Справа № 304/1906/24 Провадження № 1-кп/304/263/2024
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2024 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

її захисника адвоката ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0000065 від 24 лютого 2024 року відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Порошково Перечинського району Закарпатської області, мешканки АДРЕСА_1 , без освіти, непрацюючої, одруженої (має на утриманні трьох малолітніх дітей), громадянки України, раніше не судимої

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 287 КК України,

У С Т А Н О В И В :

згідно з обвинувальним актом, 16 лютого 2024 року близько 13.30 год обвинувачена ОСОБА_4 , у розпорядженні та постійному користуванні якої перебуває транспортний засіб марки «ЗАЗ Славута», р/н НОМЕР_1 , будучи особою відповідальною за експлуатацію вказаного автомобіля, проявила злочинну самовпевненість та, не передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча могла і повинна була їх передбачити, надала своєму неповнолітньому брату ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який відповідно не має права на керування транспортним засобом, грошові кошти і вказала на необхідність забрати автомобіль з ремонту, чим допустила його до керування транспортним засобом марки «ЗАЗ Славута», р/н НОМЕР_1 , та який у свою чергу того ж дня близько 14.00 год, керуючи технічно справним автомобілем, порушуючи вимоги п. 2.3. б, 12.1 Правил дорожнього руху України, втратив контроль над керуванням транспортним засобом, що у некерованому стані виїхав з вулиці Центральної у селі Порошково на другорядну дорогу та навпроти адміністративної будівлі Порошківської сільської ради допустив наїзд на малолітніх пішоходів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , в результаті чого потерпілі отримали тілесні ушкодження середньої тяжкості, за що кримінальна відповідальність передбачена ст. 287 КК України.

Двадцять шостого листопада 2024 року у місті Перечин між прокурором Перечинського відділу Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченою ОСОБА_4 за участю захисника адвоката ОСОБА_5 укладено угоду про визнання винуватості у відповідності до вимог статті 472 КПК України, згідно з якою обвинувачена визнає свою вину у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення за ст. 287 КК України. Крім цього сторони узгодили істотні для даного кримінального провадження обставини та дійшли згоди щодо покарання, яке має понести обвинувачена у виді штрафу в розмірі 2 400 (двох тисяч чотириста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів, а також визначили наслідки укладення, затвердження і невиконання зазначеної угоди.

У підготовчому судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_4 добровільність наміру на укладення угоди підтвердила та просила суд затвердити угоду про визнання винуватості. Повідомила, що в повному обсязі розуміє характер обвинувачення та погоджується з його формулюванням, зазначеним в угоді та обвинувальному акті, беззастережно визнає свою вину у вчиненому кримінальному правопорушенні та щиро розкаюється, готова понести узгоджене покарання. Окрім цього просила розстрочити їй виплату узгодженої в угоді суми штрафу на десять місяців. Разом зі своїм захисником просила затвердити угоду про визнання винуватості.

Прокурор ОСОБА_3 у підготовчому судовому засіданні угоду про визнання винуватості підтримав, просив суд затвердити таку, вказавши на відповідність угоди вимогам чинного законодавства, добровільність її укладення, належність кримінального правопорушення до числа тих, щодо яких законом передбачена можливість укладення угод про визнання винуватості, а також, що існують достатні фактичні дані для визнання обвинуваченою своєї винуватості в інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, яка підтверджується сукупністю зібраних під час досудового розслідування доказів. Також вважав, що умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб. Крім того звертав увагу суду на особу обвинуваченої ОСОБА_4 , яка на обліку у лікарів психіатра/нарколога не перебуває, раніше не судима, посередньо характеризується за місцем проживання, має на утриманні трьох малолітніх дітей, а також пом`якшуючі покарання обставини та відсутність обставин, що обтяжують таке, через що вважав за можливим застосування відносно обвинуваченої покарання у виді штрафу; проти розстрочення сплати визначеного ОСОБА_4 покарання не заперечив.

Суд, заслухавши думку сторін кримінального провадження, прийшов до такого висновку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні зокрема щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.

Частина 5 вказаної статті передбачає, що укладення угоди про примирення або про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468 475 цього Кодексу.

При ухваленні вироку суд враховує роз`яснення п. 11, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», згідно з якими допуском до керування транспортним засобом особи, яка перебуває у стані сп`яніння або не має права ним керувати (ст. 287 КК), визнають усні чи письмові згоду, розпорядження, вказівку особи, відповідальної за технічний стан чи експлуатацію цього засобу, про його використання у сфері дорожнього руху таким водієм. Як допуск можна розглядати також мовчазну згоду, видачу маршрутного листа, передачу ключів і документів або керма під час руху, невідсторонення водія від керування тощо.

