ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2397/24 Справа № 204/1161/23 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану на ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 24 червня 2024 року про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.186, ч.4 ст.187 КК України ОСОБА_8 строком на 60 днів, тобто до 22 серпня 2024 року включно, без визначення розміру застави,

встановила:

В провадженні Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження №0000833 від 09.12.2022 року щодо ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.186, ч.4 ст.187 КК України.

Матеріалами справи встановлено, що 08 грудня 2022 року, приблизно о 19 годині 45 хвилин ОСОБА_8 , знаходячись поблизу будинку АДРЕСА_1 , усвідомлюючи, що на всій території України введено воєнний стан, наблизився до потерпілої ОСОБА_9 та за допомогою фізичної сили зупинив її. Після чого, погрожуючи насильством, яке є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, шляхом демонстрації ножу та предмету, зовні схожого на пістолет, ОСОБА_8 висловив вимогу потерпілій надати мобільний телефон та грошові кошти, на що потерпіла ОСОБА_9 під страхом застосування до неї насильства виконала вимоги ОСОБА_8 та віддала належні їй мобільний телефон «Iphone 6», сірого кольору з сім картою НОМЕР_1 у робочому стані та грошові кошти в розмірі 1900 гривень. Після чого, ОСОБА_8 з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, розпорядившись ним в подальшому на власний розсуд.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.4 ст.187 КК України за ознаками нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним з погрозою застосування насильства, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненому в умовах воєнного стану.

Крім того, 09 грудня 2024 року приблизно о 21 годині 30 хвилин ОСОБА_8 , будучи особою, яка раніше вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ст.187 КК України, знаходячись у приміщенні вітальної кімнати квартири АДРЕСА_2 , усвідомлюючи, що на всій території України введено воєнний стан, побачивши на безіменному пальці лівої руки потерпілої ОСОБА_10 золоту обручу артикул 1035/14/3, розмір 20,5, вага 3,66 г, золото 585, схопив потерпілу за ліву руху та стягнув з її безіменного пальця вказану золоту обручку, тим самим відкрито заволодів майном потерпілої. Після чого, ОСОБА_8 з викраденим майном з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковані за ч.4 ст.186 КК України за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), вчиненому повторно, в умовах воєнного стану.

Під час судового засідання ухвалою Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 24 червня 2024 року продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 строком на 60 днів, тобто до 22 серпня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Цим же рішенням суду відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу на більш м`який.

Мотивуючи прийняте рішення, судом встановлено факт продовження існування ризиків переховування від суду та можливості вчинення іншого кримінального правопорушення, які виправдовують тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість продовження строку такого запобіжного заходу, як тримання під вартою.

Вирішуючи питання про можливість застосування альтернативних запобіжних заходів щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , суд, керуючись п.1 ч.4 ст.183 КПК України, врахувавши інкриміновані обвинуваченому кримінальні правопорушення прийшов до висновку, що жоден із інших - альтернативних запобіжних заходів, окрім тримання під вартою, не може забезпечити уникнення ризиків, передбачених ст.177 КПК України, належну процесуальну поведінку обвинуваченого та виконання ним процесуальних рішень суду.

Керуючись положеннями ч. 4 ст. 183 КПК України судом не визначено розмір застави у даному кримінальному провадженні, оскільки ОСОБА_8 один з інкримінованих йому злочинів, вчинений із застосуванням насильства.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, відповідно до змісту якої просить ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 24 червня 2024 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 відмовити та обрати щодо його підзахисного більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України. Так, прокурором лише формально зазначено про наявність даних ризиків, однак доказів, які б свідчили про намагання ОСОБА_8 переховуватись від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення, до матеріалів поданого клопотання стороною обвинувачення додано не було. Прокурором не доведені обставини, які б свідчили про існування хоча б одного із ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Більше того, захисник наголошує на тому, що обґрунтованість пред`явленої особі підозри втратила вирішальне значення для вирішення питання продовження строку тримання під вартою, а невизнання обвинуваченим ОСОБА_8 своєї вини в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях не може визнаватись підставою, яка вказує на необхідність тримання останнього під вартою.

Захисник звертає увагу, що ОСОБА_8 є раніше не судимою особою, на його утриманні перебувають мати похилого віку та неповнолітня дитина, він має постійне місце проживання, що свідчить про наявність у останнього міцних соціальних зв`язків та дозволяє застосування щодо ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.

Під час апеляційного розгляду справи:

- захисник ОСОБА_7 підтримав доводи поданої апеляційної скарги у повному обсязі викладених у ній вимог, наполягав на її задоволенні та скасуванні ухвали суду першої інстанції;

- прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту та просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції, як законну, вмотивовану та обґрунтовану, без змін

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, а доводи захисниці про відсутність підстав для продовження строку тримання під вартою, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати та з`ясував всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно вважав доведеними ризики, для запобігання яким продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є доцільним з огляду на наступне.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність та продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, можливості переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду та можливості вчинення ним іншого кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого кримінальних правопорушень, вчиненого під час дії воєнного стану в України, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від семи до десяти та від восьми до п`ятнадцяти років відповідно, а тому, розуміючи можливе застосування тяжкого покарання, у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів, останній може переховуватися від суду.

При цьому, апеляційний суд враховує, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочинів, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

При цьому, як додаткову обставину в підтвердження продовження існування ризику переховування, апеляційний суд враховує, ведення в Україні воєнного стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, на застосуванні якого наполягає захисник.

У судовому засіданні також доведено наявність ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме можливості обвинуваченого вчинити нове кримінальне правопорушення, оскільки останній не має постійного джерела доходу та ним було вчинено кримінальне правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких, вчиненого проти власності.

Не спростовують правильності висновків суду й відомості про особу обвинуваченого, який має певні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, оскільки зазначені обставини існували і на момент вчинення інкримінованих йому злочинів, однак не стали тими стримуючими факторами, які б могли запобігти їх вчиненню.

Колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту не доведені.

Апеляційний суд, також, не вбачає й підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 будь-якого іншого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема і домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту.

Колегія суддів вважає, що на даному етапі кримінального провадження обвинувачення обґрунтоване достатньою мірою для продовження строку раніше обраного запобіжного заходу, а доводи захисника щодо недоведеності обвинувачення та недопустимості частини доказів підлягають вирішенню при оцінці доказів у межах вирішення обвинувачення по суті.

Крім того, частиною 3 ст.183 КПК України встановлено, що слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Апеляційний суд вважає, що зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при розгляді клопотання прокурора, слідчим суддею дотримані в повному обсязі.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів, передбачених ч.4 ст.186, ч.4 ст.187 КК України, одне з яких вчинено із застосуванням насильства.

Відповідно до ч.4 ст.183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 177, 178 Кримінального кодексу України.

Суддя, беручи до уваги, що на даний час на території України введено воєнний стан, враховуючи підстави та обставини, передбаченні статтями 177, 178 КПК України, при продовженні строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відповідно до положень ч. 4 ст. 183 КПК України, вирішив не доцільним визначати розмір застави, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_8 строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому кримінальних правопорушень, продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника в цій частині спростовуються змістом самої ухвали, а тому є неприйнятними.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила

Ухвалу Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 24 червня 2024 року, якою продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.186, ч.4 ст.187 КК України ОСОБА_8 строком на 60 днів, тобто до 22 серпня 2024 року включно, без визначення розміру застави - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4