Справа № 125/834/24
Провадження №11-кп/801/1244/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2024 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого судді : ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем судового засідання: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Барського районного суду Вінницької області від 27.09.2024 року у кримінальному провадженні, відомості по якому внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000225 від 11.07.2023 року по обвинуваченню

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Бар, Вінницької області, місце проживання: АДРЕСА_1 , громадянина України, непрацевлаштованого, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, раніше не судимого

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286-1 КК України

за участю сторін кримінального провадження

прокурора : ОСОБА_10

захисника : ОСОБА_11

обвинуваченого: ОСОБА_9

потерпілих: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, просив змінити вирок Барського районного суду Вінницької області від 27.09.2024 року в частині призначеного покарання та помякшити покарання, призначити покарання з застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу або громадських робіт.

Потерпілі ОСОБА_7 , ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, просили змінити вирок Барського районного суду Вінницької області від 27.09.2024 року в частині призначеного покарання ОСОБА_9 , пом`якшити покарання та не застосовувати покарання у виді позбавлення волі.

Вироком Барського районного суду Вінницької області від 27.09.2024 року ОСОБА_9 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286-1 КК України і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 5 (п`ять) років.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експертів для проведення судових експертиз у розмірі 5996 (п`ять тисяч дев`ятсот дев`яносто шість) гривень 48 копійок.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 обраховувати з дня затримання на виконання вироку.

Скасовано арешт, накладений на підставі ухвали слідчої судді Барського районного суду Вінницької області від 14.07.2023 (справа №125/1344/23, провадження №1-кс/125/133/2023) на транспортний засіб - автомобіль марки «ВАЗ- 21154», державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі: НОМЕР_2 , 2007 року випуску, на транспортний засіб - мопед марки "Honda Dio", номер рами НОМЕР_3 .

Вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку суду обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення за наступних обставин.

ОСОБА_9 11.07.2023 приблизно о 15:00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-21154», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався на автомобільній дорозі сполученням м. Бар - с. Антонівка між населеними пунктами м. Бар - с. Широке, Жмеринського району Вінницької області, зі сторони м. Бар в напрямку с. Широке. Продовжуючи рух на ділянці автодороги АДРЕСА_2 , на заокругленні дороги вправо ОСОБА_9 не врахувавши дорожню обстановку не вибрав безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, внаслідок чого допустив виїзд керованого ним автомобіля на смугу зустрічного руху, де з необережності допустив зіткнення із мопедом марки «Honda Dio» без державного номерного знаку, під керуванням водія ОСОБА_7 , який рухався в зустрічному напрямку зі сторони с. Широке, в напрямку м. Бар. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_7 та пасажир мопеда марки «Honda Dio», без державного номерного знаку, ОСОБА_8 отримали тілесні ушкодження.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №1 від 22.01.2024, ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді відкритого уламкового внутрішнє суглобового черезвиросткового перелому лівого стегна зі зміщенням уламків, закритих полісегментарних переломів верхньої третини та нижньої третини обох кісток лівої гомілки зі зміщенням уламків, двобічного перелому нижньої щелепи, перелому латеральної стінки правого верхнє щелепного синуса, які не є небезпечними для життя в момент заподіяння, не супроводжувалося небезпечним для життя явищем та за ознакою тривалого розладу здоров`я належать до тілесних ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №2 від 22.01.2024, ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому середньої третини лівого стегна, відкритого перелом обидвох кісток лівої гомілки (нижньої третини діафіза великогомілкової кістки та верхньої третини, діафіза малогомілкової кістки). Ушкодження у вигляді відкритого перелому (діафіза) лівої великогомілкової кістки в нижній третині належить до тяжкого тілесного ушкодження як небезпечного для життя в момент заподіяння. Ушкодження у вигляді закритого перелому середньої третини лівого стегна, відкритого перелому верхньої третини, діафіза малогомілкової кістки не були небезпечним для життя в момент заподіяння, не супроводжувалося небезпечним для життя явищем та за ознакою тривалого розладу здоров`я належать до тілесних ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Відповідно до висновку судової автотехнічної, транспортно-трасологічної експертизи № СE-19/102-24/3233-ІТ від 21.02.2024, у даній дорожній обстановці в діях водія автомобіля марки «ВАЗ-21154», державний номерний знак НОМЕР_1 , ОСОБА_9 вбачається невідповідність вимогам пунктів 10.1, 11.1, 11.3, 12.1 Правил дорожнього руху, які з технічної точки зору, знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної дорожньо- транспортної пригоди.

