У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2024 року

м. Київ

справа №932/10419/23

провадження № 51-4334ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду (далі - Суд):

головуюча ОСОБА_1 ,

судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 липня 2024 року,

встановив:

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня

2024 року клопотання адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 про повернення квартири АДРЕСА_1 , яка розташована в будинку за адресою:

АДРЕСА_2 (до 15.10.2014 АДРЕСА_2 , (після 21.09.2017 АДРЕСА_3 ), який було визнано речовим доказом у кримінальному провадженні №0001281, залишено без задоволення.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 липня 2024 рокуапеляційну скаргу адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 залишено без задоволення, а ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року - без зміни.

ОСОБА_4 звернувся до Суду з касаційною скаргою, в якій виклав вимогу про скасування вказаного судового рішення та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі

п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)з огляду на таке.

Відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України, питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.

Як убачається з оскаржуваного судового рішення, в провадженні СВ ДРУП ГУНП у Дніпропетровській області перебувало кримінальне провадження №0001281, яке постановою слідчого від 17.01.2023 закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 197-1, ч. 4

ст. 358 КК України.

ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про повернення речового доказу в порядку ч. 9 ст. 100 КПК України.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про повернення речового доказу, зазначив, що квартира АДРЕСА_4 , речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні не визнавалася, відомості про накладання на неї арешту в матеріалах справи відсутні та адвокатом не надавалися. Крім того, суд першої інстанції вказав, що під час досудового розслідування усі процесуальні питання у вказаному кримінальному провадженні вирішувалися щодо недобудованого будинку по АДРЕСА_2 .

Переглянувши ухвалу місцевого суду в апеляційному порядку, перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 , які є аналогічними доводам його касаційної скарги, апеляційний суд відповідно до приписів ст. 419 КПК України обґрунтовано визнав їх неспроможними та з наведенням докладних мотивів ухваленого рішення, залишив ухвалу Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 29 квітня 2024 року без змін.

Судом апеляційної інстанції було зазначено, що в матеріалах справи відсутні дані про застосування заходів забезпечення у виді арешту до вказаної квартири. Також адвокатом не надано відомостей, і такі під час апеляційного перегляду не встановлені, що в Державному реєстрі речових прав містяться будь-які відомості щодо заборони відчуження та/або розпорядження вказаною квартирою. Отже під час апеляційного перегляду не встановлено, що квартира, про повернення якої порушено питання адвокатом ОСОБА_4 , була тимчасово вилучена в ході проведених слідчих дій в рамках кримінального провадження №0001281, або на неї у цьому провадженні накладався арешт. Речовим доказом квартира не визнавалася, будь-які відомості про використання її стороною обвинувачення у такому статусі, та в цілому про відповідність її вимогам ст. 98 КПК України, відсутні.

Враховуючи зазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для повернення ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_4 , як речового доказу у кримінальному провадженні №0001281.

Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПКУкраїни.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 18 липня

2024 року.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3