КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 752/2651/23 Слідчий суддя ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/824/4898/2024 Доповідач в суді ІІ інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2024 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000248 від 25.03.2021, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 2 ст. 190, ч.3 ст.15 ч.4 ст.190, ч.3 ст.191 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2024 року задоволено клопотання слідчого управління Головного управління Національної поліції у м. Києві ОСОБА_8 , погоджене прокурором відділу Київської міської прокуратури ОСОБА_9 - про накладення арешту на майно у кримінальному проваджені №0000248, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.03.2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених за ч. 2 ст. 190, ч.3 ст.15 ч.4 ст.190, ч.3 ст.191 КК України.

Накладено арешт на вилучене майно під час проведення обшуку 29.05.2024, а саме: автомобіль «INFINITI FX35», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, адвокат ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна.

Обґрунтовує доводи апеляційної скарги тим, що оскаржувана ухвала винесена з порушення норм КПК України без достатніх підстав, без врахування обґрунтованості підозри та внесення підозрюваним застави, що самостійно може забезпечити відшкодування гіпотетичної шкоди.

Апелянт зазначає, що слідчим стверджувалось, що автомобіль набутий кримінально протиправним шляхом, однак жодних доказів набуття майна саме таким шляхом не надається.

Крім того, апелянт вказує, що згідно із тексту повідомлення про підозру ОСОБА_7 нібито вчинив кримінальне правопорушення у травні 2023 року, а згідно реєстраційної картки транспортного засобу підозрюваний придбав автомобіль 17.04.2021, тобто за два роки до нібито вчинення інкримінованого йому злочину, що виключає будь-який зв`язок автомобіля із оголошеною підозрою.

Апелянт наголошує на тому, що вилучений під час обшуку автомобіль не є об`єктом кримінально протиправних дій, знаряддям вчинення злочину, не набутий протиправним шляхом, а накладення арешту на автомобіль призведе до надмірного обтяження та втручання у особисте життя підозрюваного.

Прокурор та власник майна у судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд за відсутності учасників провадження, які не прибули у судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, слідчим управлінням Головного управління Національної поліції у м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000248 від 25.03.2021 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.15 ч.4 ст.190, ч.3 ст.191 КК України.

29.05.2024 ОСОБА_7 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 повідомлено про підозру у вчиненні заволодіння шляхом обману грошовими коштами, які зберігались на рахунку ОСОБА_12 , відкритому у АТ «Ощадбанк», тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

29.05.2024 на підставі ухвали слідчого суді Голосіївського районного суду міста Києва від 22.05.2024, за адресою: м. Київ вул. Миколи Лаврухіна, 14, проведено обшук в ході якого вилучено автомобіль «INFINITI FX35» д.н.з. НОМЕР_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_7 .

Постановою слідчого від 29.05.2024 автомобіль «INFINITI FX35» д.н.з. НОМЕР_1 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0000248 від 25.03.2021, що підтверджується матеріалами клопотання.

Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2024 року накладено арешт на автомобіль «INFINITI FX35», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Задовольняючи клопотання прокурора, слідчий суддя дійшов висновку про те, що враховуючи, що правовою підставою для накладення арешту на майно у цьому кримінальному провадженні є забезпечення відшкодування шкоди, завданої злочином, а також доведеність прокурором існування достатніх підстав вважати, що не накладення арешту на майно, зазначене у клопотанні, може призвести до його можливого відчуження на користь третіх осіб або настання інших негативних наслідків, заборона відчуження та розпорядження майном виправдовує у цьому випадку ступінь втручання у право власності особи.

З такими висновками слідчого судді суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.

Як встановлено під час апеляційного розгляду, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст.ст. 131-132, 170-173 КПК України, задовольнив клопотання слідчого, подане в межах кримінального провадження №0000248, та наклав арешт на вилучений під час проведення обшуку 29.05.2024 автомобіль «INFINITI FX35», д.н.з. НОМЕР_1 , VIN: НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_7 , з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), з огляду на те, що в рамках кримінального провадження №0000248 представником АТ «Ощадбанк» подано цивільний позов до ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про відшкодування майнової шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, в розмірі 169 346 доларів США.

Матеріали провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна для виконання завдань арешту майна, з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), у разі постановлення обвинувального вироку та задоволення заявленого до ОСОБА_7 цивільного позову.

З огляду на наведене та враховуючи, що слідчим суддею першої інстанції ретельно перевірено майно, на яке слідчий просив накласти арешт і його відношення до матеріалів кримінального провадження, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення клопотання та накладення арешту на майно підозрюваного ОСОБА_7 , оскільки у даному кримінальному провадженні є всі підстави вважати, що вказане майно може бути відчужене, знищене чи приховане.

Таким чином, колегія суддів вважає, що слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 - 173 КПК України, наклав арешт на автомобіль підозрюваного, врахувавши і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Посилання апелянта на те, що враховуючи дату придбання автомобіля та вручення власнику майна повідомлення про підозру, відсутній будь-який зв`язок автомобіля із оголошеною підозрою, не спростовують правильність висновків слідчого судді про можливість накладення арешту на вказаний автомобіль з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Доводи апеляційної скарги про те, що вилучений під час обшуку автомобіль не є об`єктом кримінально протиправних дій, знаряддям вчинення злочину, не набутий протиправним шляхом, тобто не відповідає ознакам речових доказів, передбачених ст. 98 КПК України, не впливають на правильність висновків слідчого судді, оскільки арешт на вищевказаний автомобіль накладено саме з метою відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), що є самостійною правовою підставою для арешту майна. Питання про арешт вилученого у ОСОБА_7 автомобіля з метою його збереження як речового доказу, у клопотанні слідчого не порушувалось та слідчим суддею не розглядалось.

Доводи апелянта про те, що ухвала постановлена без врахування обґрунтованості підозри та внесення підозрюваним застави, що самостійно може забезпечити відшкодування шкоди, є безпідставними з огляду на наступне.

Колегія суддів звертає увагу, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, не вправі оцінювати докази з точки зору їх належності і допустимості, достатності та взаємозв`язку, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, чи існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення, яка може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до змісту ст. 368 КПК України, питання щодо наявності чи відсутності складу кримінального правопорушення в діянні, правильності кваліфікації дій та винуватості особи в його вчиненні, а також оцінка належності та допустимості доказів вирішуються судом під час ухваленні вироку, тобто на стадії судового провадження.

Сукупність долучених до клопотання прокурора матеріалів та викладені у клопотанні обставини на даному етапі досудового розслідування є достатніми для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна.

Крім того, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000248 триває, органом досудового розслідування здійснюється збирання доказів та встановлення усіх обставин кримінального правопорушення, у тому числі розміру заподіяної шкоди.

Інші зазначені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Колегією судів не встановлено порушень слідчим суддею положень ст.ст.170, 172-173 КПК України, які б слугували підставою для її скасування. Ухвала слідчого судді відповідає вимогам ч. 5 ст. 173, 372 КПК України, та містить у собі підстави та мотиви прийнятого рішення.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею рішення прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 в інтересах власника майна ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2024 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ________________ ОСОБА_2

Судді

: ОСОБА_2 ____________ ОСОБА_4____________