УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 листопада 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали судового провадження, за апеляційною скаргою прокурора Вознесенської окружної прокуратури ОСОБА_5 , на ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 6 вересня 2024 року, якою задоволено подання ДУ «Вознесенська виправна колонія (№72)» відносно засудженого ОСОБА_6 та звільнено останнього від покарання, призначеного йому на підставі вироку Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2023 року згідно із ч.2 ст.74 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду скасувати. Призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Короткий зміст ухвали.

Ухвалою суду, задоволено подання ДУ «Вознесенська виправна колонія (№72)» відносно засудженого ОСОБА_6 , якого звільнено від покарання, призначеного йому на підставі вироку Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2023 року згідно із ч.2 ст.74 КК України.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що судом залишено поза увагою той факт, що вироком Київського районного суду м. Одеси від 03.03.202З остаточне покарання ОСОБА_8 призначено із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Київського районного суду м. Одеси від 20.07.2022, у виді 3 років 1 місяця реального позбавлення волі більш суворим, призначеним цим вироком. При цьому, зазначає, що одним із епізодів, за яким ОСОБА_6 було визнано винним за вироком Київського районного суду м. Одеси від 20.07.2022 був епізод крадіжки на суму 2908,43 грн., що на момент вчинення (25.02.2020) перевищував 2 неоподаткованих мінімуми доходів громадян, а тому не може бути декриміналізованим.

Вказує, що судом залишено поза увагою і той факт, що вироком Київського районного суду м. Одеси від 20.07.2022 остаточне покарання ОСОБА_6 призначено із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, а саме: до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного ОСОБА_6 вироком Київського районного суду м. Одеси від 30.07.2021, та остаточно призначено покарання у виді 3 років 1 місяця реального позбавлення волі. При цьому, по двох епізодах, ( окрім інших, передбачених статтею 185 КК України), за якими ОСОБА_6 визнано винним за вироком Київського районного суду м. Одеси від 30.07.2021, мали місце епізоди щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 360 КК України, яку взагалі не було декриміналізовано.

Посилаючись на постанову Касаційного кримінального суду Верховного суду від 22.08.2024р. у справі №567/507/23, вважає, що суд повинен був врахувати ч.5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України та врахувати , відповідно до якого неоподатковуваний мінімум встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної п.п. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 1 січня звітного податкового року, в якому скоєно кримінальне правопорушення.

Вважає, що приймаючи рішення про можливість звільнення засудженого ОСОБА_6 від покарання, призначеного вироком Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2023, на підставі ч. 2 ст. 74 КК України, суд мав дослідити розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян станом на 01 січня звітного податкового року, в якому скоєні кримінальні правопорушення, а не на день розгляду судом вищевказаного подання, як зазначено в оскаржуваній ухвалі суду.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

До Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшло подання начальника ДУ «Вознесенська ВК 72» в якому останній просить суд звільнити засудженого ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання у зв`язку із скасуванням кримінальної відповідальності за вчинене ним правопорушення, згідно із ч.2 ст.74 КК України.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 6 вересня 2024 року, задоволено подання ДУ «Вознесенська виправна колонія (№72)» відносно засудженого ОСОБА_6 , якого звільнено від покарання, призначеного йому на підставі вироку Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2023 року згідно із ч.2 ст.74 КК України.

Задовольняючи подання та звільняючи засудженого від призначеного йому покарання, суд посилаючись на вимоги Закону України від 18 липня 2024 року №3886-IX «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», який набрав чинності 09.08.2024 року, - ст.51 КУпАП, констатував, що вартість викраденого засудженим ОСОБА_6 майна за ст. 185 КК України становить менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на день розгляду подання судом і може бути підставою лише для адміністративної відповідальності.

Обставини встановлені апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який просив ухвалу суду скасувати, вивчивши матеріали судової справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 КК України, звільнення засудженого від покарання або подальшого його відбування, заміна більш м`яким, а також пом`якшення призначеного покарання, крім звільнення від покарання або пом`якшення покарання на підставі закону України про амністію чи акта про помилування, може застосовуватися тільки судом у випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.74 КК України особа, засуджена за діяння, караність якого законом усунена, підлягає негайному звільненню від призначеного судом покарання.

На підставі вищезазначеної норми та Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», п. 13 ст. 537 КПК України, адміністрація ДУ «Вознесенська виправна колонія (№72)» звернулась до суду з поданням щодо звільнення засудженого ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання за діяння караність яких законом усунена.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 6 вересня 2024 року, задоволено подання ДУ «Вознесенська виправна колонія (№72)» відносно засудженого ОСОБА_6 , якого звільнено від покарання, призначеного йому на підставі вироку Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2023 року згідно із ч.2 ст.74 КК України.

Як зазначено судом в оскаржуваній ухвалі, Законом України від 18.07.2024 № 3886-ІХ «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», який набрав чинності 09.08.2024, ст. 51 КУпАП викладено у новій редакцій та встановлено, що максимальний розмір викраденого майна для кваліфікації дій особи як дрібне викрадення чужого майна за ч. 2 ст. 51 КУпАП не може перевищувати двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Ця сума в 2024 році становить 3028 грн., оскільки пункт 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового Кодексу України передбачає, що якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169 .1.1 пункту 169 .1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року». Приймаючи вказане рішення суд констатував, що вартість викраденого засудженим ОСОБА_6 майна за ст. 185 КК України становить менше двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян на день розгляду подання судом і може бути підставою лише для адміністративної відповідальності.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду та зауважує, що відповідно до ч. 5 Підрозділу 1 Розділу ХХ Податкового кодексу України, якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 грн., крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної п.п. 169.1.1 п. 169.1 ст. 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року, яка дорівнює 50 відсоткам розміру прожиткового мінімуму для працездатної особи (у розрахунку на місяць), установленого законом станом на 1 січня звітного податкового року, в якому скоєно кримінальне правопорушення.

Таким чином, приймаючи рішення про можливість звільнення засудженого ОСОБА_6 від покарання, призначеного вироком Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2023, на підставі ч. 2 ст. 74 КК України, суд мав дослідити розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян станом на 01 січня звітного податкового року, в якому скоєні кримінальні правопорушення, а не на день розгляду судом вищевказаного подання, як зазначено в оскаржуваній ухвалі суду.

Крім того, є слушними посилання прокурора на неврахування судом першої інстанції того, що остаточне покарання ОСОБА_6 за вироком Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2023р. призначено із застосуванням ч.4 ст.70 КК України, а за вироком Київського районного суду м. Одеси від 20.07.2022р., із застосуванням ч.1 ст.71 КК України.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Київського районного суду м. Одеси від 03.03.2023р. остаточне покарання ОСОБА_8 призначено із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання, призначеного вироком Київського районного суду м. Одеси від 20.07.2022, у виді 3 років 1 місяця реального позбавлення волі більш суворим, призначеним цим вироком. Один із епізодів, за яким ОСОБА_6 було визнано винним за вироком Київського районного суду м. Одеси від 20.07.2022 був епізод крадіжки на суму 2908,43 грн., що на момент вчинення (25.02.2020) перевищував 2 неоподаткованих мінімуми доходів громадян, а тому не може бути декриміналізованим.

Крім того, вироком Київського районного суду м. Одеси від 20.07.2022 остаточне покарання ОСОБА_6 призначено із застосуванням ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, а саме: до призначеного покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного ОСОБА_6 вироком Київського районного суду м. Одеси від 30.07.2021, та остаточно призначено покарання у виді 3 років 1 місяця реального позбавлення волі. При цьому, за двома епізодами, ( окрім інших, передбачених статтею 185 КК України), за вчинення яких ОСОБА_6 визнано винним за вироком Київського районного суду м. Одеси від 30.07.2021, мали місце епізоди щодо вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч. 1, 2 ст. 360 КК України, яку взагалі не було декриміналізовано.

Відтак, суд першої інстанції, приймаючи рішення про звільнення засудженого від відбування покарання, не дослідив та не врахував попередній вирок Київського районного суду м. Одеси від 20.07.2022 року щодо ОСОБА_6 .

За такого, судом прийнято передчасне рішення, оскільки суд першої інстанції не надав правової оцінки та не дослідив в судовому засіданні наявність або відсутність правових підстав для звільнення засудженого від покарання за злочини, вчинені засудженим ОСОБА_6 до постановлення вироку від 03.03.2023.

Відтак, висновки суду першої інстанції про звільнення засудженого ОСОБА_6 від подальшого відбування покарання у зв`язку зі втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, не ґрунтується на вимогах закону та судом першої інстанції допущено істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку із чим ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового судового розгляду, з урахуванням доводів апеляційної скарги прокурора, необхідно усунути вказані в ухвалі порушення, та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване судове рішення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 413, 415, 424, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_5 - задовольнити.

Ухвалу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 06 вересня 2024 року щодо засудженого ОСОБА_6 скасувати.

Призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді