Справа № 466/8876/19
Провадження № 1-кп/466/73/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 серпня 2024 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1

секретаря ОСОБА_2

з участю прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові кримінальне провадження №0003605 від 20.10.2019 року про обвинувачення

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, громадянина України, українця, раніше судимого, востаннє вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 10.09.2019 за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у вигляді 1 року позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік, покарання не відбув, без постійного місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15-ч.2 ст. 185 КК України

в с т а н о в и в:

обвинувачений ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приблизно о 15 год. 50 хв., маючи умисел на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), з метою протиправного збагачення, діючи повторно, перебуваючи в торговому залі гіпермаркету ТзОВ «Ашан Україна Гіпермаркет», що знаходиться за адресою: м. Львів, пр. Чорновола, 16-і, впевнившись, що за його діями ніхто із сторонніх осіб не спостерігає, таємно, шляхом вільного доступу, зі стелажу з товарами викрав один лікер марки «Гран Мар» об`ємом 0,7л., вартістю 680,00грн. без ПДВ, який помістив під кофту, у яку був одягнений, в подальшому із викраденим майном пройшов повз касове відділення магазину, не розрахувавшись за вказаний товар, однак свого злочинного умислу не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки був виявлений працівниками магазину, у зв`язку з чим викраденим майном не розпорядився.

Умисні дії ОСОБА_5 кваліфіковані як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинену повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 185 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 185 КК України заперечив та відмовився давати покази на підставі ст.63 Конституції України.

Статтею 9 КПК України визначено, що під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього кодексу, інших актів законодавства. Зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

За правилами ст.91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до змісту ст.92 КПК обов`язок доказування покладено на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред?явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин у кримінальному провадженні, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення. Отже, фактичні обставини повинні бути встановлені з бодай мінімальним ступенем чіткості та переконливості, який дозволяв би суду зробити висновок щодо винуватості особи в межах пред`явленого їй обвинувачення.

При цьому, не будь-який сумнів можна констатувати як розумний, існування сумнівів при прийнятті рішення є природним та не означає, що в разі наявності таких сумнівів прийняте рішення є неправильним. Поняття «поза розумним сумнівом» не тотожне поняттю «абсолютна впевненість», яке передбачає непохитність і відсутність будь-яких вагань.

Згідно вимог ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Сторона обвинувачення на підтвердження обставин, викладених в обвинувальному акті, посилалась на зібрані під час досудового розслідування докази, які містяться у представлених суду джерелах доказів: показаннях представника потерпілого та свідків, документах.

Незважаючи на невизнання ОСОБА_5 своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінується, суд, дослідивши вказані докази сторони обвинувачення, за своїм внутрішнім переконанням, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв?язку, дійшов висновку, що є підстави для ухвалення обвинувального вироку, оскільки стороною обвинувачення поза розумним сумнівом доведено, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_5 є склад кримінального правопорушення.

На обґрунтування цього висновку суд наведе відповідні мотиви, які включатимуть результати оцінки доказів на підтвердження встановлених судом обставин.

Винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, на переконання суду, об`єктивно підтверджується сукупністю наступних належних та допустимих доказів, безпосередньо досліджених судом на засадах змагальності та забезпечення рівності сторін.

Допитаний в судовому засіданні представник потерпілого ОСОБА_6 пояснив, що 20.10.2019 року в торговому залі гіпермаркету ТзОВ «Ашан Україна Гіпермаркет», що знаходиться за адресою: м. Львів, пр. Чорновола, 16-і охоронець ОСОБА_7 затримав ОСОБА_5 , який сховав пляшку лікеру під куртку/кофту. Після цього, він викликав слідчо-оперативну групу, яка оформила крадіжку. Оскільки пройшов тривалий час, то він смутно пам`ятає ОСОБА_5 та розмову з ним. На відео факту крадіжки не зафіксовано, однак лікер вкрав саме ОСОБА_5 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив, що 20.10.2019 року в другій половині дня він перебуваючи в гіпермаркеті ТзОВ «Ашан Україна Гіпермаркет», що знаходиться за адресою: м. Львів, пр. Чорновола, 16-і був понятим та підписував протокол огляду місця події. Оскільки пройшов тривалий час, то він смутно пам`ятає ОСОБА_5 , але він тримав у руках пляшку з випивкою. В цей час з понятим була ще його близька знайома.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 повідомила, що 20.10.2019 року в другій половині дня вона виходила з гіпермаркеті ТзОВ «Ашан Україна Гіпермаркет», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та її запросили бути понятою, оскільки чоловік, схожий на ОСОБА_5 викрав пляшку алкоголю та тримав її в руках.

Вина обвинуваченого ОСОБА_5 також підтверджується сукупністю зібраних та досліджених у судовому засіданні доказів, зокрема:

-даними, які містяться у витягу з ЄРДР від 20.10.2019 та витягу з Журналу єдиного обліку заяв та повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення від 20.10.2019, згідно якого 20.10.2019 з торгового залу ТзОВ «Ашан Україна Гіпермаркет», що знаходиться за адресою: м. Львів, пр. Чорновола, 16-і, особа таємно, шляхом вільного доступу, викрала один лікер марки «Гран Мар», вартістю 680,00грн. без ПДВ (т. 1 а.с.96-97);

-даними, які містяться у протоколі прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 20.10.2019, у якому інспектор відділу безпеки ТзОВ «Ашан Україна Гіпермаркет» ОСОБА_6 повідомив про крадіжку товару, а саме лікеру марки «Гран Мар», вартістю 850,00грн. з ПДВ з приміщення супермаркету «Ашан», що знаходиться за адресою: м. Львів, пр. Чорновола, 16-і (т. 1 а.с.98-100);

