У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2024 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю слідчого ОСОБА_3 , розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді клопотання слідчого відділення розслідування злочинів у сфері службової та господарської діяльності слідчого відділу Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000105 від 12.07.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 114-1 КК України про надання дозволу на проведення обшуку,-

ВСТАНОВИВ:

Слідчий відділення розслідування злочинів у сфері службової та господарської діяльності слідчого відділу Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_4 за погодженням з прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000105 від 12.07.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 114-1 КК України звернулася до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду з клопотанням про надання дозволу на проведення обшуку.

В обґрунтування клопотання слідчий посилається на те, що слідчим відділом Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області, за процесуального керівництва Ужгородської окружної прокуратури, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000105 від 12.07.2024, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 114-1 КК України.

В ході проведення досудового розслідування було встановлено, що посадова особа ДВНЗ «Ужгородський національний університет» ОСОБА_6 вимагає від ОСОБА_7 неправомірну вигоду в сумі 4000 доларів США за вступ на навчання в ДВНЗ «Ужгородський національний університет», безперешкодне закриття сесій та отримання документів, які надають право на відстрочку від мобілізації та вирішення питання щодо отримання відстрочки на підставі зазначених документів в ТЦК та СП з використанням власних зв`язків.

З метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, відшукання речей та предметів, які мають значення для кримінального правопорушення та які самостійно чи у своїй сукупності свідчать про незаконну діяльність, виникла необхідність у невідкладному входженні до житла особи та проведення його обшуку.

Отже, враховуючи існування невідкладного випадку, в приміщенні загального коридору, розміщеного на 4 поверсі ДВНЗ «Ужгородського національного інституту» за адресою: АДРЕСА_1 , в якому перебувала ОСОБА_6 , біля якої знаходились предмети вчинення кримінального правопорушення, згідно добровільної згоди проведено невідкладний обшук на підставі ч. 3 ст. 233 КПК України, з метою збереження слідів вчинення кримінального правопорушення, а також відшукування та вилучення речей та предметів, які самостійно чи у своїй сукупності свідчать про незаконну діяльність.

В ході проведення обшуку було виявлено та вилучено:

- мобільний телефон марки «Iphone 16 Pro Max», картка мобільного зв`язку НОМЕР_1 , IMEI 1: НОМЕР_2 ; IMEI 2: НОМЕР_3 , упаковано до сейф пакету з логотипом «Національна поліція України» RIC 2177320;

- предмети схожі на гроші номіналом 100 доларів США в кількості 40 купюр (38 купюр серії MB 0724798 C, одна купюра номіналом PG 23120645 D та одна купюра номіналом PG 23120649 D, упаковано до сейф пакету з логотипом «Національна поліція України» RIC 2177323.

Слідчий зазначає, що ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину, а тому з метою врятування майна та відшукання документів та речей, які мають значення для встановлення всіх обставин вчиненого кримінального правопорушення, виникла необхідність у проведенні невідкладного обшуку приміщення загального коридору, розміщеного на 4 поверсі ДВНЗ «Ужгородського національного інституту», яким безпосередньо користувалась ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Необхідність проведення обшуку за вказаною адресою було зумовлено потребою виявлення та фіксації обставин вчинення вищевказаних кримінальних правопорушень та отримання фактичних даних, які можуть бути використані як докази.

Враховуючи невідкладність випадку, з метою врятування майна та вилучення речових і документальних доказів, 13.11.2024 було проведено невідкладний обшук на підставі

ч. 3 ст. 233 КПК України та заяви на добровільну згоду на проведення обшуку приміщення загального коридору, розміщеного на 4 поверсі ДВНЗ «Ужгородського національного інституту», яким безпосередньо користувалась ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 без ухвали слідчого судді , в ході якого вилучено ряд речей.

Однак проникнення до вказаного іншого володіння особи, його обшук та вилучення вказаних предметів і речей проводилося без відповідної ухвали слідчого судді, а тому, відповідно до вимог ст. 233 КПК України, виникла необхідність звернутися до слідчого судді з клопотанням про надання дозволу на проведення обшуку.

В судовому засіданні слідчий клопотання підтримала, просила таке задовольнити з огляду на обставини викладені в клопотанні, надала пояснення аналогічні викладеним у клопотанні. Вказала, що підставою для проведення обшуку без ухвали слідчого судді було врятування майна, яке є знаряддям, засобом та предметом злочину і яке могло бути знищено.

Заслухавши доводи слідчого, дослідивши клопотання та долучені до нього матеріали, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 30 Конституції України не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

Витягом з кримінального провадження №0000105 від 12.07.2024 року підтверджено, що органом досудового розслідування - Ужгородським РУП ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 114-1 КК України.

В ході досудового розслідування даного кримінального провадження 13.11.2024 року, слідчим СВ Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області ОСОБА_4 без ухвали слідчого судді, було проведено обшук приміщення службового кабінету АДРЕСА_2 , у ході якого виявлено та вилучено:

- мобільний телефон марки «Iphone 16 Pro Max», картка мобільного зв`язку НОМЕР_1 , IMEI 1: НОМЕР_2 ; IMEI 2: НОМЕР_3 , упаковано до сейф пакету з логотипом «Національна поліція України» RIC 2177320;

- предмети схожі на гроші номіналом 100 доларів США в кількості 40 купюр (38 купюр серії MB 0724798 C, одна купюра номіналом PG 23120645 D та одна купюра номіналом PG 23120649 D, упаковано до сейф пакету з логотипом «Національна поліція України» RIC 2177323.

Відповідно до ч.2 ст. 91 КПК України доказування у кримінальному провадженні полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ст. 234 КПК України, обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КПК України ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Згідно ч.3 ст.233 КПК України слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді.

Поняття іншого володіння особи визначене у ч. 2 ст. 233 КПК України, де вказано, що під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 232 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні. Підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети.

Слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про обшук, якщо прокурор, слідчий не доведе наявність достатніх підстав вважати, що: 1) було вчинено кримінальне правопорушення; 2) відшукувані речі і документи мають значення для досудового розслідування; 3) відомості, які містяться у відшукуваних речах і документах, можуть бути доказами під час судового розгляду; 4) відшукувані речі, документи або особи знаходяться у зазначеному в клопотанні житлі чи іншому володінні особи (ч.5 ст.234 КПК України).

Питання про застосування норм, передбачених ч. 2 ст. 234, ст. 233 КПК, неодноразово були предметом касаційного розгляду.

Приписи ст. 233 КПК підлягають застосуванню у взаємозв`язку з положеннями ст. 2 цього Кодексу. Отже, з метою забезпечення виконання завдань кримінального провадження у невідкладних випадках, пов`язаних із загрозою знищення майна (доказової інформації), КПК дозволяє проводити огляд, обшук житла чи іншого володіння особи до постановлення ухвали слідчого судді із застосуванням судового контролю post factum.

Так, колегія суддів Третьої судової палати ККС ВС у постанові від 06 вересня 2023 року (справа № 688/647/19, провадження № 51-2840км23) визнала неспроможними посилання сторони захисту на відсутність підстав, визначених ч. 3 ст. 233 КПК, та дійшла висновку, що з положеннями вказаної норми цілком узгоджується те, що підставою для задоволення клопотання є врятування майна, яке є знаряддям, засобом або предметом злочину і яке могло бути знищено.

Щодо поняття «майно» у розумінні ч. 3 ст. 233 КПК

Виходячи з положень КПК, термін «майно» вживається в розумінні, яке є ширшим за обсягом порівняно з відповідним цивільно-правовим поняттям, і включає в себе матеріальні об`єкти, що мають або можуть мати ознаки речових доказів.

Системний аналіз положень КПК також свідчить, що поняття майно, з одного боку, та речові докази, з іншого, можуть розглядатися як ціле і частина відповідно. Такі заходи забезпечення кримінального провадження, як тимчасове вилучення майна та арешт майна, виходячи навіть з їх назви, взагалі застосовуються до різних категорій майна, але серед іншого - безпосередньо до речових доказів.

Взаємопоєднане тлумачення приписів кримінального процесуального закону недвозначно свідчить, що в розумінні ч. 3 ст. 233 КПК поняття «майно» охоплює своїм змістом речі, документи, гроші, інші цінності та матеріальні об`єкти, серед яких, предмети, знаряддя, засоби вчинення кримінального правопорушення, які мають або можуть мати ознаки речових доказів.

Щодо поняття «врятування» в аспекті застосування ч. 3 ст. 233 КПК

Право на повагу до житла як складова права на приватність належить до основоположних прав людини, закріплених на національному та міжнародному рівнях. Конституційний Суд України в Рішенні від 31 травня 2011 року № 4-рп/2011 наголосив на тому, що гарантування кожному прав на повагу та недоторканність житла є не тільки конституційно-правовим обов`язком держави, а й дотриманням взятих Україною міжнародно-правових зобов`язань відповідно до положень Загальної декларації прав людини 1948 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року. Зазначені міжнародні акти згідно з ч. 1 ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 12 Загальної декларації прав людини, ст. 8 Конвенції, п. 1 ст. 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (п. 2 ст. 29 Загальної декларації прав людини).

У згаданому Рішенні Конституційний Суд України також зазначив, що конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства, а також задля запобігання кримінальним правопорушенням. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України і міжнародно-правових актах, за відповідних обставин, може визнаватися легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Приписи ст. 30 Конституції України гарантують кожному недоторканність житла. Не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду й обшуку.

Отож, із положень ст. 30 Конституції України слідує таке:

- допускається наявність невідкладних випадків, коли дозволений інший, за відсутності вмотивованого рішення суду, встановлений законом порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку;

- невідкладність випадків законодавець обумовлює врятуванням життя людей, майна чи безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину.

Зазвичай підставою для обмеження права на недоторканність житла в позасудовому порядку здебільшого є екстремальні випадки природного чи техногенного характеру.

Немає підстав у контексті приписів ст. 30 Конституції України та ч. 3 ст. 233 КПК заперечувати допустимість проведення в житлі чи іншому володінні особи огляду й обшуку після проникнення до такого житла чи іншого володіння особи за наявності невідкладних випадків.

По-перше, йдеться про кримінальну процесуальну діяльність слідчого, дізнавача, прокурора до постановлення ухвали слідчого судді щодо проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку (ст. 30 Конституції України), яка реалізується на підставі ч. 3 ст. 233 КПК. Отже, очевидною є підпорядкованість законодавчо визначеної мети невідкладного обшуку - врятування майна вирішенню і розв`язанню тих завдань, про які йдеться в ст. 2 КПК.

По-друге, в аспекті виконання завдань кримінального провадження термін «врятування» означає усуватизагрозусмерті, знищення; захищати існування; оберігати, укривативід шкідливого, небажаного, небезпечноговпливу життя людей та майна. Телеологічне тлумачення безсумнівно вказує на такі підстави невідкладного обшуку, як реальна загроза того, що предмет, який розшукується та підлягає вилученню, може бути знищено через зволікання з його відшуканням, відповідно - метою такого відшукання є запобігання знищенню об`єктів, що можуть мати значення речових доказів.

Приписи ч. 3 ст. 233 КПК передбачають можливість проникнення до житла (іншого володіння) в процесі здійснення кримінальної процесуальної діяльності для розслідування кримінальних правопорушень. Відповідно, під час проникнення можуть проводитися необхідні процесуальні дії, спрямовані на рятування майна, серед іншого, об`єктів матеріального світу, які мають або можуть мати ознаки речових доказів під час проведення обшуку. У ситуації, коли слідчому чи прокурору стає відомо про можливе знищення майна, яке може бути речовим доказом у кримінальному провадженні, застосовуються положення ч. 3 ст. 233 КПК щодо його врятування, які є підставою для невідкладного проникнення до житла (іншого володіння).

Щодо невідкладності випадку в розумінні ч. 3 ст. 233 КПК

Проведення обшуку (огляду) житла чи іншого володіння особи без рішення суду в невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей чи майна чи безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, з дотриманням обмежень і умов, передбачених законодавством (статтями 214, 233, 237 КПК), не порушує засади недоторканності житла чи іншого володіння особи.

З метою належного вирішення завдань, визначених у ст. 2 КПК, їх розв`язання, а також нейтралізації загроз з боку суб`єктів протиправної поведінки чи інших осіб, які діють на їх користь, у ч. 3 ст. 233 КПК з метою реалізації правоохоронюваних інтересів установлено спеціальні правила. Неможливість забезпечити збереження доказів без їх негайного відшукання і вилучення обумовлює невідкладну необхідність вжиття передбачених КПК процесуальних заходів з метою врятування (збереження) відповідного майна, зокрема шляхом проведення обшуку до отримання ухвали слідчого судді. При цьому висока ймовірність протягом короткого часу знищення таких доказів зумовлює невідкладність вжиття заходів з метою їх збереження.

Про наявність у сторони обвинувачення обґрунтованих побоювань того, що майно може бути знищеним, може свідчити як наявність у слідчого та прокурора відповідних даних, що воно може бути знищене, з огляду на відомості, отримані оперативним шляхом, з повідомлень свідків, потерпілих, підозрюваних чи з інших належних та допустимих джерел, які вказують, що майно може бути знищено, так і специфіка розвитку подій у розслідуванні кримінального провадження, коли, наприклад, один із співучасників кримінального правопорушення був затриманий, то побоювання того, що його затримання може змусити інших співучасників знищити речові докази, стають досить реальними. Викриття кримінального правопорушення створює очевидну і реальну загрозу (високу ймовірність) швидкого знищення речових доказів третіми особами (співучасниками, родичами або друзями підозрюваного тощо), зацікавленими в унеможливленні ефективного розслідування. Водночас дотримання порядку попереднього отримання дозволу слідчого судді на проведення обшуку (який включає складання та подання до суду вмотивованого клопотання, його розподіл автоматизованою системою, прийняття до провадження слідчим суддею, проведення судового засідання та складання за його результатами ухвали) зумовлює відповідні можливості для знищення доказів особами, яким відомо про факт затримання правопорушника, у проміжок часу, витраченого на виконання передбачених у законі ординарних процедур. Зазначена обставина з високою вірогідністю може позбавити сторону обвинувачення можливості належно реалізувати передбачені ст. 93 КПК повноваження щодо збирання доказів задля виконання завдань кримінального провадження (ст. 2 КПК).

Об`єднана Палата Касаційного Кримінального Суду Верховного Суду у постанові від 07.10.2024 року у справі №466/525/22 приходить до висновку, що проникнення до житла чи іншого володіння особи є альтернативою попередньому отриманню ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук у ситуаціях, коли існують обґрунтовані побоювання, що за цей час майно буде знищено в разі дотримання ординарного порядку. Необхідність віднайти і вилучити об`єкти, які можуть бути речовими доказами, в контексті ч. 3 ст. 233 КПК є виправданою, якщо існують обґрунтовані підстави до припущення про наявність реальної загрози знищення майна.

В контексті проведення обшуку без попередньо отриманого судового дозволу Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує в низці своїх рішень, зокрема в справах Kuzminas v. russia (заява № 69810/11 від 21 грудня 2021 року, § 22), K.S. and M.S. v. Germany (заява № 33696/11 від 6 жовтня 2016 року, § 42), Tortladze v. Georgia (заява № 42371/08 від 18 березня 2021 року, § 57), що мета виявити речові докази, які можуть бути корисними для кримінального розслідування серйозного злочину послідовно визнається Судом законною, позаяк вона переслідує інтереси громадської безпеки і пов`язана із запобіганням злочинам та захистом прав інших осіб.

Разом із тим, ЄСПЛ вважає вагомим те, аби невідкладні обставини, на які посилалися органи влади, вирішивши провести обшук без рішення суду, дійсно підтверджувалися матеріалами справи та конкретними обставинами, й в цілому виправдовували таку терміновість з боку правоохоронних органів. Крім того, важливим є як дотримання процесуальних гарантій під час проведення такого обшуку та судовий контроль за його законністю post factum, так і забезпечення заявникові можливості оскаржувати докази, здобуті в такий спосіб, в межах кримінального провадження проти нього. Недотримання таких вимог має наслідком констатацію ЄСПЛ відповідного порушення статей 6 та / або 8 Конвенції.

Відсутність попереднього судового ордеру може бути компенсована наявністю судового перегляду post factum законності та необхідності відповідного заходу. Перегляд національними судами заходу, що порушує статтю 8 Конвенції, забезпечує відповідний засіб правового захисту для зацікавленої особи за умови, що суддя ефективно перевіряє законність та обґрунтованість оскаржуваного заходу і, за необхідності, виключає з кримінального провадження зібрані докази(див. рішення у справі Brazzi v. Italy, no. 57278/11, §§ 44-45, від 27 вересня 2018 року).

Під час розгляду питання про надання дозволу на обшук у порядку ч. 3 ст. 233 вказаного Кодексу слідчий суддя, перевірив наявність підстав для невідкладного проникнення до іншого володіння особи без ухвали слідчого судді, слідчий у поданому клопотанні навів достатні підстави для необхідності проведення обшуку за невідкладних обставин та вилучення конкретних предметів.

До аналогічного правового висновку дійшла Об`єднана Палата Касаційного Кримінального Суду Верховного Суду у постанові від 07.10.2024 року у справі №466/525/22.

Відповідно до ч.2 ст.223 КПК України підставами для проведення слідчої (розшукової) дії є наявність достатніх відомостей, що вказують на можливість досягнення її мети. Зважаючи на вище вказане, клопотання та додані до нього матеріали містять достатні достовірні дані про те, що обшук приміщення загального коридору, розміщеного на 4 поверсі ДВНЗ «Ужгородського національного інституту» за адресою: АДРЕСА_1 , було проведено у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 234 КПК України обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді. З положень ст. 234 КПК України випливає, що обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

Слідчий суддя, вивчивши клопотання слідчого за погодженням прокурора та долучені до нього матеріали, вважає, що у ньому наявні в цілому відомості визначені ст. 234 КПК України, обставин, регламентованих частиною 5 вказаної статті та статті 233, які б слугували підставою для відмови у задоволенні клопотання, у судовому засіданні, слідчим суддею не встановлено.

Порушень вимог ст.ст. 233, 234 КПК України, Глави 20 КПК України - слідчі (розшукові) дії, та Глави 2 КПК України - засади кримінального провадження, у судовому засіданні, слідчим суддею не виявлено.

Слідчим суддею встановлено, що підставою для проведення обшуку став невідкладний випадок пов`язаний з врятуванням майна, відшуканням та збереженням речей, які містять доказову інформацію щодо обставин вчинених кримінальних правопорушень.

Крім того, слідчий суддя враховує, що згідно ч.5 ст.9 КПК України, кримінально процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.), ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.

Крім того, у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи».

Слідчим суддею, у судовому засіданні, не було встановлено відомостей, які б беззаперечно свідчили, що надання дозволу на обшук становитиме особистий та надмірний тягар, тобто, апріорі, таке втручання не є свавільним, оскільки отримання дозволу на його проведення здійснено з дотриманням принципу законності та воно є пропорційним до тяжкості вчиненого правопорушення та відповідає справжнім інтересам суспільства.

Враховуючи викладене, слідчий суддя дослідивши матеріали клопотання, долучені до нього документи, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин провадження, керуючись законом, оцінюючи сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що наявні у провадженні докази, передбачені параграфами 3-5 Глави 4 КПК України (показання, речові докази і документи та інші) свідчать про те, що клопотання є обґрунтованим та підлягає задоволенню для досягнення мети регламентованої ч.1 ст.234 КПК України та з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, знарядь його вчинення, документування та здобуття доказів кримінально-протиправної діяльності, відшукання та вилучення речових доказів, які самостійно або в сукупності з іншими доказами можуть мати суттєве значення для встановлення об`єктивної істини та притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності, а також враховує, що проникнення до іншого володіння особи здійснено у невідкладному випадку пов`язаного з врятуванням майна.

Разом з тим, слідчий суддя враховує висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 14.06.2018 року у справі № 11-386 сап 18, в яких Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що вмотивованість ухвали слідчого судді про дозвіл на проведення обшуку житла чи іншого володіння особи повинна бути в межах, які не розкривають таємницю досудового розслідування, зокрема в ній повинні бути наведені аргументи, що переконали суддю у задоволенні чи відхиленні такого клопотання.

Керуючись ч. 6 ст. 9, ч. 1 ст. 7, ст.ст. 233 - 235,309,395 КПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого відділення розслідування злочинів у сфері службової та господарської діяльності слідчого відділу Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_5 у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000105 від 12.07.2024 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 114-1 КК України про надання дозволу на проведення обшуку - задовольнити.

Надати стороні кримінального провадження - слідчим групи слідчих по кримінальному провадженню №0000105 від 12.07.2024 року, дозвіл на проведення законного обшуку, який було проведено 13.11.2024 року в порядку ч. 3 ст. 233 КПК України, за адресою: АДРЕСА_1 , а саме в приміщенні загального коридору, розміщеного на 4 поверсі ДВНЗ «Ужгородського національного інституту», яким безпосередньо користувалась ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в ході якого було вилучено речі та документи.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошено 22.11.2024 року о 09 - 50 годині.

Слідчий суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_1