Справа № 308/1223/24
У Х В А Л А

Іменем України

10 жовтня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

з участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених: ОСОБА_6 та

ОСОБА_7 ,

Захисника: ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 на вирок Ужгородського міськрайонного суду від 28 березня 2024 року у справі за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2024 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного йому покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього судом обов`язки.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України на ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покладено обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Стягнуто з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням товарознавчої експертизи, у розмірі 1637,00 грн (одна тисяча шістсот тридцять сім грн 00 копійок).

Згідно вироку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнані винними у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

23 вересня 2023 близько 23 год. 30 хв. ОСОБА_7 , діючи з прямим умислом-усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, разом із ОСОБА_6 та невстановленою особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, скориставшись тим, що за ними ніхто не спостерігає, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , проникли до холодильного приміщення, належного ОСОБА_9 , звідки таємно викрали м`ясні вироби, а саме: 300 кг свинячого м`яса, 130 кг телячого м`яса та 150 кг свинячого сала, загальна вартість яких, згідно з видатковою накладеною становить 55 200,05 грн, які завантажили до автомобіля марки «ГАЗ 2705» білого кольору, державний реєстраційний знак НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_7 . Після цього, ОСОБА_7 разом із ОСОБА_6 та невстановленою особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, із викраденим майном покинули місце вчинення злочину, чим завдали потерпілому ОСОБА_9 майнової шкоди на вищезазначену суму.

Таким чином, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 185 КК України, а саме, таємне викрадення чужого майна (крадіжка), поєднане із проникненням у інше приміщення, вчинене в умовах воєнного стану.

Не погодившись з судовим рішенням, адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу. Апелянт вказує, що вирок від 28.03.2024 року в частині призначення ОСОБА_7 покарання є незаконним та не обґрунтованим з підстав суворості покарання. Призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Адвокат ОСОБА_10 вказує на те, що згідно показань ОСОБА_7 ініціатором злочину був саме ОСОБА_6 , який попросив ОСОБА_11 надати свій автомобіль для перевезення. Сторона обвинувачення не спростувала показання ОСОБА_12 , що він не знав до приїзду на місце вчинення злочину, що його запрошено брати участь у злочині. Лише після перелізання через огорожу ОСОБА_13 побачив, що вчиняється крадіжка. Стверджує, що суд не врахував зразкову поведінку обвинуваченого в побуті після вчинення злочину, його трудову діяльність та не перебування на обліку у лікарів нарколога та психіатра. Також не враховував мету й мотиви, якими керувався обвинувачений при вчиненні злочину, її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо. Зазначає, що обвинувачені виконували різні ролі під час вчинення злочину, водночас суд призначив їм однакове покарання. Посилається на те, що суд у вироку не обґрунтував, як саме було враховано особу винного та помилково врахував наявність пом`якшуючих обставин для встановлення мінімального іспитового строку, так як зазначені обставини Законом передбачені саме для пом`якшення покарання, а не для встановлення тривалості іспитового строку. Суд не обґрунтував, чому ним враховано судимість за ст. 125 КК України у провадженні за ст. 185 КК України. Водночас суд не врахував, що вирок за ст. 125 КК України ОСОБА_7 виконав добровільно. ОСОБА_7 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, - визнав, обтяжуючих обставин немає. Адвокат стверджує, що хоча суд і призначив покарання без порушення ст. 69-1 КК України, але менше ніж максимально допустиме. Суд не обґрунтував, чому встановлені ним обставини істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Просить дослідити докази: розписку потерпілого про повне відшкодування збитків, характеристику ОСОБА_14 , грамоти ОСОБА_14 , банківську квитанцію про сплату ОСОБА_15 штрафу як кримінального покарання; вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.11.2023 р. у справі № 308/19425/23; показання обвинуваченого ОСОБА_14 та ОСОБА_16 (технічний звукозапис судового засідання за 21.03.2024 р.). Вирок в частині призначеного ОСОБА_7 покарання змінити та призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді апробаційного нагляду на строк 1 (один) рік.

До початку розгляду провадження по суті, до апеляційного суду надійшло клопотання адвоката ОСОБА_17 у якому вона повідомляє, що оскаржуваний вирок нею та обвинуваченим ОСОБА_6 не оскаржується. Окрім того, вона приймає участь у розгляді іншого кримінального провадження. У зв`язку з наведеним, просить проводити судове засідання без її участі. Також апеляційний суд констатує, що на розгляд не з`явився потерпілий ОСОБА_9 неявка якого, з огляду на положення ст. 405 КПК України, не перешкоджає її розгляду. Заяв про відкладення розгляду апеляційної скарги та відомостей про поважність причин неявки потерпілий не подавав. Інші учасники апеляційного розгляду не заперечували щодо проведення судового засідання без участі потерпілого та адвоката ОСОБА_17 . З огляду на викладене, а також вимоги ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності учасників, що не з`явились.

Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, про основні доводи апеляційної скарги, пояснення учасників апеляційного розгляду: обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника адвоката ОСОБА_8 , які підтримали подану стороною захисту апеляційну скаргу; прокурора ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_6 , які заперечували щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Вирок оскаржується у частині призначення покарання ОСОБА_7 .

Зміст апеляційної скарги та позиція сторони захисту свідчать про те, що вирок оскаржується у частині призначення покарання ОСОБА_7 . Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 185, сторонами кримінального провадження не оспорюється, а тому апеляційним судом, з огляду на положення ст. 404 КПК України, не перевіряються і визнаються такими, що відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на вимогах кримінального та кримінального процесуального законів, а також наявних у матеріалах справи доказах.

При цьому, сторонами кримінального провадження не оспорюється і вид призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, у зв`язку з чим відповідно до положень ст. 404 КПК України вирок переглядається у межах доводів апеляційної скарги, зокрема щодо пом`якшення обвинуваченому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є занадто суворим колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Так, згідно із загальними засадами призначення покарання, визначеними статтею 65 КК України суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинене кримінальне правопорушення призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», увагу суддів звернуто на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку, і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо дотримуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Згідно п. 2 вказаної Постанови, усі питання пов`язані із призначенням покарання, мають бути належним чином мотивовані у вироку.

Поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи з цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання вимоги вказаних вище статей кримінального закону були дотримані, оскільки при призначенні покарання судом першої інстанції у достатній мірі враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинуваченого, пом`якшуючі та обтяжуючі йому покарання обставини.

З вироку слідує, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання судом першої інстанції взято до уваги особу винного, наявність судимості, позитивну характеристику за місцем проживання та інші характеризуючі особу обвинуваченого обставини, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, та обставини, які пом`якшують покарання.

Тому колегія суддів вважає, що місцевим судом обвинуваченому ОСОБА_7 обґрунтовано призначено покарання за ч. 4 ст. 185 КК України - у виді позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України.

Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 остаточне покарання колегія суддів вважає таким, що відповідає як характеру та ступеню вчиненого ОСОБА_7 кримінально-карного діяння, так і особі обвинуваченого, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, сприятиме досягненню основної мети - виховання обвинуваченого у дусі додержання законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, у тому числі й із застосуванням положень ст. ст. 69, 75, 76 КК України.

Тому, доводи апеляційної скарги про можливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України, апеляційний суд відхиляє.

Посилання сторони захисту на те, що обвинувачений ОСОБА_7 є молодим за віком, відсутність тяжких наслідків злочину, другорядну роль та визнання вини ще під час досудового розслідування апеляційний суд із урахуванням наведеного вище відхиляє як такі, що не дають підстав для застосування положень ст. 69 КК України та призначення обвинуваченому покарання нижче від найнижчої межі, а відтак і положень ст. 75 КК України та звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Суд апеляційної інстанції, також бере до уваги те, що відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

Клопотання адвоката ОСОБА_8 про дослідження доказів, колегія суддів відхиляє з огляду на приписи ч. 3 ст. 404 КПК України, такі докази досліджені судом першої інстанції у повному обсязі.

Колегія суддів констатує, що істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на законність та обґрунтованість ухваленого у кримінальному провадженні судового рішення (вироку), та які б слугували безумовною підставою для його зміни чи скасування, у тому числі й із призначенням нового судового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено.

Тому, апеляційна скарга, доводи якої визнаються безпідставними й такими, що не впливають на висновки суду першої інстанції, задоволенню не підлягає, а вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_7 як законний та обґрунтований підлягає залишенню без зміни.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу, яку подав адвокат ОСОБА_8 , який діє в інтересах ОСОБА_7 , відхилити.

Вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 березня 2024 року у справі за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 185 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду в складі Верховного Суду протягом трьох місяців із дня її проголошення.

Судді: