УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2024 року м. Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, ОСОБА_4 від 12.07.2024 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000390 від 10.05.2024, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва зі скаргою, в якій просив скасувати постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, (далі - ТУ ДБР у м. Києві) ОСОБА_4 від 12.07.2024 про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000390 від 10.05.2024 та зобов`язати слідчого визнати його потерпілим, вручити пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого.

У судове засідання ОСОБА_3 не з`явився, направив до суду заяву про розгляд скарги без його участі.

Слідчий ТУ ДБР у м. Києві у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду скарги повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи положення ч. 4 ст. 107, ч. 3 ст. 306 КПК України, слідчий суддя вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності учасників процесу та без фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів фіксування кримінального провадження.

Слідчий суддя, вивчивши матеріали скарги, долучені до неї документи, прийшов до наступного висновку.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою, може бути оскаржено рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим.

Судом встановлено, що Другим слідчим відділом Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000390 від 10.05.2024 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 372, ч. 2 ст. 384 КК України.

Постановою слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, (далі - ТУ ДБР у м. Києві) ОСОБА_4 від 12.07.2024 прийнято рішення про відмову ОСОБА_3 у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000390 від 10.05.2024.

У відповідності до ст.2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до положень статті 55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Права і обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення або заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Потерпілому вручається пам`ятка про процесуальні права та обов`язки особою, яка прийняла заяву про вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 КПК України за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий, дізнавач або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Вимогами ч. 5 ст. 110 КПК України передбачено, що мотивувальна частина рішення слідчого, викладеного у формі постанови, повинна містити відомості про мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу.

Мотивуючи оскаржувану постанову слідчий вказав, що на даний час органом досудового розслідування не встановлено даних про завдання ОСОБА_3 будь-якої шкоди.

Проте, такий висновок слідчого є передчасним і таким, що не підтверджений сукупністю належних та допустимих доказів, здобутих в ході проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000390 від 10.05.2024, оскільки слідчим зроблено загальний висновок про відсутність даних про заподіяння моральної шкоди, без посилання на матеріали досудового розслідування, слідчі дії, які були проведені та дають підстави вважати, що ОСОБА_3 не було завдано шкоди.

Цитування у постанові положень кримінального процесуального закону не можна ототожнити з відомостями про зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотивами прийняття постанови, їх обґрунтуванням.

Таким чином, на переконання слідчого судді, оскаржувана постанова є необґрунтованою, не узгоджується з положеннями кримінального процесуального закону України, які регулюють правовий статус потерпілого у кримінальному провадженні та визначають, з якого часу особа набуває права й обов`язки потерпілого, а також не містить жодного посилання на конкретні обставини, що послугували достатньою підставою для висновку про недоведеність факту заподіяння ОСОБА_3 якої-небудь шкоди, передбаченої ст. 55 КПК України, кримінальним правопорушенням, за фактом вчинення якого здійснюється досудове розслідування кримінального провадження № 0000390 від 10.05.2024.

Так, розслідування кримінального провадження №0000390 від 10.05.2024 здійснюється за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 372 КК України, тобто за притягнення завідомо невинного до кримінальної відповідальності слідчим, прокурором чи іншою уповноваженою на те законом особою, поєднане з обвинуваченням у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, а також поєднане зі штучним створенням доказів обвинувачення або іншою фальсифікацією, а також ч. 2 ст. 384 КК України, тобто за завідомо неправдиве показання свідка, потерпілого, завідомо неправдивий висновок експерта, спеціаліста, складені для надання або надані органу, що здійснює досудове розслідування, виконавче провадження, суду, Вищій раді правосуддя, тимчасовій слідчій чи спеціальній тимчасовій слідчій комісії Верховної Ради України, подання завідомо недостовірних або підроблених доказів, завідомо неправдивий звіт оцінювача про оцінку майна, а також завідомо неправильний переклад, зроблений перекладачем у таких самих випадках, поєднані з обвинуваченням у тяжкому чи особливо тяжкому злочині, або зі штучним створенням доказів обвинувачення чи захисту, а також вчинені з корисливих мотивів.

Таким чином, слідчий суддя звертає увагу на те, що сама кваліфікація, за якою здійснюється кримінальне провадження, передбачає наявність особи, відносно якої вчиненні дії, визначенні в диспозиції ч. 2 ст. 372, ч. 2 ст. 384 КК України.

Враховуючи, що така особа, очевидно, випливає як з суті кримінальних правопорушень, за якими здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 0000390 від 10.05.2024, так і з заяви про визнання потерпілим, висновок слідчого про відмову у визнанні його потерпілим в редакції постанови від 12.07.2024 виглядає спірним і недостатньо логічним.

Як вбачається з практики Європейського суду з прав людини (рішення у справі Шевченко проти України від 04 квітня 2006 року (п.74), Трубніков проти росії від 05 липня 2005 року (п.93) виключення заявника з провадження шляхом ненадання йому статусу жертви суперечить звичайній практиці, оскільки він позбавлений можливості брати участь в ході розслідування.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність скасування постанови від 12.07.2024 про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000390 від 10.05.2024, а також зобов`язати слідчого повторно розглянути заяву про визнання його потерпілим у вказаному кримінальному провадженні.

В той же час, щодо вимог скарги в частині зобов`язання слідчого визнати ОСОБА_3 потерпілим у кримінальному провадженні №0000390 від 10.05.2024, слід зазначити наступне.

Чинним законодавством не передбачено повноважень слідчого судді, надавати вказівки слідчому щодо прийняття відповідних процесуальних рішень а також вчинення тих чи інших конкретних процесуальних дій чи слідчих (розшукових) дій, за виключенням випадків, що прямо передбачені законом. Більш того, спроба вчинення таких дій з боку суду була б невиправданим втручанням в роботу слідчого в цілому, та в заплановану слідчим стратегію досудового розслідування у кримінальному провадженні, що прямо суперечить принципу диспозитивності, а тому в цій частині - скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 55, 110, 303, 306-307, 309, КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Скаргу - задовольнити частково.

Скасувати постанову слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, ОСОБА_4 від 12.07.2024 про відмову ОСОБА_3 у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні №0000390 від 10.05.2024.

Зобов`язати слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Києві, ОСОБА_4 , чи іншого слідчого, який входить до складу групи слідчих у кримінальному провадженні №0000390 від 10.05.2024, повторно розглянути заяву ОСОБА_3 про визнання потерпілим у кримінальному провадженні №0000390 від 10.05.2024 та за наслідками його розгляду прийняти відповідне рішення з урахуванням положень статті 55 КПК України.

В іншій частині скарги - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1