КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві матеріали провадження за апеляційною скаргою з доповненнями до неї захисника ОСОБА_6 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року,

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 27 жовтня 2024 року включно, та визначено ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 3 098 535,66 грн., що дорівнює 1023 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Таке рішення суд, врахувавши, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, серед яких злочин за ч. 3 ст. 190 КК України є тяжким і передбачає покарання до 8 років позбавлення волі, а також особу обвинуваченого, який не одружений, не працює, раніше не судимий, має визначене місце проживання, батьків похилого віку та батька - інваліда II групи, і те, що у кримінальному провадженні АТ КБ «Приватбанк» до обвинуваченого ОСОБА_7 заявлено цивільний позов на суму 3 079 080,79 грн., що становить матеріальну шкоду, спричинену внаслідок кримінального правопорушення, яка не відшкодована, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме тим, що обвинувачений, перебуваючи на волі, зможе вчинити спроби переховуватись від суду, з огляду на можливість призначення йому покарання у випадку встановлення судом його винності, перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки джерела ______________________________________________________________

Справа №11-кп/824/5280/2024 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8

Категорія: ч. 3 ст. 190 КК України Доповідач ОСОБА_1

доходу не має, і тому визнав необхідним продовжити ОСОБА_7 строк тримання під вартою,оскільки інший, більш м`який, запобіжний захід не зможе запобігти цим ризикам.

В апеляційній скарзі з доповненнями до неї захисник ОСОБА_6 , вважаючи ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, прийнятою з істотними порушеннями кримінальних процесуальних норм, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати відносно ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у період доби з 21.00 год. вечора до 7.00 год. ранку з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що прокурором, в порушення вимог п. 1 ч. 3 ст. 184 КПК, до клопотання не додано жодних матеріалів, якими прокурор обґрунтовує викладені у клопотанні доводи та будь-яким чином підтверджують заявлені прокурором ризики, що позбавило суд можливості зробити аргументовані висновки щодо наявності обґрунтованої підозри у вчинені особою кримінального правопорушення та ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, заявлених стороною обвинувачення.

Крім того, зазначає, що прокурор у клопотанні та у судовому засіданні жодним чином не обґрунтовував та не намагався довести суду будь-які обставини того, що заявлені ризики не зменшились.

Більш того, зверталася увага, що саме клопотання свідчить про зменшення заявлених ризиків, зокрема ризику, визначеного п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України (знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення), оскільки, як зазначається у клопотанні, всі докази, які на думку сторони обвинувачення мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, вже зібрані під час досудового розслідування, при цьому і суд у своєму рішенні констатує зменшення ризиків, відхиляючи наявність вказаного ризику.

Також ані клопотання прокурора, ані судове рішення не містили жодних доводів того, що у ситуації з ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід не зможе запобігти заявленим ризикам.

До того ж, сторона захисту обґрунтовано вказувала на те, що обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту буде сприяти здійсненню справедливого і відкритого судового розгляду продовж розумного строку, оскільки буде відновлено справедливий баланс інтересів учасників кримінального провадження.

Окрім цього, зазначає, що сторона захисту аргументовано підтвердила, але суд не взяв до уваги обставини, що свідчать про відсутність ризиків (або їх значне зменшення), які виправдовують подальше тримання ОСОБА_7 під вартою.

Зокрема, зазначає, що, відповідно до практики ЄСПЛ, тяжкість покарання не може слугувати єдиним обґрунтуванням тримання під вартою.

Крім того, з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан та оголошено мобілізацію, у зв`язку із чим ОСОБА_7 , як військовозобов`язаний, не має права покидати територію України, що суттєво зменшує ризик переховування.

До того ж, ОСОБА_7 не має наміру переховуватися від органів досудового розслідування та суду і жодного доказу його ухилення від слідства прокурором надано не було, що нівелює вказаний ризик та суперечить практиці ЄСПЛ.

Щодо ризику передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, то відповідно до ст. 386 КК України, визначено кримінальну відповідальність за незаконний вплив на учасників кримінального провадження, що, з урахуванням принципу публічності, визначеного ст. 25 та ст. 214 КПК України, можливо підтвердити наданням витягу з ЄРДР, що свідчить про відсутність у сторони обвинувачення будь-яких даних про існування вказаного ризику, оскільки перевірка стосовно достовірності зазначеного твердження не проводилась та відомості до ЄРДР не вносились.

Також вважає необґрунтованими і твердження сторони обвинувачення про те, що ОСОБА_7 може вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки він є несудимою особою і відповідно до ст. 62 Конституції України поводження з ним має бути як з несудимою особою, а висунуті підозри та можливі обвинувачення стороні обвинувачення потрібно довести у змагальній судовій процедурі, опираючись на допустимі та належні докази.

Крім того, зазначений ризик нівелюється тим, що ОСОБА_7 звільнений із займаної посади, наразі у нього немає доступу до клієнтської бази АТ КБ «ПриватБанк» та працюючої оперативної системи банку.

Отже, вважає, що висновки сторони обвинувачення про наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, не підтверджуються доказами, а відтак, ОСОБА_7 тримається під вартою на підставі припущень сторони обвинувачення та суду, що є порушенням ст. 5 Конвенції, відповідно до якої, органи державної влади повинні надати реальні докази наявності таких ризиків.

Також суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі взагалі не зазначив, чому відхилив заявлені стороною захисту доводи щодо необґрунтованості та недоведеності заявлених стороною обвинувачення ризиків та не зробив жодних висновків з цього приводу, що свідчить про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Крім того, зазначає, що суд констатував, але не прийняв до уваги обставини, на які звертає увагу законодавець у ст. 178 КПК України, а саме те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, його батьки є особами похилого віку (батьку 77 років, матері 68 років), до того ж батько ОСОБА_7 є інвалідом 2 групи, тому ОСОБА_7 міг би працювати та допомагати батькам вирішувати їх побутові проблеми і проблеми зі здоров`ям. Крім того, заощаджувалися би державні кошти внаслідок не перебування обвинуваченого в СІЗО.

Таким чином, вважає, що застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту із носінням електронного засобу контролю цілком зможе нівелювати ризик переховування від суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника ОСОБА_6 на підтримку доводів апеляційної скарги, а також заперечення прокурора щодо апеляційного прохання, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За змістом ч. 1 ст. 331 КПК Українипід час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу, так само як і для його продовження, є зокрема наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується.

За змістом положень глави 18 КПК України у взаємозв`язку з вимогами ст. 331 КПК України підставами для продовження строку тримання під вартою є наявність раніше заявлених ризиків, які не зменшилися, або нових ризиків, які виправдовують тримання особи під вартою, та неможливість завершення судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Розглядаючи питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції для прийняття законного і обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини її життя, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Зазначені вимоги кримінального процесуального закону, на переконання колегії суддів, були дотримані судом першої інстанції, а доводизахисника ОСОБА_6 про відсутність підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_9 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є непереконливими.

Як убачається з матеріалів провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , Печерським районним судом м. Києва здійснюється судовий розгляд кримінального провадження № 0000056 по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 1 ст. 364-1, ч. 2 ст. 364-1 КК України.

Вирішуючи клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд, врахувавши, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, серед яких злочин за ч. 3 ст. 190 КК України є тяжким і те, що у кримінальному провадженні заявлено цивільний позов на суму 3 079 080,79 грн., яка не відшкодована, а також дані особу обвинуваченого, дійшов висновку про існування на даний час ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а саме того, що обвинувачений може переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню, вчинити інше кримінальне правопорушення, і тому визнав необхідним продовжити ОСОБА_7 строк тримання під вартою,оскільки інший запобіжний захід не зможе запобігти цим ризикам.

З такими висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки судом об`єктивно були досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження найсуворішого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення, яке цілком відповідає практиці Європейського Суду з прав людини, згідно з якою рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Доводи захисника ОСОБА_6 про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, є безпідставними.

Так, ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Враховуючи висунуте ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні ряду кримінальних правопорушень, в тому числі і тяжкого злочину проти власності, за який передбачено покарання до 8 років позбавлення волі, конкретні обставини, за яких йому інкримінуються вчинення даних правопорушень, та те, що у кримінальному провадженні АТ КБ «Приватбанк» до обвинуваченого ОСОБА_7 заявлено цивільний позов на суму 3 079 080,79 грн., що становить матеріальну шкоду, спричинену внаслідок кримінального правопорушення, яка не відшкодована, а також особу обвинуваченого, який не одружений, не працює, раніше не судимий, має визначене місце проживання, батьків похилого віку (батько є інвалідом II групи), та, з огляду на ці обставини, існування обґрунтованих ризиків, щообвинувачений, усвідомлюючи тяжкість покарання, яке йому загрожує у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, може переховуватись від суду, перешкоджати кримінальному провадженню та вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки джерела доходу не має, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається захисник ОСОБА_6 , а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, колегія суддів не встановила.

