ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/396/24 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - ч.4 ст.186 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2024 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю - секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002241 від 15 вересня 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Верхній Рогачик Верхньорогачицького району Херсонської області, з повною середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 08.05.2024 р. Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.4 ст.185 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 1 рік 6 місяців;

- 07.06.2024 р. Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за ч.4 ст.185 КК України з призначенням покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку на 1 рік,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України та призначено йому за даним кримінальним правопорушенням покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Визначено, що вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 травня 2024 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік 6 місяців та вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2024 року, яким ОСОБА_8 засуджено за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік, виконувати самостійно.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_8 визначено рахувати з 04 жовтня 2023 року.

На підставі ч.5 ст.72 КК України в строк призначеного судом покарання ОСОБА_8 зараховано термін його попереднього ув`язнення, а саме з 04 жовтня 2023 року до набрання вироком законної сили включно, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою, залишено без змін, продовжено строк тримання під вартою ОСОБА_8 до набрання вироком законної сили, але не довше ніж до 02 листопада 2024 року.

Вирішено питання речових доказів та процесуальних витрат за проведення судових експертиз.

Як визнав суд, 24.02.2022 Верховною Радою України прийнято Закон України «Пре затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-ІХ, яким затверджено Указ Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», відповідно до якого в Україні введене воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб.

Згодом Указами Президента України ОСОБА_10 строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався та на даний момент скасований не був.

Так, 20.08.2023 о 19 годині 00 хвилин у обвинуваченого ОСОБА_8 , який перебував на Привокзальній площі в м. Тернополі виник повторний злочинний умисел, спрямований на відкрите заволодіння чужим майном, поєднане із насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Реалізуючи свій злочинний умисел, 20.08.2023 о 19 год. 00 хв., перебуваючи на Привокзальній площі в м. Тернополі, обвинувачений ОСОБА_8 з метою заволодіння чужим майном, раптово, з метою подолання можливого опору ОСОБА_11 , під час словесного конфлікту з останнім, наніс йому один удар кулаком правої руки в ділянку обличчя, від якого потерпілий упав на землю і втратив свідомість, чим заподіяв потерпілому ОСОБА_11 легкі тілесні ушкодження. Подавивши волю потерпілого до опору, та продовжуючи свій злочинний намір, обвинувачений ОСОБА_8 умисно, відкрито, з корисливих мотивів, викрав мобільний телефон торговельної марки «Redmi 8», об`ємом вбудованої пам`яті 32 Gb, вартістю 3497,37 гривень, мобільний телефон торговельної марки «Neffos» С9а, об`ємом вбудованої пам`яті 16 Gb, вартістю 1136,67 гривень, грошові кошти в сумі 900 гривень, банківську карту AT КБ «ПриватБанк» № № НОМЕР_1 та банківську карту AT «УНІВЕРСАЛ БАНК» № НОМЕР_2 .

В подальшому, з викраденим майном обвинувачений ОСОБА_8 з місця вчинення злочину втік, в результаті чого своїми умисним злочинними діями спричинив матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_11 на загальну суму 5 534,04 гривень.

Вказаними діями обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинений повторно, в умовах воєнного стану.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, вважає вирок суду надто суворим та таким, що не відповідає принципу достатності покарання тяжкості злочину для виправлення винного.

Фактично апелянт ставить питання про зміну вироку у частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного через суворість призначеного покарання.

В обґрунтування своїх доводів, зазначає, що судом не враховано ряд пом`якшуючи обставин, а саме: визнання вини у повному обсязі, щире каяття та сприяння розкриттю злочину, а також відсутні обставини, які обтяжують покарання.

Звертає увагу, що він має постійне місце проживання, стійкі соціальні зв`язки, на обліку у лікаря- психіатра не перебуває.

На переконання апелянта, наведені ним обставини давали суду першої інстанції підстави застосувати до покарання статтю 69 КК України і призначити покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, за якою він обвинувачується.

Просить змінити вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2024 року відносно ОСОБА_8 в частині призначеного покарання, та призначити йому за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України покарання, із застосуванням ст.69 КК України, у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу і, з наведених у ній мотивів, просять змінити вирок суду першої інстанції шляхом пом`якшення призначеного покарання і обрати йому покарання, вид, строк та форма відбування якого вказані в апеляційній скарзі; прокурорів, які вирок суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим і тому просить залишити його без зміни та відмовити у задоволені апеляційної скарги; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення за обставин, установлених місцевим судом у порядку ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильності кваліфікації його дій апеляційний суд не перевіряє, оскільки законності й обґрунтованості судового рішення в цій частині сторона захисту не оскаржує.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого, про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та даним про особу винного через суворість, на думку колегії суддів, є непереконливими.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Згідно зі статтею 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Виходячи із змісту вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2024 року відносно ОСОБА_8 та аналізу матеріалів кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд, обираючи покарання, за вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.186 КК України, дотримався положень Загальної частини Кримінального кодексу України, вимог ст.65 КК України та врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу винного, а також всі обставини справи.

