Справа 369/843/20 Головуюча в 1 інстанції - ОСОБА_1
Провадження 11-кп/824/1451/2024 Доповідач в 2 інстанції ? ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

15 липня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:

ОСОБА_2 (головуючого), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаряОСОБА_5 ,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілогоОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження № 0003995 від 18.10.2016 за апеляційними скаргами прокурора Києво-Святошинської окружної Київської області ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2022 року, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2022 року, -

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Горлівка Донецької області, українки, громадянки України, розлученої, працюючої приватним підприємцем, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судиму,

визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.382 КК України та виправдано у зв`язку із відсутністю події вказаного кримінального правопорушення;

відмовлено у задоволенні цивільного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_9 ;

вирішене питання про речові докази.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувалась у тому, що вона, знаючи про рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року, яке набрало законної сили, яким зобов`язано ОСОБА_9 не чинити перешкод ОСОБА_7 брати участь у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_11 ; встановлено участь батька, ОСОБА_7 , у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_11 , з дня набрання рішенням законної сили, у вихідні дні кожної неділі місяця з 10 години до 19 години, без поважних причин у встановлені, вказаним судовим рішенням, дні та часи для побачення з дитиною, умисно його не виконувала та створювала штучні перешкоди його виконанню.

У зв`язку із невиконанням вказаного рішення у добровільному порядку, 26.10.2016 державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_12 відкрито виконавче провадження із примусового виконання рішення, копії якого, разом із вимогою про добровільне виконання рішення, направлені ОСОБА_9 .

В подальшому, 08.01.2017 та 22.01.2017, старшим державним виконавцем Києво-Святошинського РВ ДСВ ОСОБА_13 за участю ОСОБА_7 були здійснені виходи за адресою проживання ОСОБА_9 , яка на територію домогосподарства не пропустила, побачитись з дитиною ОСОБА_11 не дала, тим самим не виконувала судове рішення, про що державним виконавцем складені відповідні акти від 08.01.2017 та 22.01.2017 та винесено постанови про накладення на ОСОБА_9 штрафу разом із попередженням про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду.

Також, 23.12.2018 та 27.01.2019, старшим державним виконавцем Києво- Святошинського РВ ДСВ ОСОБА_14 за участю ОСОБА_7 були здійснені виходи за адресою проживання ОСОБА_9 , яка на територію домогосподарства не пропустила, побачитись з дитиною ОСОБА_11 не дала, тим самим не виконувала судове рішення, про що державним виконавцем складені відповідні акти від 23.12.2018 та 27.01.2019 та 22.01.2017 та винесено постанови про накладення на ОСОБА_9 штрафу разом із попередженням про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду.

В апеляційній скарзі потерпілого вказано не незаконність вироку у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказав на невідповідність висновку суду щодо виправдування ОСОБА_9 з підстав відсутності події злочину, оскільки остання була обізнана про рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, що набрало законної сили, приймала участь у судових засіданнях та особисто отримала копії рішень. Окрім цього, державним виконавцем разом із ОСОБА_7 здійснювались виходи за місцем проживання ОСОБА_9 разом із малолітньою дитиною, проте обвинувачена умисно перешкоджала виконанню рішення суду. В результаті цього було складено відповідні акти та постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення. Також, невиконання судового рішення ОСОБА_9 підтверджується численними зверненнями потерпілого ОСОБА_7 до поліції. Вважав, що в обвинувальному акті неправильно зазначено відсутність обставин, що обтяжують покарання, а саме: повторність; вчинення кримінального правопорушення групою осіб та за попередньою змовою; тяжкі наслідки завдані даним кримінальним правопорушенням; вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини або у її присутності; вчинення кримінального правопорушення щодо подружжя чи колишнього подружжя; вчинення кримінального правопорушення з використанням малолітньої дитини. Просив вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_9 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, призначити обвинуваченій покарання, яке б припинило в подальшому вчинення з боку ОСОБА_9 такого злочину повторно та задовольнити цивільний позов потерпілого.

В апеляційній скарзі прокурора вказано на незаконність вироку у зв`язку із неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням кримінального закону. В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що судом першої інстанції не враховано письмових доказів прокурора, не надано їм оцінку, що порушує не тільки принцип змагальності сторін, а також тягне за собою недодержання принципу повноти судового розгляду, передбаченого ст. 410 КПК України. На думку прокурора, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність події злочину в діях обвинуваченої ОСОБА_9 у зв`язку із наявністю тривалих неприязних відносин через майнові спори колишнього подружжя. Оскільки такий висновок не підтверджується документально, що призводить до невідповідності висновків суду фактичним обставинам на підставі п.1 ч.1 ст.411 КПК України. Щодо висновків суду, що обвинувачена діяла у стані крайньої необхідності, не виконуючи умисно рішення суду, для усунення небезпеки життю та здоров`ю дитини, такі висновки не грунтуються на матеріалах справи, оскільки причин переживати за життя та здоров`я дитини не було. Одночасно прокурор стверджує, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність, чим порушено вимоги п.4 ч.1 ст.409, п.п. 1,2 ч.1 ст.413 КПК України. Оскільки прокурором затверджено обвинувальний акт за яким дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.1 ст.382 КК України, що підтверджується зібраними матеріалами досудового розслідування, протоколами допиту свідків та потерпілого. Просив вирок скасувати та ухвалити новий, яким ОСОБА_9 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України та призначити покарання у виді штрафу розміром п`ятсот неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

В запереченні на апеляційні скарги прокурора та потерпілого захисник обвинуваченої вказав на необгрунтованість їх доводів. На переконання захисника судом першої інстанції проведено повний та всебічний розгляд всіх обставин кримінального провадження та доказів наданих сторонами. Судом першої інстанції обгрунтовано оцінено прибуття потерпілого на побачення з дитиною з рушницею та здійснення замаху на життя дідуся дитини, як дії направлені проти інтересів дитини. Звернув увагу на те, що з моменту відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_9 жодного разу не викликали для встановлення місця побачення з дитиною, а місце виконання рішення суду так і не було встановлено державним виконавцем. Окрім цього обвинувачена не перешкоджала виконанню рішення суду, натомість вчиняла всі дії для його виконання. Щодо звинувачення про недопущення державного виконавця та потерпілого на територію домоволодіння, стороною обвинувачення за час судового розгляду не було доведено існування даного обов`язку в обвинуваченої. Просив відмовити у задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілого, а вирок залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:

потерпілого, який підтвердив доводи поданої апеляційної скарги та просив її задовольнити, апеляційну скаргу прокурора підтримав частково;

прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити, апеляційну скаргу потерпілого просив задовольнити в межах апеляційної скарги прокурора;

обвинуваченої та захисника, які апеляційні скарги прокурора та потерпілого вважали необгрунтованими, просили залишити їх без задоволення, а вирок без змін;

вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги прокурора та потерпілого підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення про виправдування ОСОБА_9 суд першої інстанції посилався на відсутність у її діях складу кримінального правопорушення. Суд вважав, що обвинувачена не мала можливості виконати рішення суду з об`єктивних причин, викликаних тривалими неприязненими стосунками обвинуваченої та потерпілого внаслідок триваючих між ними спорів цивільно-правового характеру, а також агресивною поведінкою потерпілого, який конфліктує з обвинуваченою та її батьками, вчиняє сварки, застосовує зброю, пошкоджує майно. На думку суду, обвинувачена, не виконуючи рішення суду діяла в стані крайньої необхідності, тобто умисно завдала шкоду правоохоронюваним інтересам потерпілого, у виді перешкоджання побаченням з дитиною, для усунення небезпеки життю та здоров`ю дитини, а завдана шкода потерпілому є значно меншою, ніж відвернена шкода. Між тим, зазначені висновки не грунтуються на зібраних у справі доказах, суперечать положенням закону України про кримінальну відповідальність, іншим законам, у тому числі Конституції України, і погодитись із ними неможливо.

Обов`язковість виконання судового рішення прямо гарантована положеннями ст. 1291 Конституції України, п.9 ч.1 ст. 129 Конституції України, відповідно до яких, обов`язковість судового рішення є однією із основних засад судочинства, ст. 18 ЦПК України, ст. 382 КК України та іншими законами України. Аналіз указаних правових норм дає підстави стверджувати про те, що рішення суду, яке набрало законної сили повинно бути виконане в обов`язковому порядку, а умисне невиконання цього рішення тягне відповідальність передбачену законом.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_9 знаючи про рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року, яке набрало законної сили, яким зобов`язано ОСОБА_9 не чинити перешкод ОСОБА_7 брати участь у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_11 ; встановлено участь батька, ОСОБА_7 , у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_11 , з дня набрання рішенням законної сили, у вихідні дні кожної неділі місяця з 10 години до 19 години, без поважних причин у встановлені, вказаним судовим рішенням, дні та часи для побачення з дитиною, умисно його не виконувала та створювала штучні перешкоди його виконанню.

У зв`язку із невиконанням вказаного рішення у добровільному порядку, 26.10.2016 державним виконавцем Києво-Святошинського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області ОСОБА_12 відкрито виконавче провадження із примусового виконання рішення, копії якого, разом із вимогою про добровільне виконання рішення, направлені ОСОБА_9 .

В подальшому, 08.01.2017 та 22.01.2017, старшим державним виконавцем Києво-Святошинського РВ ДСВ ОСОБА_13 за участю ОСОБА_7 були здійснені виходи за адресою проживання ОСОБА_9 , яка на територію домогосподарства не пропустила, побачитись з дитиною ОСОБА_11 не дала, тим самим не виконувала судове рішення, про що державним виконавцем складені відповідні акти від 08.01.2017 та 22.01.2017 та винесено постанови про накладення на ОСОБА_9 штрафу разом із попередженням про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду.

Також, 23.12.2018 та 27.01.2019, старшим державним виконавцем Києво- Святошинського РВ ДСВ ОСОБА_14 за участю ОСОБА_7 були здійснені виходи за адресою проживання ОСОБА_9 , яка на територію домогосподарства не пропустила, побачитись з дитиною ОСОБА_11 не дала, тим самим не виконувала судове рішення, про що державним виконавцем складені відповідні акти від 23.12.2018 та від 27.01.2019 та винесено постанови про накладення на ОСОБА_9 штрафу разом із попередженням про кримінальну відповідальність за невиконання рішення суду.

Зазначені обставини, які підтверджуються зібраними у справі доказами дослідженими у ході апеляційного розгляду, указують на те, що ОСОБА_9 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 червня 2016 року, яке набрало законної сили і яким її було зобов`язано вчинити певні дії та утриматися від вчинення певних дій умисно не виконала.

Посилання суду першої інстанції на те, що ОСОБА_9 не мала можливості виконати рішення суду внаслідок неприязненних стосунків із потерпілим не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки жодні неприязнені стосунки не є підставою для невиконання рішення з огляду на гарантовану Конституцією України обов`язковість цього рішення.

Посилання суду першої інстанції на те, що не виконуючи рішення суду ОСОБА_9 діяла у стані крайньої необхідності не грунтуються як на вимогах закону, так і на зібраних у справі доказах. Відповідно до ч.1 ст. 39 КК України не є кримінальним правопорушенням заподіяння шкоди правоохоронюваним інтересам у стані крайньої необхідності, тобто для усунення небезпеки, що безпосередньо загрожує особі чи охоронюваним законом правам цієї людини або інших осіб, а також суспільним інтересам чи інтересам держави, якщо цю небезпеку в даній обстановці не можна було усунути іншими засобами і якщо при цьому не було допущено перевищення меж крайньої необхідності. Аналіз зібраних у справі доказів, досліджених у суді апеляційної інстанції дає підстави стверджувати те, що діями ОСОБА_9 була завдана шкода правоохоронюваним інтересам потерпілого ОСОБА_7 , яка проявилася у порушенні його батьківських прав на побачення із дитиною та участі у її вихованні. Проте, колегія суддів вважає, що потерпілим ОСОБА_7 не було вчинено дій, які би завдавали шкоду інтересам та здоров`ю малолітнього ОСОБА_11 . Колегія суддів звертає увагу на те, що конфлікти між потерпілим ОСОБА_7 з однієї сторони та обвинуваченою ОСОБА_15 та її рідними із іншої, виникають внаслідок дій та поведінки обох сторін і у значній мірі викликані відмовою обвинуваченої ОСОБА_9 виконувати зазначене вище рішення суду, що призводить до грубого порушення батьківських прав потерпілого ОСОБА_7 . Наведене дає підстави стверджувати про те, що спричинена діями ОСОБА_9 шкода інтересам потерпілого не могла бути більшою, ніж відвернута шкода інтересам дитини, а тому під час вчинення дій/бездіяльності пов`язаної із невиконанням рішення суду обвинувачена ОСОБА_9 не перебувала у стані крайньої необхідності. Суд звертає увагу, що батько, як і мати, мають рівні права та обов`язки щодо участі у піклуванні та вихованні дитини. Потерпілий ОСОБА_7 не позбавлений батьківських прав щодо свого сина ОСОБА_11 , не обмежений у своїх батьківських правах та має право на побачення і спілкування із дитиною як відповідно до вимог закону, так і відповідно до рішення суду. Невиконання цього рішення тягне кримінальну відповідальність у відповідності до ст. 382 КК України. Із урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про помилковість висновків суду про наявність у діях обвинуваченої ОСОБА_9 стану крайньої необхідності. Наведене указує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування ст. 39 КК України, яка не підлягала застосуванню, та про невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, що проявилось у тому, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду і що могло вплинути на вирішення питання про невинуватість обвинуваченої. Невідповідність висновків суду викладених у вироку фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність є підставами для скасування вироку відповідно до п.2 і п.4 ч.1 ст.409 КПК України. У звязку із цим, вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_9 не може визнаватись законним та обгрунтованим, а тому він підлягає скасуванню.

