Справа № 367/3583/24
Провадження по справі № 1-кп/367/741/2024
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2024 року м. Ірпінь

Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

секретаря - ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

з боку обвинувачення - прокурора ОСОБА_3 ,

з боку захисту - обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Ірпінського міського суду Київської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000810 від 01.11.2022 року, за обвинуваченням,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Узин Білоцерківського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

В С Т А Н О В И В:

1.Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним.

Гранатометник 3 відділення охорони 3 взводу охорони роти охорони військової частини НОМЕР_1 солдат ОСОБА_4 , у порушення ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 11, 16, 28, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 2, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, ст. ст. 1-3, 6, 23, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», діючи умисно, з метою тимчасового незаконного ухилення від виконання обов`язків військової служби, без дозволу відповідних командирів (начальників) та за відсутності поважних причин, в умовах воєнного стану, 14.10.2022 самовільно залишив місце служби - збірний пункт військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби, до моменту його з`явлення об 11 год 00 хв 07.02.2023 до Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері центрального регіону ( АДРЕСА_3 ).

Таким чином, самовільно залишив місце служби без поважних причин тривалістю понад один місяць військовослужбовець (крім строкової служби) ОСОБА_4 в умовах воєнного стану, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 407 КК України.

2.Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Відповідно до ст.ст. 17, 65, 68 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України.

Статтями 4, 6 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України передбачено, що повсякденне життя і службова діяльність військовослужбовців регулюються Конституцією України, законами України, цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами. Внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-XII від 06.12.1991 та ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» № 389-VIII від 12.05.2015 воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території України ведено воєнний стан із 05 год 30 хв 24.02.2022, який діє до цього часу.

Відповідно до ч. 5 ст. 407 КК України в редакції Закону №2617-VIII від 22.11.2018, що діяв на час вчинення кримінального правопорушення, встановлено кримінальну відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах воєнного стану або в бойовій обстановці, вчинене особами, зазначеними в частинах першій або другій цієї статті.

Так ч.2 ст. 407 КК України в редакції Закону №2617-VIII від 22.11.2018, що діяв на час вчинення кримінального правопорушення, встановлено кримінальну відповідальність за самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем (крім строкової служби), а також нез`явлення його вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад десять діб, але не більше місяця, або хоч і менше десяти діб, але більше трьох діб, вчинені повторного протягом року.

3.Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав повністю, показавши, що з 25.02.2022 року проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 на посаді водія першого стрілецького відділення третього стрілецького взводу третьої стрілецької роти. Надалі, згідно з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 23.08.2022 був переведений до військової частини НОМЕР_1 . У подальшому, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.08.2022 його було призначеного на посаду гранатометника 3 відділення охорони 3 взводу охорони роти охорони зазначеної військової частини. 14.10.2022 самовільно залишив місце служби - збірний пункт військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 ), з частиною не зв`язувався , номер телефону не змінював, , після чого проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з проходженням військової служби (працював не офіційно), до 07.02.2023 - коли з`явився до Київської спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері центрального регіону. Свій вчинок пояснив не готовністю до передислокації, зазначив, що залишив військову частину не думаючи про наслідки, планував в подальшому повернутись до служби, наразі до військової служби не повернувся, у вчиненому розкаявся, засуджує свій вчинок.

Покази обвинуваченого ОСОБА_4 є послідовними, логічними, за своїм змістом відповідають викладеним вище обставинам вчинення кримінального правопорушення, і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин

З`ясувавши думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та порядок їх дослідження, визнавши недоцільним дослідження доказів стосовно усіх фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, враховуючи, що сторонами провадження не оспорюються доведеність вини обвинуваченого та кваліфікація його дій, з`ясувавши правильне розуміння сторонами кримінального провадження змісту цих обставин, за відсутності сумнівів у добровільності та істинності їх позиції, роз`яснивши їм, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорювалися.

Надавши юридичну оцінку діям обвинуваченого, суд вважає, що його дії слід кваліфікувати за ч.5 ст. 407 КК України як самовільне залишення місця служби без поважних причин військовослужбовцем (крім строкової служби), вчинене в умовах воєнного стану.

За встановлених обставин суд вважає, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 407 КК України, доведена повністю, вона ніким не оспорюється.

4.Мотиви зміни обвинувачення.

Підстав для зміни обвинувачення чи визнання частини обвинувачення необґрунтованою судом не встановлено.

5. Позиції сторін та інших учасників судового провадження.

Прокурор в судовому засіданні вказав на доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України. Просив призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. Як на обставину, яка пом`якшує покарання, послався на щире каяття обвинуваченого.

Обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав повністю, розкаявся у вчиненому. Просив пом`якшити покарання та врахувати, що з початком повномаштабного вторгнення 25.02.2024 року добровільно був мобілізований на службу до військової частини НОМЕР_2 .

6. Мотиви призначення покарання.