Твердження захисникаОСОБА_6 , що до клопотання прокурора не було додано доказів, є безпідставним, оскільки судом апеляційної інстанції встановлено, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 відповідає положенням ч. 3 ст. 199 КПК України, у якій передбачено вимоги лише про зазначення відомостей, які викладені у клопотанні.

Зокрема у клопотанні прокурора зазначені короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому обвинувачується ОСОБА_7 , обставини, які свідчать про те, що заявлені ризики не зменшилися, а також щодо неможливості застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_6 про те, що саме клопотання свідчить про зменшення заявлених ризиків, зокрема через відсутність ризику, визначеного п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України (знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення), оскільки, як зазначається у клопотанні, всі докази, які на думку сторони обвинувачення мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, вже зібрані під час досудового розслідування, то, на противагу їм, вказані обставини жодним чином не вказують на зменшення існування зазначених вище ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого, зважаючи на конкретні обставини висунутого обвинувачення, характер та тяжкість діянь, які йому інкримінуються, і покарання, яке загрожує у разі визнання його винуватим у їх вчиненні.

Щодо посилання захисника ОСОБА_6 на те, що з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан та оголошено мобілізацію, у зв`язку із чим ОСОБА_7 , як військовозобов`язаний, не має права покидати територію України, що суттєво зменшує ризик переховування, при цьому, ОСОБА_7 не має наміру переховуватися від органів досудового розслідування та суду і жодного доказу його ухилення від слідства прокурором надано не було, то воно не лише взагалі не аргументоване, але й жодним чином не спростовує обґрунтованість існування наведених вище ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого і доцільність продовження строку тримання під вартою, а також не дає достатніх підстав вважати, що обвинувачений не зможе здійснити дії, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Твердження захисника ОСОБА_6 , що відповідно до ст. 386 КК України, визначено кримінальну відповідальність за незаконний вплив на учасників кримінального провадження, що можливо підтвердити наданням витягу з ЄРДР, а у сторони обвинувачення будь-які дані про існування вказаного ризику відсутні, так як перевірка стосовно достовірності зазначеного твердження не проводилась та відомості до ЄРДР не вносились, не заслуговують на увагу, оскільки це жодним чином не спростовує і не зменшує існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які наведені вище, адже обвинуваченому відомі особисті дані учасників кримінального провадження, які є свідками та потерпілими, володіючи якими, він може здійснити заходи впливу на них з метою уникнення кримінальної відповідальності та спотворення доказів.

Не заслуговують на увагу і посилання захисника ОСОБА_6 на необґрунтованість твердження сторони обвинувачення, що ОСОБА_7 може вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки він є несудимою особою, а крім того, зазначений ризик нівелюється тим, що ОСОБА_7 звільнений із займаної посади, наразі у нього немає доступу до клієнтської бази АТ КБ «ПриватБанк» та працюючої оперативної системи банку, адже, зважаючи на корисливий характер інкримінованих ОСОБА_7 дій, їх тривалість та кількість, і конкретні обставини, за яких йому інкримінуються їх вчинення, вочевидь, що останній, не маючи джерел доходу, може вчинити інше кримінальне правопорушення.

Наведені захисником ОСОБА_6 дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , зокрема те, що він раніше не судимий, має батьків похилого віку (батьку 77 років, матері 68 років), до того ж батько ОСОБА_7 є інвалідом 2 групи, тому ОСОБА_7 міг би працювати та допомагати батькам вирішувати їх побутові проблеми і проблеми зі здоров`ям, самі по собі не дозволяють зробити висновок про те, що можливість уникнення встановлених судом ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, може бути досягнута шляхом застосування до обвинуваченого іншого, більш м'якого запобіжного заходу, адже попри все це, ці обставини не стали для ОСОБА_7 стримуючим фактором у вчиненні тих кримінальних правопорушень, в яких він обвинувачується у даному кримінальному провадженні.

Враховуючи вищенаведене, підстав для застосування до обвинуваченого ОСОБА_10 більш м`якого запобіжного заходу, зокрема домашнього арешту у нічний час доби, що є змістом апеляційної вимоги захисника, принаймні на цій стадії судового розгляду, колегія суддів не вбачає.

За вказаних вище обставин, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року є законною та обґрунтованою, а отже, апеляційна скарга захисника ОСОБА_11 задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 27 жовтня 2024 року включно, та визначено ОСОБА_7 альтернативний запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 3 098 535,66 грн., що дорівнює 1023 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ _____________________ _____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3