного розгляду не було встановлено будь-яких даних, які б дозволили спростувати показання ОСОБА_8 про те, що він здійснив один неприцільний постріл з наявного у нього травматичного пістолета не з метою спричинення потерпілому будь-яких тілесних ушкоджень, а з метою свого самозахисту та припинення свого побиття з боку потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_13 , які наздогнали його, збили з ніг та почали наносити удари.

Тобто, як вважає колегія суддів, ОСОБА_16 фактично діяв у стані необхідної оборони, оскільки він застосував наявний у нього травматичний пістолет з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 36 КК України, кожна особа має право на необхідну оборону незалежно від можливості уникнути суспільно небезпечного посягання або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади.

Про перевищення меж необхідної оборони в даному випадку мова не йдеться, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 36 КК України, таким перевищенням визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Крім перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених у статтях 118 та 124 цього Кодексу.

При цьому, колегія суддів дійшла такого висновку виходячи з того, що конфлікт, який виник між ОСОБА_16 та ОСОБА_17 приблизно о 15:55 год. 20.01.2019 біля будинку АДРЕСА_2 , в який втрутилися перехожі ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , всупереч твердженням сторони обвинувачення, не носив характеру грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, оскільки він відбувався між особами, які перебували у цивільному шлюбі на ґрунті особистих взаємовідносин та не супроводжувався особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, що, крім обвинуваченого та свідка ОСОБА_15 , частково підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 , а тому у втручанні ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у цей конфлікт не було ніякої об`єктивної необхідності.

Більш того, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 показала, що при переході вул. Тампере, вона підвернула хвору ногу та сіла на бордюр. В неї сильно боліла нога, а тому вона плакала та кричала. ОСОБА_8 намагався її підняти, але вона не могла встати на ногу, у зв`язку з чим у неї розпочалася істерика. Щоб привести її у нормальний стан, ОСОБА_8 дав їй ляпас по обличчю. Вона продовжувала плакала, але ні у кого допомоги не просила та ні на кого, в тому числі ОСОБА_8 , не скаржилася. На її думку, ці події бачили свідок ОСОБА_13 та потерпілий ОСОБА_12 , коли підійшли до них та запропонували допомогу. При цьому, вказані чоловіки першими несподівано почали наносити удари ОСОБА_8 , який на них не нападав, а лише захищався. Згодом ОСОБА_8 дістав травматичний пістолет з метою їх налякати, щоб вони зупинили свої дії. Побачивши зброю, чоловіки спочатку встали у ступорі, а потім сказали ОСОБА_8 , щоб він викинув зброю. У цей час, вона ОСОБА_15 , криком відволікла увагу чоловіків, а ОСОБА_8 сховав зброю та втік. Чоловіки побігли за ним, забігли за будинок, куди повернув ОСОБА_8 . Вона сиділа на тому ж місці, коли почула постріл, і вже через деякий час побачила, як чоловіки тягнули ОСОБА_8 до того місця, де вона сиділа. Лице у ОСОБА_8 було розбите, око запливше.

Той факт, що у ОСОБА_8 після бійки з ОСОБА_13 та ОСОБА_12 були тілесні ушкодження на обличчі підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків співробітники патрульної поліції ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , які прибули за викликом на місце пригоди та заперечували застосування до ОСОБА_8 будь-якої фізичної сили. Крім цього, вказані свідки підтвердили той факт, що потерпілий та свідок також були з ознаками алкогольного сп`яніння.

Факт виявлення у ОСОБА_8 ЗЧМТ, струсу головного мозку, забою верхнього грудного відділу, після подій, які мали місце 20 січня 2019 року підтверджується також відповідними довідками медичних установ, які були досліджені під судового розгляду.

Таким чином, колегія суддів не має будь-яких підстав сумніватися у достовірності наведених вище доказів, які в сукупності дають підстави для висновку про те, що ОСОБА_8 не тільки не порушував громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю, пов`язаного з опором громадянам, які припиняли хуліганські дії, із застосуванням предмета, спеціально пристосованого для нанесення тілесних ушкоджень, а й не мав умислу на спричинення потерпілому ОСОБА_12 будь-яких тілесних ушкоджень з мотивів раптового виниклого особистого неприязного відношення, як зазначено у вироку суду, оскільки фактично, як встановив суд апеляційної інстанції, ОСОБА_8 реалізував своє право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання з боку ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які неправильно оцінили конфліктну ситуацію, яка виникла між ОСОБА_15 і ОСОБА_8 та безпідставно застосували до останнього фізичне насильство з метою уявного, а не реального припинення хуліганських дій обвинуваченого, який таких дій, як це встановив і суд першої інстанції, не вчиняв.

Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги захисника обвинуваченого про наявність достатніх підстав для скасування оскаржуваного вироку щодо ОСОБА_8 та закриття кримінального провадження щодо нього у зв`язку з відсутністю в його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого, як ч. 4 ст. 296, так і ч. 1 ст. 122 КК України.

Підставою для такого висновку, є сукупність наявних у справі доказів, які були наведені у вироку, але не отримали належної правової оцінки з точки зору їх достатності та взаємозв'язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Відповідно до вимог ст. 417 КПК України, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, суд апеляційної інстанції скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.

За таких обставин, за наслідками розгляду поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_10 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 - задовольнити; вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_8 , - скасувати, а кримінальне провадження № 0000514 від 20 січня 2019 року за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, - закрити, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Окрім цього, приймаючи до уваги те, що вирок суду щодо ОСОБА_8 підлягає скасуванню, а кримінальне провадження щодо нього, - закриттю, колегія суддів вважає за необхідне прийняти рішення щодо речових доказів по справі та відшкодування процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експерта, у відповідності до вимог, передбачених ст.ст. 100, 124 КПК України, а також залишити без задоволення цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 284, 376, 404, 405, 407, 409, 417, 418 та 419 КПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні - прокурора Дніпровської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 20 вересня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_8 , - скасувати, акримінальне провадження № 0000514 від 20 січня 2019 року за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, - закрити, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Речові докази по справі: пістолет «ПМР», ХК УВ № 4468 з магазином, повернути ОСОБА_8 , а протирку каналу ствола, предмет схожий на ніж, три стріляні гільзи, чотири патрони в демонтованому стані, гумову кулю чорного кольору та первинні упаковки, які поміщені в полімерний пакет для речових доказів «Експертої служби МВС України» № 0010701, які згідно квитанції № 014454, передано на зберігання у камеру схову речових доказів Дніпровського УП ГУНП у м. Києві, - знищити.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Процесуальні витрати за проведення судової експертизи зброї № 8-5/84 від 01 лютого 2019 року у сумі 2288 (дві тисячі двісті вісімдесят вісім) гривен віднести на рахунок держави.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: _____________ _____________ _____________

( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 755/4443/19

Номер провадження : 11-кп/824/600/2024

Категорія: ч. 1 ст. 122 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_21

Доповідач - суддя ОСОБА_1