Аналіз матеріалів кримінального провадження дає підстави стверджувати про причетність обвинуваченої ОСОБА_9 до вчинення інкримінованого їй злочину. Проте, суд зважає на те, що станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції, закінчилися строки давності, оскільки ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні злочину невеликої тяжкості, строк давності за який, відповідно до п.3 ч.1 ст. 49 КК України становить п`ять років. Із моменту вчинення злочину минуло більше п`яти років, що указує на закінчення строків давності. При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали кримінального провадження не містять даних, які би указували на зупинення перебігу строків давності відповідно до ч.2 ст. 49 КК України, тобто матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що обвинувачена ухилялася від досудового розслідування або суду, що могло би зумовити зупинення перебігу давності. Аналіз матеріалів кримінального провадження також дає підстави стверджувати про відсутність даних, які указують на переривання давності відповідно до ч.3 ст.49 КК України. Зокрема, матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що обвинувачена ОСОБА_9 , до закінчення строків давності вчинила інший злочин, передбачений ч.3 ст. 49 КК України. Посилання потерпілого на те, що обвинувачена продовжує вчиняти злочин, передбачений ст. 382 КК України не може указувати про настання обставини, передбаченої ч.3 ст. 49 КК України, яка зумовлює переривання давності. Так, на момент винесення цієї ухвали у суду апеляційної інстанції відсутні відомості про ухвалення щодо ОСОБА_9 вироку за вчинення будь-якого злочину, зазначеного у ч.3 ст. 49 КК України. Відсутні у суду апеляційної інстанції і дані про проведення досудового розслідування за вчинення ОСОБА_9 злочину, зазначеного у ч.3 ст. 49 КК України. Із урахуванням принципу презумпції невинуватості, задекларованого у ст. 62 Конституції України та визначеного у ст. 17 КПК України, станом на час ухвалення цієї ухвали апеляційним судом, ОСОБА_9 не вважається такою, яка до закінчення строку давності вчинила злочин, у тому числі і передбачений ст. 382 КК України, а тому на неї не поширюються вимоги ч.3 ст. 49 КК України. Наведене дає підстави стверджувати про те, що строки давності на час постановлення апеляційним судом цієї ухвали закінчилися, будь-яких перешкод для застосування давності колегія суддів не знаходить.

У ході апеляційного розгляду ОСОБА_9 колегією суддів були роз`яснені правова природа, порядок та наслідки застосування давності. Після роз`яснення указаних обставин ОСОБА_9 надала свою згоду на застосування давності, звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Із урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне звільнити ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності із підстав, передбачених ст. 49 КК України та закрити кримінальне провадження із підстав, передбачених п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 колегією суддів залишається без розгляду, оскільки положеннями КПК України не передбачено можливості розв`язання цивільного позову ухвалою про звільнення особи від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження.

Скасування колегією суддів виправдувального вироку свідчить про часткову обгрунтованість поданих апеляційних скарг та часткове задоволення апеляційних скарг про що колегією суддів констатується у цій ухвалі.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 284 КПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 жовтня 2022 року щодо ОСОБА_9 скасувати.

ОСОБА_9 звільнити від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України із підстав, передбачених п.3 ч.1 ст. 49 КК України, а саме у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження № 0003995 від 18.10.2016 за обвинуваченням ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України закрити із підстав передбачених п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_9 залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців із моменту її проголошення.

СУДДІ

_________________ _____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4