Зокрема, судом враховано ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України класифікуються як тяжкий злочин; обставини його вчинення; характер та мотив вчинення кримінального правопорушення діяння; форму й ступінь вини; дані про особу обвинуваченого.

Крім цього, місцевим судом враховано, що на час ухвалення оскаржуваного вироку, ОСОБА_8 був засуджений також вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08.05.2024 року за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і на підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік 6 місяців та вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.06.2024 року за ч.4 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років і на підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_8 , як на час розгляду кримінального провадження судом першої інстанції, так і на час апеляційного оскарження вироку суду, не відшкодував потерпілому ОСОБА_11 заподіяні йому матеріальні збитки.

За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність обрання обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі.

Поряд з цим, місцевим судом враховано також суспільну небезпеку скоєного ОСОБА_8 кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, те що останній є особою молодого віку, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, наявність пом`якшуючих покарання обставин, в тому числі і тих про які обвинувачений зазначає в апеляційній скарзі, а також відсутність обтяжуючих покарання обставин, що давало підставу суду обрати йому покарання на мінімальний строк, визначений санкцією статті обвинувачення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Колегія суддів не погоджується з твердженням апелянта щодо можливості застосування до покарання, призначеного ОСОБА_8 за ч.4 ст.186 КК України, статті 69 КК України, про що обвинувачений ставить питання в суді апеляційної інстанції.

Так, однією з обов`язкових умов для застосування до винної особи положень ст.69 КК є наявність декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання.

Правова конструкція ч. 1 ст.69 КК законодавцем побудована таким чином, щоб суди в ході реалізації ними своїх дискреційних повноважень під час призначення винуватій особі покарання в кожному конкретному випадку вмотивовано аргументували істотність зниження ступеня тяжкості вчиненого діяння. Тобто встановлення лише факту наявності не менше двох пом`якшуючих обставин не може автоматично тягнути застосування ст.69 КК.

Колегія суддів звертає увагу на те, що приписи ст.69 КК про призначення винній особі більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, є спеціальними і застосовуються у виключних випадках. Підставами для застосування цієї статті є встановлення не лише наявності кількох пом`якшуючих обставин, а й того факту, що їх наявність істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Тобто, для застосування судом положень ст.69 КК повинні бути встановлені пом`якшувачі покарання обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості саме вчиненого кримінального правопорушення. У кожному випадку факт зниження ступеня тяжкості кримінального правопорушення повинен оцінюватися судом з урахуванням індивідуальних особливостей конкретного кримінального провадження. Проте, у будь-якому разі встановлені обставини, що пом`якшують покарання, мають настільки істотно знижувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції статті було б явно недоцільним і несправедливим.

Той факт, що в справі присутні обставини, які пом`якшують покарання, а саме: визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення; відсутні обставини, які обтяжують покарання, а також те, що обвинувачений ОСОБА_8 має постійне місце проживання, стійкі соціальні зв`язки, на обліку у лікаря - психіатра не перебуває, на думку колегії суддів, з урахуванням наведених вище обставин, які свідчать про суспільну небезпеку обвинуваченого та його схильність до вчинення кримінальних правопорушень, не є достатніми мотивами для застосування до нього положень ст.69 КК і уже були враховані судом першої інстанції при призначені покарання.

Окрім цього, з огляду на наведені обставини, колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду, що наявні у обвинуваченого ОСОБА_8 непогашені судимості за вчинення тяжких умисних корисливих злочинів, з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, за яке він засуджений вказаним вироком, свідчать про підвищену суспільну небезпечність обвинуваченого, продовження ним злочинної діяльності, та унеможливлює застосування як ст. 69 КК України.

Аналіз матеріалів кримінального провадження дає колегії суддів підстави для висновку, що апелянтом не наведено переконливих доводів на обґрунтування того, що призначене обвинуваченому покарання є неправильним, явно несправедливим через його суворість, та того, що саме призначення до нього більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, про що він ставить питання в апеляційній скарзі, забезпечить його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Приймаючи до уваги сукупність наведених обставин, колегія суддів приходить до переконання, що визначені обвинуваченому строк та форма відбування покарання в умовах ізоляції від суспільства є співмірними вчиненому ним протиправному діянню, а також є справедливим і виваженим заходом примусу.

Колегія суддів вважає, що покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 у виді 7 (семи) років позбавлення волі повністю відповідає ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі винного, узгоджується із санкцією статті обвинувачення і є достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів.

Це рішення належним чином умотивоване і відповідає вимогам кримінального закону, а тому підстав для зміни вироку через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі винного і застосування до призначеного покарання положень ст.69 КК України, про що обвинувачений ОСОБА_8 ставить питання в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Вирок суду є обґрунтованим і законним. Будь-яких передбачених ст.ст.408, 409 КПК України підстав до його зміни не встанволено при перевірці справи в апеляційному порядку, а тому в задоволенні апеляційної скарги обвинуваченого слід відмовити.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 вересня 2024 року щодо ОСОБА_8 - без змін.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий

Судді