Відповідно до ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно ст.4 КК України злочинність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

При цьому суд зазначає, що інкриміноване обвинуваченому кримінальне правопорушення було вчинене до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року № 2839-IХ, яким були внесені відповідні зміни до КК України, в тому числі й до ч.1 ст.75 КК України та визначені обмеження щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 429 КК України, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці. Так, положення ч.2 ст.5 КК України визначають, що закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Тобто, оскільки зміни до ч.1 ст.5 КК України були внесенні з 27 січня 2023 року, які погіршують становище особи,тому не можуть бути застосовані та не мають зворотної дії в часі.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти, згідно з частиною першою статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Так, згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

За правилами ч. 1 ст. 65 КК України при обранні виду та міри покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Так, призначаючи покарання ОСОБА_4 , суд у відповідності до ст. 65 КК України враховує:

- ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів;

- особу обвинуваченого. Оцінюючи особу обвинуваченого, суд зважує на роз`яснення, що містяться в абзаці 3 пункту 3 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до якого, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Так, обвинувачений має офіційне місце реєстрації та проживання, неодружений, раніше не судимий, за місцем служби характеризується негативно, неповнолітніх дітей та/або батьків похилого віку на утриманні не має, за даними наявної документації на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, що свідчить про його осудність;

- вирішуючи питання про наявність у кримінальному провадженні обставин, що пом`якшують покарання відповідно до ст. 66 КК України, суд зважує на роз`яснення, що містяться у пункті 4 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду, відповідно до якого, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому, таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують покарання.

Згідно ст. 66 КК України обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого за вчинення злочину, передбаченого ч.4 ст. 185 КК України, суд визнає «щире каяття» з огляду на таке.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим. Повне визнання особою своєї вини у вчиненні злочину обґрунтовується тим, що така особа заслуговує поблажливого ставлення до себе, оскільки вона щиро каючись у вчиненні злочину, викладає всі обставини вчиненого, що сприяє встановленню істини по справі, тобто розкриттю злочину.

Судом було встановлено, що обвинувачений, висловивши самозасудження своєї кримінально караної поведінки та зазначивши про готовність нести кримінальну відповідальність, винуватість у вчиненні злочину визнав повністю та під час допиту в суді зазначив, що шкодує про свій вчинок і розкаюється, що свідчить про наявність у кримінальному провадженні обставини, що пом`якшує покарання, - «щире каяття».

Вказаний висновок суду узгоджується з позицією, викладеною у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2022 справа №397/92/15-к, від 02.11.2021 справа №643/13256/17 та ін., які беруться судом до уваги в силу вимог ст. 13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_4 , передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Згідно з ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Виходячи із принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

У відповідності до вимог ст. 50 КК України при призначенні міри покарання обвинуваченому, суд вважає за необхідне призначити такий захід примусу, який би був відповідною мірою кари за скоєне, сприяв виправленню засудженого та запобігав вчиненню інших кримінальних правопорушень.

Отже, враховуючи характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, зважаючи на наявність пом`якшуючої обставини, відомостей, що характеризують його особу, тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, суд вважає, що покаранням, необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів буде покарання, визначене у межах, установлених у санкції ч. 5 ст. 407 КК України, у вигляді позбавлення волі.

Хоча судом і встановлено наявність обставини, що пом`якшує покарання - щире каяття, проте ця обставина не є такою, що істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, враховуючи в даному випадку тривалість строку, протягом якого обвинувачений без поважних причин ухилявся та продовжує ухилятися від проходження військової служби.

Відповідно до вимог ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Загальні засади призначення покарання (ст.65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст.75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Зважаючи на другорядну роль кари як мети покарання, враховуючи принцип індивідуалізації покарання, те, що ОСОБА_4 вину визнав, щиро розкаявся у вчиненому, зробив для себе відповідні висновки, з урахуванням обставин вчиненого кримінального правопорушення, а також виходячи з того, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, суд вважає можливим виправлення ОСОБА_4 зі звільненням на підставі ст. 75 КК України в редакції Закону № 1576-IX від 26.06.2021, що діяв на час вчинення кримінального правопорушення, від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, із встановленням іспитового строку, який був би достатнім для того, щоб винний в умовах проходження військової служби, під час здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення, та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 76 КК України нагляд за засудженими військовослужбовцями здійснюється командирами військових частин.

7. Підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не пред`явлено.

8. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

У кримінальному провадженні речові докази відсутні, а тому питання про долю речових доказів відповідно до вимог ст. 100 КПК України судом не потребує вирішення.

Питання про відшкодування процесуальних витрат не потребує вирішення судом з огляду на їх відсутність у кримінальному провадженні.

Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили не обирати.

З огляду на викладене, на підставі ст.ст. 12, 50, 65, 66 ч.1 п.1, 73, 75, 76, 89 п.8, 407 ч.5 КК України, керуючись ст.ст. 349, 368 - 371, 373, 374, 376, 394 ч.2 КПК України, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України, і призначити йому покарання покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання, якщо він протягом 3 (трьох) років не скоїть нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ч. 4 ст. 76 КК України командиру військової частини за місцем служби здійснювати нагляд за військовослужбовцем ОСОБА_4 протягом встановленого іспитового строку тривалістю три роки.

У разі звільнення з військової служби до завершення встановленого іспитового строку тривалістю три роки, на підставі пп. 1, 2 ч. 1 п.2 ч. 3 ст. 76 КК України, покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 виконання наступних обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не застосовувати.

Процесуальні витрати та цивільний позов відсутні.

Вирок суду першої інстанції в частині встановлення обставин справи, дослідження яких було визнане недоцільним, відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України оскарженню не підлягає.

В іншій частині може бути оскаржено учасниками процесу протягом 30-ти діб з моменту його проголошення до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляції до Ірпінського міського суду Київської області.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційних скарг, якщо такі скарги не будо подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя: ОСОБА_1