КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві 28 серпня 2024 року клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження та апеляційну скаргу прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , на ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року,

за участі:

прокурора ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000885 від 19.04.2024.

Не погоджуючись з таким рішенням, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив, поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та накласти арешт на вилучені предмети, а саме:

- перепустку № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 ;

- ключі від автомобіля ToyotaCamry д.н.з. НОМЕР_2 ;

- автомобіль Toyota Camry д.н.з. НОМЕР_2 VIN: НОМЕР_3 , з позбавленням права відчуження, розпорядження та використання.

Щодо строку на апеляційне оскарження прокурор зазначає, що 22 липня 2024 року розгляд клопотання проведено без участі прокурора, копію ухвали отримано стороною обвинувачення 29 липня 2024 року, апеляційну скаргу направлено поштою 31 липня 2024 року. З цих підстав просив поновити строк на апеляційне оскарження.

Прокурор вважає, що вилучене під час огляду автомобіля Toyota Camry, майно, може бути предметом вчинення протиправного діяння, що має значення для даного кримінального провадження.

Крім того, вилучене майно відповідає ознакам, передбачених ст. 98 КПК України.

В судове засідання представник власника майна не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання його повідомлено у встановлений законом спосіб. Колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності представника власника майна, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України, зважаючи на скорочені строки розгляду справ такої категорії (ч. 2 ст. 422 КПК України).

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, вивчивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 395 КПК України, ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її проголошення, а у випадку якщо ухвалу суду було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

У клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження прокурор зазначив, що 22 липня 2024 року розгляд клопотання проведено без участі прокурора, копію ухвали отримано стороною обвинувачення 29 липня 2024 року, апеляційну скаргу направлено поштою 31 липня 2024 року. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що з наведених обставин, строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню.

Як убачається з матеріалів судового провадження, СВ Подільського УП ГУ НП у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 19 квітня 2024 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, під № 0000885, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

За версією органу досудового розслідування, ОСОБА_6 22 червня 2022 року шахрайським способом заволодів грошовими коштами ОСОБА_7 у розмірі 105 тис. доларів США шляхом їх позички та не повернення у встановлений строк.

У вказаному кримінальному провадженні проведено огляд ділянки місцевості за адресою: АДРЕСА_1 , під час якого вилучено автомобіль Toyota Camry д.н.з НОМЕР_2 , ключі від нього та перепустку ЦУ 026208.

Постановою слідчого СВ Подільського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_8 від 13 липня 2024 року виявлене під час огляду майно, визнано речовим доказом у кримінальному провадженні.

19 липня 2024 року прокурор Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 звернулася до Подільського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на виявлено та вилучене під час огляду майно, з метою збереження речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року у задоволенні клопотання прокурора відмовлено, з тих підстав, що прокурором не доведено підстави для арешту майна.

Колегія суддів погоджується із таким висновком слідчого судді з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Так, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з п. 1 ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, в тому числі збереження речових доказів.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слід переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення, які можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Як вбачається з матеріалів провадження, прокурор, обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 171 КПК України, зазначив мету відповідно до положень ст. 170 КПК України, з якою пов`язує необхідність у накладенні такого арешту, - з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, слідчий суддя перевірив доводи клопотання щодо необхідності накладення арешту на вилучені речі та документи з метою забезпечення збереження речових доказів, та дійшов правильного висновку, що вони не є предметом вчинення кримінального правопорушення, доказів на підтвердження вказаного, клопотання не містить.

Відтак, слідчий суддя дійшов правильного висновку, що посилання прокурора на необхідність накладення арешту на вказане майно з метою збереження речових доказів є не обґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 132, 167, 170 - 173 КПК України, відмовив у задоволенні клопотання прокурора з підстав недоведеності та необґрунтованості необхідності застосування даного заходу забезпечення кримінального провадження.

Крім того, у судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор повідомив, що потерпіла претензій не має до сторони, яка ймовірно вчинила кримінальне правопорушення, а також, вилучене майно повернуто власнику майна.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді в матеріалах судового провадження і зі змісту апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Поновити прокурору Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року.

Ухвалу слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 22 липня 2024 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Подільської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_5 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11

Єдиний унікальний № 758/8980/24 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_12

Провадження № 11сс/824/5485/2024 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК України