ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 642/8007/21 Номер провадження 11-кп/814/2017/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника обвинуваченогоОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 05 вересня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Цією ухвалою в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000518, задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави строком на 60 днів, а саме до 03 листопада 2024 року, обвинуваченому

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю РФ, проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 .

Приймаючи таке рішення, місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого й свідків, учинити інше кримінальне правопорушення, обставини й тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, визначене за його вчинення покарання, особу обвинуваченого, неналежну процесуальну поведінку останнього та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти вказаним вище ризикам.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про продовження зазначеного вище запобіжного заходу без визначення розміру застави ОСОБА_8 , який обвинувачується у вчиненні злочину з погрозою застосування насильства.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 05 вересня 2024 року та застосувати йому більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленням волі. Свої вимоги мотивує тим, що місцевим судом було порушено його право на захист, так як: він у цьому кримінальному провадженні заявив клопотання про відвід захиснику ОСОБА_9 від здійснення його захисту, яке за ухвалою місцевого суду було задоволено, однак всупереч викладеному та ст.54 КПК України адвокат ОСОБА_9 брав участь у наступних судових засіданнях, у тому числі 05 вересня 2024 року в ході вирішення питання про продовження йому (обвинуваченому) запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою; суд першої інстанції не надав йому можливості залучити нового захисника відповідно до ч.1 ст.48 КПК України.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченого та його захисника на підтримку апеляційної скарги, заперечення прокурора проти апеляційної скарги, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційної скарги та дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст.177, 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому, наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

За приписами ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відовідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

За змістом ст.199 КПК України, розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе й виправдане.

Ризиком же в контексті кримінального провадження є певна обґрунтована ступінь ймовірності того, що обвинувачений вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України відкритого викрадення чужого майна (грабежу) повторно, поєднаного з погрозою застосування насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Суд першої інстанції оцінив у сукупності обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, передбачені ст.ст.177, 183, 197, 199 та 331 КПК України, та продовжив ОСОБА_8 зазначений запобіжний захід.

Сама ж необхідність застосування обвинуваченому запобіжного заходу в апеляційній скарзі не оспорюється.

Разом з цим, під час вирішення клопотання прокурора місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачений може: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого й свідків, учинити інше кримінальне правопорушення, врахувавши обставини й тяжкість інкримінованого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, що відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 4 до 6 років, особу й процесуальну поведінку обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності, оголошувався в розшук, не працює, не має законного джерела доходу.

Так, відповідно до ст.178 КПК України, враховуючи доведеність ряду таких, що не змінились і не зменшились ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_8 умисного тяжкого злочину проти власності із погрозою застосування насильства до потерпілого після неодноразових попередніх притягнень до кримінальної відповідальності за корисливі злочини, що має високий ступінь суспільної небезпеки, дані про особу обвинуваченого та його поведінку в їх сукупності, на думку колегії суддів, лише такий запобіжний захід як тримання під вартою здатен забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 , запобігти вказаним вище ризикам і це виключає можливість обрання останньому більш м`якого запобіжного заходу, про що йдеться в апеляційній скарзі.

Пунктом 1 ч.4 ст.183 КПК України передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені ст.ст.177 та 178 КПК України, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із погрозою застосування насильства.

ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину із застосуванням насильства.

З огляду на викладене вище та враховуючи встановлені судом ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, наведені вище обставини, передбачені ст.178 КПК України, то невизначення судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали розміру застави обвинуваченому є правильним.

Також позбавлені підстав наведені ОСОБА_8 у апеляційній скарзі доводи щодо порушення його права на захист.

Положеннями ст.81 КПК України врегульовано порядок вирішення питання про відвід захисника та відповідно до них це питання вирішується в нарадчій кімнаті вмотивованою ухвалою судді (суду).

Перевіркою матеріалів провадження, витребуваних судом апеляційної інстанції в місцевого суду даних і відомостей в офіційній системі "Електронний Суд" установлено, що 29 лютого 2024 року обвинувачений заявив про відмову від захисника ОСОБА_9 , який на той час здійснював його захист на підставі договору про надання правової допомоги, зазначивши, що в нього досягнута угода про його захист іншим адвокатом. Цього ж дня місцевий суд задовольнив клопотання ОСОБА_8 та відклав розгляд справи на 01 березня 2024 року.

01 березня 2024 року судом оголошено розшук обвинуваченого, який не з`явився в судове засідання.

17 травня 2024 року на підставі ухвали суду обвинуваченого затримано та доставлено в Ленінський районний суд м. Харків для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. При цьому, ОСОБА_8 не було самостійно залучено захисника, про що він зазначав у попередньому судовому засіданні, та заявлено клопотання з приводу призначення йому захисника.

17 травня 2024 року місцевим судом доручено Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Луганській та Харківській областях призначити захисника для здійснення захисту ОСОБА_8 і цього дня зі Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги до місцевого суду надійшло доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги обвинуваченому адвокатом ОСОБА_9 у цьому кримінальному провадженні, що не суперечить приписам КПК України.

Відводів за своїм змістом ОСОБА_8 захиснику не заявляв, відповідно вони й не розглядались місцевим судом, що додатково підтверджується відсутністю в названому кримінальному провадженні постановлених у порядку ст.81 КПК України судових рішень щодо відводу чи відмови у відводі захисника ОСОБА_9 .

Окрім того, із зафіксованого технічними засобами перебігу судового провадження в місцевому суді встановлено, що 05 вересня 2024 року в судовому засіданні, в ході якого, зокрема, розглядалось клопотання прокурора про продовження ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, обвинувачений не відмовлявся від послуг адвоката ОСОБА_9 , який є професійним адвокатом з відповідним фахом, не зазначав щодо здійснення неефективного захисту адвокатом ОСОБА_9 , на якість його юридичних послуг не скаржився. У судовому засіданні ОСОБА_8 та адвокат ОСОБА_9 зазначали про безпідставність клопотання прокурора та просили застосувати обвинуваченому запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, що свідчить про узгодженість їх правової позиції.

До того ж, в апеляційній скарзі обвинувачений також виклав апеляційну вимогу про застосування йому запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою.

Водночас колегія суддів наголошує, що ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового засідання бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних і достатніх можливостей із використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, для здійснення захисту й отримання правової допомоги. Подальша незгода обвинуваченого зі здісненням його захисту певним авдокатом не свідчить про неефективність захисту.

Разом з тим, будь-яких об`єктивних даних, які би підтверджували факт неналежного виконання захисником ОСОБА_9 професійних обов`язків адвоката в цьому провадженні, що призвело або могло би призвести до обмеження прав обвинуваченого, передбачених ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.59 Конституції України, ст.20, ч.ч.3, 4 ст.42 КПК України, не встановлено.

Апеляційний суд ураховує тривалий термін перебування під вартою ОСОБА_8 , проте судовий розгляд до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою наразі неможливо завершити, а застосування інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого й запобігти встановленим вище ризикам.

Між тим, колегія суддів, з огляду на положення ст.28, ч.1 ст.318 КПК України й ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод уважає за необхідне звернути увагу місцевого суду на дотримання розумних строків розгляду цього кримінального провадження та вжиття заходів щодо дотримання наведених вище вимог міжнародного й національного законодавства.

Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної ухвали, не знайшли свого підтвердження, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376, 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Полтава від 05 вересня 2024 року щодо ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4