Рівненський апеляційний суд
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

22 серпня 2024 року м. Рівне

Справа № 572/1190/15-к

Провадження № 11-кп/4815/497/24

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ? ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівне матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на ухвалу Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18 липня 2024 року про продовження ОСОБА_6 , обвинуваченому за ч.2 ст.258, ч.1 ст.263 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000617 від 09.05.2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18 липня 2024 року задоволено клопотання прокурора Рівненської обласної прокуратури ОСОБА_7 та продовжено, зокрема, обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів до 15 вересня 2024 року.

Не погодившись з вказаною ухвалою, захисник ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що ухвала суду прийнята всупереч засадам кримінального судочинства, з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, а тому підлягає скасуванню.

Вказує, що колегія суддів місцевого суду не взяла до уваги той факт, що ОСОБА_6 має ряд захворювань і потребує якісного медичного обстеження поза межами установи попереднього ув`язнення.

Наголошує, що доводи прокурора щодо можливості переховування від суду та впливу на свідків є недоведеними, оскільки протягом восьми років розгляду справи до обвинуваченого не було застосованого жодного запобіжного заходу, та за всі роки розгляду справи він належним чином виконував свої процесуальні обов`язки, не переховувався від правосуддя, не чинив вплив та ніколи не мав наміру впливати на свідків.

Звертає увагу суду, що ОСОБА_6 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, двоє неповнолітніх дітей, один з яких має хронічне захворювання і потребує постійного лікування, а дружина на даний час знаходиться в декретній відпустці, що, на його думку, свідчить про необхідність обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, який в змозі гарантувати виконання обвинуваченим покладених на нього судом обов`язків.

Просить скасувати ухвалу Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18 липня 2024 року та постановити нову, якою обрати ОСОБА_6 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Відповідно до ч.4 ст.422-1 КПК України, у зв`язку з відсутністю клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін, апеляційний розгляд здійснюється без участі сторін кримінального провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.

Судове рішення стосовно продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати вимогам ст.370 КПК України, тобто повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, та містити як чітке визначення законодавчих підстав для його продовження, так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, врахування особи винного та інших обставин, в тому числі продовження існування ризиків, наведених у ч.1 ст.177 КПК України.

Згідно з положеннями ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст.197 КПК України строк тримання під вартою може бути продовжений слідчим суддею, за умови доведення прокурором в клопотанні, поданому до суду в порядку ст.199 КПК України, обставин, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Такий вид запобіжного заходу як тримання під вартою, за положеннями ч.1 ст.183 КПК України, є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Метою запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини, ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.176-178 КПК України, п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 квітня 2003 року №4 «Про практику застосування судами запобіжного заходу у виді взяття під варту та продовження строків тримання під вартою на стадіях дізнання і досудового слідства» запобіжний захід тримання під вартою має застосовуватися лише за крайньою необхідністю і, як останній захід, при наявності достатніх підстав вважати, що підозрюваний чи обвинувачуваний буде намагатися ухилятися від слідства й суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджатиме встановленню істини у справі, продовжуватиме злочинну діяльність.

Дані вимоги закону при розгляді клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 місцевим судом були дотримані в повній мірі.

Вирішуючи подане клопотання, суд першої інстанції належним чином дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та прийшов до вірних висновків про існування ризиків, вказаних в клопотанні.

Так, ОСОБА_6 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який, в разі доведення його вини, передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з конфіскацією майна або без такої. Даний факт свідчить про існування ризику переховування від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності, а в умовах воєнного стану, який на теперішній час діє в Україні, ризик втечі лише збільшується. І хоч тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Також, на думку апеляційного суду, продовжує існувати ризик незаконного впливу на потерпілих та свідків у цьому кримінальному провадженні, оскільки зі змісту клопотання прокурора вбачається, що до свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були застосовані заходи безпеки у вигляді конфіденційності відомостей про них.

Крім того, колегія суддів вважає реальним ризик вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки 17.08.2023 року в межах іншого кримінального провадження за №0000373 від 14.07.2023 року ОСОБА_6 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.189, ч.1 ст.263 КК України. При цьому, як було встановлено місцевим судом, обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні вже скеровано до суду.

Ці обставини в сукупності свідчать про те, що стороною обвинувачення доведено, що належну процесуальну поведінку ОСОБА_6 не може забезпечити більш м`який запобіжний захід, тому місцевий суд дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.

Також колегія апеляційного суду не ігнорує аргументи, які наводяться стороною захисту в апеляційній скарзі на користь обвинуваченого, проте в даному конкретному випадку суд приходить до переконання, що ці аргументи не переважають вимог громадського інтересу, який полягає у встановленні істини у справі, недопущенні перешкоджанню цьому, забезпеченні належної процесуальної поведінки обвинуваченого і виконання процесуальних рішень по справі.

На переконання апеляційного суду, з моменту взяття обвинуваченого під варту та до моменту вирішення вказаного клопотання дані обставини не змінилися та не змінились обставини, які дають суду підстави вважати, що належну процесуальну поведінку обвинуваченого може забезпечити більш м`який запобіжний захід.

Отже, умови, на які посилається апелянт, жодним чином не зменшують тих ризиків, які встановив місцевий суд та не можуть бути підставою для застосування до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу.

Будь-яких інших доводів щодо незаконності рішення суду в апеляційній скарзі не наведено.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення, колегією суддів не встановлено.

Разом з тим, на час розгляду апеляційної скарги, щодо обвинуваченого ОСОБА_6 та інших учасників кримінального провадження винесено вирок, яким останнього визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.258, ч.1 ст.263 КК України та яким, зокрема, продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили без визначення розміру застави.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 422-1 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Кузнецовського міського суду Рівненської області від 18 липня 2024 року про продовження, зокрема, ОСОБА_6 , обвинуваченого за ч.2 ст.258, ч.1 ст.263 КК України, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 0000617 від 09.05.2014 року залишити без зміни, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3