Таким чином, водій ОСОБА_9 порушив вимоги пунктів 2.9 а), 10.1, 11.1, 11.3, 12.1 Правил дорожнього руху України, згідно з якими:

п. 2.9 «Водієві забороняється: а) Керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції»;

п. 10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»;

п. 11.1 «Кількість смуг на проїзній частині для руху нерейкових транспортних засобів визначається дорожньою розміткою або дорожніми знаками 5.16 "Напрямки руху по смугах", 5.17.1 "Напрямок руху по смугах", 5.17.2 "Напрямок руху по смугах", а за їх відсутності - самими водіями з урахуванням ширини проїзної частини відповідного напрямку руху, габаритів транспортних засобів і безпечних інтервалів між ними.»;

п. 11.3 «На дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу.»;

п. 12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.».

Порушення вимог пунтків 10.1, 11.1, 11.3, 12.1 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_9 знаходиться в причинному зв`язку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди.

Вимоги апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 мотивовано тим, що суд першої інстанції врахував обставини, які вплинули на тяжкість призначеного покарання, всупереч тому, що вказані обставини уже містяться в диспозиції ч.2 ст. 286-1 КК України.

Обвинувачений вказує на те, що раніше він ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності не притягувався, після вчинення ДТП дочекався працівників поліції, я давав покази -слідчому, розповідав все як сталося, я брав участь у слідчому експерименті та у всіх інших діях, які були необхідні для здійснення досудового розгляду в повному обсязі, проявляв турботу про здоров`я потерпілих, потерпілим повністю відшкодував шкоду як матеріальну, так і моральну, тому потерпілі не мають претензій про, що вони заявляли в суді першої інстанції.

Таким чином він добровільно відшкодував потерпілим завдані збитки, щиро кається у тому, що вчинив ДТП, що його неправомірні дії потягнули такі негативні наслідки, позитивно характеризується за місцем свого проживання, на обліку у лікаря- психіатра чи лікаря- нарколога не перебуває, має сім`ю та постійне місце проживання, де проживає разом з цивільною дружиною ОСОБА_12 та її сином ОСОБА_13 .

У його діях наявні декілька обставин, що пом`якшують покарання та які передбачені п.1, 2 ч.1 ст. 66 КК України щире каяття, активне сприяння розкриття кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданих збитків.

B даному випадку до правовідносин, що склалися, можливо застосувати ст. 69 КК України.

Хоч він неофіційно працевлаштований, але має дохід щомісячно, тому готовий

понести покарання у виді штрафу у розмірі, який суд присудить.

Вимоги апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 , ОСОБА_8 мотивовано тим, що призначене покарання оскаржуваним вироком обвинуваченому ОСОБА_9 є занадто суворим .

Потерпілі вказують на те, що не мають жодних претензій до обвинуваченого, оскільки йому шкода відшкодована повністю,після ДТП обвинувачений допомагав, викликав швидку та працівників поліції, щиро вбачався.

Поведінка ОСОБА_9 після ДТП та під час судового розгляду свідчить про повне усвідомлення того,що сталося, щире каяття та визнання вини.

За таких обставини, призначене покарання у виді позбавлення волі є суворим,тому просили не позбавляти його волі.

Під час апеляційного розгляду прокурор ОСОБА_10 подав заяву про відмову від апеляційної скарги на вирок Барського районного суду Вінницької області від 27.09.2024 року.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_10 , який просив прийняти відмову прокурора від апеляційної скарги, відмовити в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого, потерпілих, обвинуваченого ОСОБА_9 , який просив задоволити апеляційну скаргу, захисника ОСОБА_11 , яка просила апеляційні скарги задоволити, потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які просили задоволити апеляційні скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, суд вважає, що слід прийняти відмову прокурора від апеляційної скарги, апеляційні скарги обвинуваченого, потерпілих задоволенню не підлягають, слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Висновок суду про доведеність вини, кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_9 за ч.2 ст. 286- 1 КК України в апеляційних скаргах не оспорюється.

Перевіряючи рішення в частині призначеного покарання,суд апеляційної інстанції вважає доводи апеляційних скарг безпідставними.

Відповідно до ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через суворість.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Згідно ст.65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного і доцільного заходу примусу, яке б ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави і суспільства.

Відповідно до вказаних засад особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципу співмірності, цей захід примусу за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 65 КК України, керуючись роз`ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України №7від 24.10.2003року «Про практику призначення судами кримінального покарання» врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_9 кримінального правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є тяжким злочинам, особу винного, який раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, має постійне місце проживання, неофіційно працевлаштований, думку потерпілих, які просили не позбавляти обвинуваченого волі, обставини, які згідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування завданого збитку, відсутність обставин, які згідно ст. 67 КК України обтяжують покарання та визначив покарання в межах санкції ч.2 ст. 286-1 КК України у виді позбавлення волі.

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції з урахуванням особи обвинуваченого,обставин кримінального правопорушення, думки потерпілих дійшов висновку, що призначення більш м`якого основного покарання не буде пропорційним вчиненому діянню, враховуючи конкретні обставин цього ДТП, а саме кількість потерпілих і характер порушення правил дорожнього руху, якими спричинено аварійну ситуацію, ступінь алкогольного сп`яніння, довгострокові наслідки для потерпілих.

Щодо додаткового покарання суд зазначив, що найменший строк позбавлення права керування транспортними засобом є достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, оскільки навіть найменший передбачений санкцією статті строк є значним, і призначення більшого строку буде явно непропорційним.

Також суд врахував, що згідно з приписами частини 1 статті 75 Кримінального кодексу України у випадку засудження за порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння не дозволяється звільнення від відбування покарання з випробуванням. Тому призначене покарання обвинувачений повинен відбувати реально.

Проаналізувавши обставини, які мають значення при призначенні покарання, перевіривши дотримання судом першої інстанції вимог ст. 50, ст. 65 КК України, суд апеляційної інстанції з урахуванням особи обвинуваченого, тяжкості кримінального правопорушення вважає, що визначене судом першої інстанції покарання за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Твердження захисника про подвійне урахування судом обставин, які є складовими диспозиції ч.2 ст. 286-1 КК України суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки суд звернув увагу на ступінь сп`яніння під час керування транспортним засобом (1,7 проміле, що є істотним ступенем сп`яніння), довгострокові наслідки травм, отриманих потерпілими внаслідок ДТП, що не є складовою диспозиції , а є обставинами , що конкретизують стан обвинуваченого, потерпілих.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

При цьому суд апеляційної інстанції керується правовим висновком викладеним у постанові Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 756/4830/17-к, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції не приймає доводи апеляційних скарг потерпілих щодо призначення обвинуваченому ОСОБА_9 більш мякого покарання не пов`язаного з позбавленням волі .

Доводи обвинуваченого щодо застосування ст.69 КК України є безпідставними.

Статтею 69 КК України передбачено призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину.

З урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Пункт 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначає, що призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 , викладаючи свої доводи, посилається на обставини, які були належним чином досліджені та враховані судом першої інстанції при прийнятті рішення відносно нього.

Крім того, ці доводи не містять нових відомостей, які полягають у переоцінці обставин, що були відомі суду першої інстанції під час винесення вироку.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відшкодування обвинуваченим ОСОБА_9 завданої потерпілим шкоди і відсутність з боку останніх претензій матеріального та морального характеру, поведінка обвинуваченого не можуть бути визначальними та такими, що безумовно свідчать про наявність підстав для застосування ст. 69 КК України.

Вказані обставини були враховані судом першої інстанції.

Водночас призначення менш суворого покарання не вплине на формування думки інших водіїв транспортних засобів про неприпустимість порушення ПДР та чітке розуміння того, що особа має нести невідворотне та справедливе покарання за свої дії.

З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для призначення покарання нижче від найнижчої межі із застосуванням ст. 69 КК України.

Суд апеляційної інстанції вважає рішення суду першої інстанції законним, обгрунтованим та вмотивованим, прийнятим з дотриманням вимог ст. 370 КПК України.

Неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б істотними та підставами, передбаченими ст. 409 КПК України для зміни чи скасування оскаржуваного судового рішення не встановлено.

Прокурором Жмеринської окружної прокуратури ОСОБА_6 подано заяву про відмову від апеляційної скарги на вирок Барського районного суду Вінницької області від 27.09.2024 року щодо ОСОБА_9 за ч.2 ст. 286-1 КК України.

Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 403 КПК України, врахувавши думку учасників кримінального провадження, вважає, що наявні підстави для прийняття відмови від апеляційної скарги та закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою прокурора.

Керуючись ст. ст. 403, 405,407,409, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції ,

постановив :

Прийняти відмову прокурора від апеляційної скарги.

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою прокурора.

Відмовити в задоволенні апеляційних скарг потерпілих, обвинуваченого.

Вирок Барського районного суду Вінницької області від 27.09.2024 року щодо ОСОБА_9 за ч.2 ст. 286-1 КК України залишити без змін.

Судове рішення може бути оскаржено в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення до Верховного Суду.

Відповідно до ч. 4ст. 532 КПК України судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4