Справа № 201/9191/24
Провадження № 1-кп/201/923/2024
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2024 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі головуючого судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження №0001964 від 03.06.2024 року по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, який має середньо-спеціальну освіту, одружений, працює в ТОВ «Епіцентр» на посаді помічника оператора, на утриманні перебуває дитина ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), пенсіонер по інвалідності, особа з інвалідністю ІІІ групи, зареєстрований і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_4

обвинувачений ОСОБА_3

захисник ОСОБА_5

потерпіла ОСОБА_6

представник потерпілої ОСОБА_7

ВСТАНОВИВ:

1.Обставини, які встановлені судом

Приблизно о 20 годині 50 хвилин 02.06.2024 водій ОСОБА_3 , керуючи технічно справним автомобілем «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_8 , рухався по вул. Набережній Перемоги з боку вул. 6-ї Стрілкової дивізії в напрямку вул. Космічної Соборного району міста Дніпра, де під час руху почав виконувати маневр розвороту ліворуч для подальшого руху в протилежному напрямку.

Під час руху ОСОБА_3 , грубо порушуючи Правила безпеки дорожнього руху України, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки і її змінам, перед виконанням маневру розвороту ліворуч поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку не переконався, що це буде безпечно і він своїми діями не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виконуючи маневр розвороту ліворуч не надав дорогу зустрічному транспортному засобу - мотоциклу «Kawasaki Ninja ZX 6R», без державної реєстрації, під керуванням водія ОСОБА_6 , в результаті чого в районі електроопори АДРЕСА_2 виїхав на смугу руху мотоцикла, де відбулося зіткнення.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди водію мотоцикла «Kawasaki Ninja ZX 6R», без державної реєстрації, ОСОБА_6 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритої внутрішньо-черевної травми, розриву правого яєчника, внушньо-черевного крововиливу (150 мл крові), закритого переломо-вивиху правої променевої кістки в нижній третині, закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку 1 ступеню, субарахноїдального крововиливу, рваних ран обох кистей, обох колінних суглобів, лівої кисті, забій-розтягнення зв`язкового апарату хребта, що відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя.

Порушення Правил безпеки дорожнього руху України виражається в тому, що водій ОСОБА_3 , керуючи технічно справним транспортним засобом - автомобілем «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_1 , не виконав вимоги п.п. 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України, невиконання яких знаходиться у причинному зв`язку з наслідками, що настали :

- п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

- п.10.4 «Водій, що виконує поворот ліворуч або розворот поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, а при виконанні цих маневрів не з крайнього лівого положення на проїзній частині і попутним транспортним засобам. Водій, що виконує поворот ліворуч, повинен дати дорогу попутним транспортним засобам, які рухаються попереду нього і виконують розворот».

Дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

2.Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_3 визнав свою вину у вчиненні злочину повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, вибачився перед потерпілою, під час досудового розслідування відшкодував їй 30 000 грн на її лікування, а під час судового розгляду відшкодував їй 400 000 грн моральної шкоди. Цивільний позов в частині відшкодування моральної шкоди визнав повністю, зазначив, що у найближчий час готовий додатково відшкодувати різницю в сумі 100 000 грн. Просив суд його суворо не карати, а застосувати норми ст. 75 КК України та не позбавляти водійського посвідчення, оскільки його робота пов`язана із керуванням транспортного засобу.

3.Позиція потерпілої

Потерпіла просила суд суворо ОСОБА_3 не карати, залишити його на волі і не позбавляти водійського посвідчення, щоб він, працюючи, зміг їй відшкодувати залишок заявленої моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

4. Докази, які були досліджені судом

Прокурор надав усне клопотання про розгляд справи у скороченому провадженні, на підставі частини 3 ст. 349 КПК України, проти якого учасники не заперечували.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, а також те, що обвинувачений не оспорює всі обставини справи, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумніву в добровільності та істинності його позиції немає. Сторонам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, суд обмежився допитом обвинуваченого, дослідив документи, які характеризують особу обвинуваченого та документи, які підтверджують процесуальні витрати.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими, суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

5.Висновок суду про винуватість обвинуваченого

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що дії ОСОБА_3 кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли тяжке тілесне ушкодження, вірно.

6.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд

Загальні положення

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудний у розумінні ст. 19 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому, згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного, та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, а також вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен (…) при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Суд, середіншого, враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15рп/2004 у справі № 1-33/2004.

Відповідно до ст. 3 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право на життя, свободу та особистунедоторканність. Згідно з положеннями ст. 6 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права та ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на життя є невід`ємним правом людини, яке охороняється законом. Зазначені положення міжнародних правових стандартів мають універсальний характер і відображені в Конституції України. Зокрема, у ст. 3 Конституції України закріплено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя, а обов`язок держави - захищати життя людини. Формою державного захисту життя та особистої недоторканності людини є встановлення кримінальної відповідальності за злочини проти життя і здоров`я.

Обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання

Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, яка міститься у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 629/847/15-к, щире каяття - це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування завданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Обставинами, які, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшують покарання обвинуваченому, суд визнає щире каяття, оскільки він критично оцінив вчинений ним злочин, своєю поведінкою під час досудового розслідування та судового провадження прагнув зменшити негативні наслідки своєї протиправної поведінки, що проявилось в осуді вчиненого, активному сприянні розкриттю кримінального правопорушення, вибаченні перед потерпілою.

Також суд відносить до обставини, яка пом`якшує покарання, добровільне часткове відшкодування моральної шкоди в розмірі 400 000 грн, сума якої є дуже значною, та 30 000 грн на лікування.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання - не встановлено.

Призначення покарання

При визначенні виду та міри покарання, яке слід застосувати відносно обвинуваченого, суд враховує характер та ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який, виходячи з положень ч. 5 ст. 12 КК України, є тяжким злочином, однак вчинений з необережності, його соціальне та матеріальне становище, стан його здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, рівень культури та освіти, позитивні характеристики з місця проживання і роботи, сімейний стан, інвалідність, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, критичне ставлення обвинуваченого до вчиненого ним діяння, щире каяття та добровільне відшкодування шкоди.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого, даних про особу обвинуваченого, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів є покарання у виді позбавлення волі.

Застосування положень ст. 75 КК України

Разом з тим, згідно ст. 75 КК України якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003№ 7«Про практику призначення судами кримінального покарання» вказано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом, в тому числі і менш суворого покарання особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

З огляду на зазначені обставини які підлягають обов`язковому врахуванню, думки прокурора, який в судових дебатах просив призначити покарання у виді позбавлення волі із застосуванням вимог ст. 75 КК України, підтриманого потерпілою, враховуючи характер та ступінь тяжкості скоєного обвинуваченим злочину, який, виходячи з положень ч. 5 ст. 12 КК України, є тяжким злочином, однак вчинений з необережності, його соціальне та матеріальне становище, стан його здоров`я, стать та вік, неперебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра, рівень культури та освіти, позитивні характеристики з місця проживання і роботи, сімейний стан, інвалідність, наявність на утриманні неповнолітньої дитини, критичне ставлення обвинуваченого до вчиненого ним діяння, щире каяття та добровільне відшкодування шкод, суд приходить до висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, а тому вважає, що обвинуваченого слід звільнити від відбування покарання з випробуванням згідно ст. 75 КК України з покладенням на нього обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

Додаткове покарання

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, суд приходить до висновку про недоцільність застосування до винного вказаного додаткового покарання з наступних підстав.

Санкцією ч. 2 ст. 286 КК України передбачене додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Тобто призначення додаткового покарання обвинуваченому у виді позбавлення права керувати транспортним засобом є правом, а не обов`язком суду.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпекидорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК, необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

При цьому суд звертає увагу на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року (справа № 752/8309/16-к, провадження № 51-284км18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року (справа № 682/956/17, провадження № 13-31кс19), за якою думка потерпілого може враховуватись судом при призначенні покарання в сукупності з іншими обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, однак не є вирішальною, і не має над ними пріоритету.

Так, суд враховує думку потерпілої про призначення ОСОБА_3 покарання без застосування позбавлення права керування транспортними засобами, з огляду на те, ОСОБА_3 відшкодував їй моральну шкоду в значному розмірі, а також те, що водійське посвідчення йому необхідне для роботи, для утримання своєї родини та неповнолітньої дитини, а також для відшкодування залишку моральної шкоди.

Тому, з урахуванням того, що посвідчення водія ОСОБА_3 відкрито на всі категорії транспортних засобів, думки потерпілої, яка просила суд не позбавляти його права керування транспортними засобами, щоб він зміг їй відшкодувати 100 000 грн моральної шкоди, наявності на утриманні у ОСОБА_3 неповнолітньої дитини, родини, офіційного працевлаштування, пов`язаного із керуванням транспортними засобами, інвалідності, статусу пенсіонера, вчинення необережного злочину вперше, не в стані алкогольного сп`яніння, - всі ці обставини є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, а отже суд вважає за недоцільне застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, що буде відповідати його правам та інтересам, а також інтересам його родини, дитини та потерпілої.

Призначене покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Призначаючи обвинуваченому зазначене вище покарання, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого і перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів, що відповідає його особі та є достатнім для досягнення передбачених ч. 2 ст. 50 КК України цілей покарання.

Підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання суд не вбачає.

7.Вирішення цивільного позову

Потерпілою ОСОБА_6 заявлений цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_3 та ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, в якому вона просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 500 000 грн, а з ПрАТ СК «ПЗУ Україна» матеріальну шкоду в розмірі 588 852 грн.

Ухвалою від 17.10.2024 цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 до обвинуваченого ОСОБА_3 та ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, - прийнято до розгляду.

Визнано цивільним позивачем потерпілу ОСОБА_6 , а ОСОБА_3 і ПрАТ СК «ПЗУ Україна» - цивільними відповідачами у даному кримінальному провадженні.

23.10.2024 ОСОБА_3 відшкодував потерпілій ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 400 000 грн.

Про стягнення з нього різниці моральної шкоди в сумі 100 000 в судовому засіданні він не заперечив.

23.10.2024 представник цивільного позивача потерпілої ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_7 заявив клопотання про залишення цивільного позову в частині відшкодування матеріальної шкоди без розгляду, підтримане потерпілою.

23.10.2024 позовну заяву ОСОБА_6 до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» в частині стягнення на її користь матеріальної шкоди в сумі 588 852 грн - залишено без розгляду.

Отже предметом вирішення цивільного позову є вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди в розмірі 500 000 грн.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, який суд згідно ст. 129 КПК України має вирішити.

За змістом ч.ч.1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Між тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, згідно яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з п.3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Оскільки такий спосіб захисту цивільних прав, як компенсація моральної (немайнової) шкоди, не повинен стати засобом безпідставного збагачення потерпілої особи, розмір присудженої до відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен вести до збагачення потерпілого за рахунок винного.

У суду не виникає сумніву, що діями обвинуваченого потерпілій завдано моральної шкоди, яка виразилась в тому, що вона перенесла сильний фізичний біль та страждання, було порушено звичайний для неї уклад життя і життєві зв`язки, на теперішній час. Отримані травми не дають потерпілій можливості виконувати на належному рівні її роботу, викликають душевні страждання.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги потерпілої про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням викладеного, з огляду на відшкодування потерпілій 400 000 грн із заявлених нею 500 000 грн, суд вважає доведеним вимоги потерпілої про відшкодування їй моральної шкоди в залишку, а саме 100 000 грн.

8.Вирішення питання про долю речових доказів

Доля речових доказів підлягає вирішенню в порядку, передбаченому статтею 100 КПК України.

9.Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Клопотань про застосування запобіжного заходу не надходило, а тому враховуючи вимоги ст. ст. 131, 132, 177, 178 КПК України і призначене судом покарання, суд не вбачає підстав для його застосування.

Загальний розмір витрат на залучення експертів для проведення експертиз складає 9844 грн. 64 коп, які підлягають стягненню з обвинуваченого.

Керуючисьст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до положень ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням строком на 2 (два) роки.

На підставі п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця свого проживання, роботи, а також періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави (КБК 24060300) витрати на проведення експертиз в розмірі 9844,64 грн.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Запобіжний захід не застосовувався.

Речові докази:

- автомобіль «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який поставлено на майданчик тимчасового тримання за адресою: АДРЕСА_3 - після набрання вироком законної сили повернути його власнику ОСОБА_8 або її уповноваженому представнику, повністю скасувавши арешт, накладений ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2024 року на вказаний автомобіль (справа № 932/4884/24, пр. № 1-кс/932/1583/24);

- мотоцикл «Kawasaki Ninja ZX 6R», без державної реєстрації,який поставлено на майданчик тимчасового тримання за адресою: АДРЕСА_3 - після набрання вироком законної сили повернути його власнику ОСОБА_10 або його уповноваженому представнику, повністю скасувавши арешт, накладений ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2024 року на вказаний мотоцикл (справа № 932/4884/24, пр. № 1-кс/932/1584/24);

- два оптичні диски з відеозаписом з камер відеоспостереження залишити при матеріалах кримінального провадження (а.п. 90, 137).

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1