Справа № 646/7430/24
№ провадження 1-кп/646/980/2024
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2024 року м. Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судових засідань ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження № 0003228 від 16.12.2023 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ізмаїл Одеської області, українця, громадянина України, військовослужбовця на посаді гранатометника 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 у військовому званні солдат, перебуває у цивільному шлюбі та має на утриманні малолітнього сина, зареєстрований та мешкаючий за адресою: АДРЕСА_1 ,

раніше судимого: 28.02.2023 за вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області за ст.126-1 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк два роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування основного покарання з випробуванням строком на 2 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

сторона обвинувачення - прокурори: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

сторона захисту - обвинувачений - ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 №182 від 17.08.2023 солдата ОСОБА_3 , військовослужбовця призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, призначено на посаду гранатометник 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Вимоги ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язують солдата ОСОБА_3 захищати Вітчизну, суверенітет і територіальну цілісність України.

У відповідності до вимог ст. ст. 9, 11, 12, 14, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV (зі змінами), ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV, солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок; беззастережно виконувати накази командирів; знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України; виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни; виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою; бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків та виконувати завдання, пов`язані із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України та інше.

Пунктом 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: на території військової частини або в іншому місці роботи протягом робочого часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком; на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника).

Згідно вимог ст. ст. 12, 14 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків він зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові. Із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.

Статтями 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, визначено необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків, зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місця служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною радою України, у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб, який в подальшому продовжено по теперішній час.

Так, ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем військової служби за мобілізацією, достовірно знав та усвідомлював, що повинен неухильно дотримуватись вимог ст. ст. 65, 68 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. ст. 1, 2, 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 11, 16, 49 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-XIV, ст. 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV, які зобов`язують його: свято і непорушно додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів, захищати суверенітет і територіальну цілісність України, забезпечувати її економічну та інформаційну безпеку, віддано служити українському народу, сумлінно, чесно та зразково виконувати військовий обов`язок, дорожити честю і гідністю військовослужбовця, не допускати негідних вчинків.

Однак, солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби, в порушення вищезазначених нормативно-правових актів 23.08.2023 вирішив стати на злочинний шлях та діючи умисно, в умовах воєнного стану без дозволу командування та поважних причин тимчасово, вирішив незаконно ухилитися від проходження військової служби та провести час на власний розсуд.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 , в порушення вищевказаних нормативно-правових актів, діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, за відсутності законних підстав та поважних причин 23.08.2023, самовільно залишив місце несення військової служби, а саме місце розташування військової частини НОМЕР_1 у районі АДРЕСА_2 .

Доводячи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_3 , в період з 23.08.2023 до 30.08.2023, в умовах воєнного стану, незаконно перебував поза межами місця несення служби, а саме місця розташування військової частини НОМЕР_1 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та без поважних причин.

За час відсутності на службі ОСОБА_3 обов`язки з військової служби за посадою не виконував, в медичні установи не звертався, правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від військової служби та про його причини не повідомляв, вільний час проводив на власний розсуд до 30.08.2023, до моменту повернення у розташування 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .

Дії ОСОБА_3 , кваліфікуються за ч. 5 ст. 407 КК України у самовільному залишенні місця служби військовослужбовцем тривалістю понад три доби, вчиненому в умовах воєнного стану.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 свою провину у вчиненні кримінального правопорушення при обставинах, як вони викладені в обвинувальному акті, визнав повністю, пояснив, що дійсно наказом командира військової частини НОМЕР_1 за №182 від 17.08.2023 він як військовослужбовець призваний на військову службу за призовом під час мобілізації, призначений на посаду гранатометник 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , солдат під час проходження військової служби, в порушення нормативно-правових актів, без відповідних дозволів командирів та начальників, за відсутності поважних причин 23.08.2023 самовільно залишив місце несення військової служби, розташування військової частини НОМЕР_1 у районі АДРЕСА_2 і до 30.08.2023 перебував поза межами місця несення служби та проводив час на власний розсуд. Засуджує свою поведінку, щиро кається у вчиненому, просив його суворо не карати, запевнив, що в подальшому протиправних дій не буде вчиняти.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 визнав себе винним повністю і не оспорює викладені в обвинувальному акті обставини скоєного кримінального правопорушення, правильно розуміє зміст цих обставин, не наполягає на дослідженні інших доказів по кримінальному провадженню, немає сумніву в добровільності та істинності позиції обвинуваченого, суд, за згодою учасників судового розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин у справі, які ніким не оспорюються, роз`яснивши учасникам судового розгляду застосування та наслідки ч. 3 ст. 349 КПК України.

Суд вважає винним обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, за яке він підлягає покаранню.

Вирішуючи питання про міру покарання, суд враховує характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, обставини, що впливають на його покарання.

ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, яке є тяжким злочином відповідно до ч. 5 ст.12 КК України.

Обставинами, що пом`якшують покарання, в силу ст. 66 КК України, для обвинуваченого є визнання вини, щире каяття .

Обставину, що обтяжує покарання, в силу ст. 67 КК України, для обвинуваченого встановлено рецидив злочинів.

Дослідженням даних про особу обвинуваченого встановлено наступне.

ОСОБА_3 має постійне місце реєстрації і проживання, займав посаду - гранатометника 2 механізованого відділення 3 механізованого взводу 2 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 (на момент вчинення кримінального правопорушення) у військовому званні солдат, відповідно до службової характеристики зарекомендував себе посередньо, перебуває у цивільному шлюбі та має малолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , під наглядом у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра КНП ІМР «Ізмаїльська МЦЛ» не перебуває, згідно з довідкою гарнізонної військово-лікарської комісії за № 4054 від 17 травня 2024 року має хронічні захворювання, пов`язані та не пов`язані з проходженням військової служби, придатний до військової служби, відповідно до медичної характеристики загальний стан відносно задовільний. Раніше судимий.

Обираючи ОСОБА_3 вид та міру покарання, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України, бере до уваги ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, фактичні обставини його вчинення та наслідки, характер діяння, форму й ступінь вини обвинуваченого, також мотивацію вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, визнання вини, щире розкаяння у вчиненому, обставини, що пом`якшують покарання, та обставину, що обтяжує покарання, з`ясувавши думку прокурора, і вважає за можливе призначити покарання у виді позбавлення волі на строк та в межах, встановлених санкцією статті Особливої частини Кримінального кодексу України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення. При цьому, реалізуючи принципи справедливості та індивідуалізації покарання, а також, враховуючи, що призначене покарання повинно бути не тільки карою, але і переслідувати цілі загальної та спеціальної превенції, має бути відповідним до скоєного, тобто необхідним та достатнім для виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Згідно ч.1 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив новий злочин, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 КК України остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за новий злочин, а також від невідбутої частини покарання за попереднім злочином.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, при призначенні покарання за сукупністю вироків на підставі ст. 71 ч. 1 КК України, покарання за вироком суду від 28.02.2023 у виді обмеження волі, у відповідності до вимог ст. 72 ч. 1 п. 1 пп. «б» КК України, слід перевести в більш суворий вид покарання у виді позбавлення волі, з розрахунку один день позбавлення волі за два дні обмеження волі.

Крім того, згідно ст. 71 ч. 1 КК України, до покарання за цим вироком слід частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.02.2023, остаточно призначивши покарання у виді позбавлення волі, вважаючи таке покарання необхідним і достатнім для виправлення винного та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишити тримання під вартою.

Початок строку відбуття покарання слід рахувати з дати постановлення вироку, тобто з 06.11.2024.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з дня постановлення ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 24.05.2024 про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (24.05.2024) по день постановлення вироку 06.11.2024, включно, із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений.

Речові докази та процесуальні витрати у кримінальному провадженню відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 349 ч. 3, 368, 370, 373-376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Призначити ОСОБА_3 покарання за ч. 5 ст. 407 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

Відповідно до пп. б) п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України покарання, призначене за вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.02.2023 у виді обмеження волі на строк 2 роки перевести в більш суворий вид покарання у виді позбавлення волі - з розрахунку один день позбавлення волі за два дні обмеження волі, що становить 1 (один) рік позбавлення волі.

Згідно з ч. 1 ст. 71 КК України до покарання за цим вироком ОСОБА_3 частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 28.02.2023, остаточно призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років 6 (шість) місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили залишити тримання під вартою.

Початок строку відбуття покарання рахувати з дати постановлення вироку, тобто з 06.11.2024.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з дня постановлення ухвали слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 24.05.2024 про застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (24.05.2024) по день постановлення вироку 06.11.2024, включно, із розрахунку, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день позбавлення волі.

Прокурору та обвинуваченому копію вироку вручити негайно після його проголошення, учасникам судового провадження, які не були присутні під час проголошення вироку суду - направити його копію.

Вирок може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Червонозаводський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення, а ОСОБА_3 - у той же строк з моменту вручення йому копії. Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано не доцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. В іншому разі вирок набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційного суду, якщо його не буде скасовано.

Головуючий ОСОБА_1