Стаття 287 КК може бути застосована лише за умови, що особа, відповідальна за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, усвідомлювала наявність зазначених у цій статті обставин, які унеможливлюють експлуатацію таких засобів. До осіб названої категорії належать працівники підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, на яких законом або підзаконними нормативними актами покладено відповідальність за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів (завідувачі та начальники гаражів, інспектори безпеки руху, головні механіки тощо), а також власники та водії таких засобів, які дозволили іншим особам керувати останніми.

Ухвалюючи вирок на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами та оцінених судом відповідно до ст. 94 КПК України, суд прийшов до висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , передбачене ст. 287 КК України як допуск до керування транспортним засобом особи, яка не має права на керування транспортним засобом, особою, відповідальною за експлуатацію транспортних засобів, що спричинило потерпілим середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Окрім цього зі змісту угоди видно, що при узгодженні ОСОБА_4 покарання сторонами було враховано і дотримано положення ст. 65 КК України, а саме: сторони узгодили покарання у межах, встановлених санкцією статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; при визначенні виду та меж покарання виходили із положень розділів X-ХІ Загальної частини КК України; врахували характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення; взяли до уваги особу винної, характер та ступінь участі у вчиненні кримінального правопорушення; врахували поведінку після вчинення злочину; визначили пом`якшуючі та відсутність обтяжуючих покарання обставин.

Узгоджене сторонами покарання за своїм видом та розміром відповідає загальним засадам призначення покарання, застосування відносно ОСОБА_4 штрафу у вказаному в угоді розмірі відповідатиме меті покарання, передбаченій ст. 50 КК України.

При цьому судом встановлено, що обвинувачена ОСОБА_4 цілком розуміє права, визначені ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання, яке буде до неї застосовано.

Ухвалюючи цей вирок, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 15.04.2020 у справі № 344/2514/19, згідно з якою, зокрема, право обвинуваченого на визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення та укладення угоди про визнання винуватості передбачено діючим кримінальним процесуальним законом і може бути вільно використано ним відповідно до принципу диспозитивності.

Також встановлено, що прокурор усвідомлює наслідки затвердження угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України.

Крім цього у судовому засіданні встановлено, що дана угода про визнання винуватості відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України та відповідно може бути затверджена і на підставі цієї угоди може бути ухвалений вирок, оскільки її умови узгоджуються з вимогами вказаного Закону, не суперечать інтересам суспільства, не порушують права, свободи та інтереси сторін чи інших осіб, укладення угоди було добровільним, наявні фактичні підстави для визнання винуватості. Також судом береться до уваги те, що узгоджені сторонами вид і міра покарання є такими, що відповідають ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, яка є молодою за віком, посередньо характеризується за місцем проживання, має на утриманні трьох малолітніх дітей, на обліку у лікаря психіатра/нарколога КНП «Перечинська лікарня» не перебуває.

Також з урахуванням майнового стану обвинуваченої ОСОБА_4 , відсутність постійного місця роботи та наявність на утриманні трьох малолітніх дітей, у порядку ч. 4 ст. 53 КК України, суд вважає за можливе розстрочити сплату узгодженого сторонами покарання у виді штрафу строком на десять місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 475 КПК України якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_4 під час досудового розслідування даного кримінального провадження та підготовчого провадження у суді не обирався, на даний час клопотань про обрання такого суду не подано, отже питання щодо нього судом не розглядається.

Речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні не має.

Заходи забезпечення кримінального провадження не вживалися.

Цивільний позов у даному кримінальному провадженні не заявлено.

Керуючись ст. 53, 65 КК України, ч. 2 ст. 373, 314, 374, 474, 475 КПК України, суд,

У Х В А Л И В :

затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 26 листопада 2024 року між прокурором Перечинського відділу Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченою ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 визнати винною у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 287 КК України і призначити узгоджене сторонами покарання у виді штрафу у розмірі 2 400 (дві тисячі чотириста) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40 800 (сорок тисяч вісімсот) грн, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан або експлуатацію транспортних засобів.

На підставі ч. 4 ст. 53 КК України з дня набрання вироком суду законної сили розстрочити ОСОБА_4 виплату призначеного штрафу рівними частинами по 4 080 (чотири тисячі вісімдесят) грн щомісяця строком на десять місяців.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На вирок суду може бути подана апеляція до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення з підстав, передбачених ч. 4 ст. 394 КПК України.

Копію вироку суду учасники кримінального провадження можуть отримати в Перечинському районному суді Закарпатської області в порядку, передбаченому ч. 6 ст. 376 КПК України. Копію вироку негайно після проголошення вручити обвинуваченій та прокурору.

Головуючий: ОСОБА_1