-даними, які містяться у заяві ТзОВ «Ашан Україна Гіпермаркет» про те, що о 16:30год. 20.10.2019 за адресою: м. Львів, пр. Чорновола, 16-і у гіпермаркеті «Ашан-Чорновола» була здійснена крадіжка товару з торгового залу, а саме: лікер «Гран Мар», 0,7л. вартістю 850,00грн. з ПДВ (т. 1 а.с.101);

-даними, які містяться у заяві представника потерпілого ОСОБА_6 від 20.10.2019 про отримання на відповідальне зберігання лікеру «Гран Мар», 0.7л. 1 шт., вилученого 20.10.2019 (т. 1 а.с.102);

- даними, які містяться у рапорті інспектора УПП у Львівській області ДПП ОСОБА_10 від 20.10.2019, згідно якого о 16:16год. 20.10.2019 року надійшов виклик «крадіжка», за адресою: м. Львів, пр. Чорновола, 16-і з супермаркету «Ашан». Прибувши за вказаною адресою, охорона супермаркету вказала на громадянина, який назвався ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який здійснив крадіжку спиртних напоїв, а саме коньяку на суму 850грн. (т. 1 а.с.103);

-даними, які містяться у заяві ОСОБА_6 про дозвіл на проведення огляду в службовому приміщенні та вилучення під час огляду предметів, що мають значення для досудового розслідування (т. 1 а.с.104);

-даними, які містяться у протоколі огляду місця події від 20.10.2019, який проведено слідчим СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_11 за участю двох понятих: ОСОБА_8 , ОСОБА_12 та охоронця ТЦ ОСОБА_7 , згідно якого було оглянуто ділянку прохідної частини ТЦ «Ашан», по АДРЕСА_2 , де біля кас супермаркету знаходився невідомий чоловік, який представився ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в рухах якого була куртка, а під курткою знаходився лікер «Гран Мар», 0.7л. 1 шт. (т. 1 а.с.105-106);

-даними, які містяться у додатку до протоколу огляду місця події від 20.10.2019, згідно якого було оглянуто цифровий носій, а саме «DVD-R» диск, на якому міститься відеозапис огляду місця події у гіпермаркеті « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що за адресою: м. Львів, пр. Чорновола, 16-і (т. 1 а.с.107);

-даними, які містяться у Довідці начальника Служби Безпеки «Ашан»-ОСОБА_15 ТзОВ «Ашан Україна Гіпермаркет» до Акту №б/н від 20.10.2019 про вартість товару, а саме: лікеру «Гран Мар», 0,7л. вартістю 850,00грн. з ПДВ, а 680,00грн. без ПДВ (т. 1 а.с.108);

-даними, які містяться у протоколі огляду предмета від 22.10.2019, згідно якого було оглянуто цифровий носій, а саме компакт диск «DVD+R», марки «havit», на якому знаходиться відеозапис з камер внутрішнього відеоспостереження у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що за адресою: АДРЕСА_2 . На відео «20.10.2019 15:52:46» невідомий чоловік розглядає товари, які знаходяться на прилавку магазину «Ашан Чорновола» та 15:53:08 із стелажу правою рукою бере пляшку алкогольного напою, яку ховає під куртку о 15:53:19 (т. 1 а.с.109-110);

-даними, які містяться у додатку до протоколу огляду предмета від 22.10.2019, згідно якого було оглянуто цифровий носій, а саме диск «DVD+R», марки «havit», на якому міститься відеозапис із гіпермаркету « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що за адресою: м.Львів, пр. Чорновола, 16-і за 20.10.2019 (т. 1 а.с.111);

-даними, які містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 23.10.2019, який проведено слідчим СВ Шевченківського ВП ГУ НП у Львівській області ОСОБА_13 за участю ОСОБА_5 , двох понятих, о/у ОСОБА_14 , у гіпермаркеті «Ашан Чорновола», що за адресою: АДРЕСА_2 , з метою перевірки і уточнення відомостей ОСОБА_5 (т. 1 а.с.112-113);

-даними, які містяться у додатку до протоколу проведення слідчого експерименту від 23.10.2019, згідно якого було оглянуто цифровий носій, а саме диск «DVD+R», марки «havit», на якому міститься відеозапис проведеного слідчого експерименту у супермаркеті «Ашан Чорновола», що за адресою: м.Львів, пр. Чорновола, 16-і (т. 1 а.с.114);

-даними, які містяться у постанові від 20.10.2019 про визнання речовим доказом лікеру марки «Гран Мар», 0.7л. 1 шт. (т. 1 а.с.115).

Сторона захисту подала клопотання про визнання доказів недопустимими в порядку ст. 84, 86 КПК України, а саме: рапорту поліції про затримання ОСОБА_5 20.10.2019; постанови про визнання речовим доказом лікеру від 20.10.2019; заяви представника потерпілого ТзОВ «Ашан» ОСОБА_6 про отримання на зберігання лікеру «Гран Мар», вилученого 20.10.2019; довідку про вартість товару від 20.10.2019; протокол слідчого експерименту з ОСОБА_5 ; протоколу огляду місця події від 20.10.2019.

Так, відповідно до ст.84 КПК України доказами у кримінальному провадженні, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд, встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно ч.2 ст.93 КПК України сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів та ін.

Документом, відповідно до ст.99 КПК України, є спеціально створений з метою збереження інформації матеріальний об`єкт, який містить зафіксовані за допомогою письмових знаків, звуку, зображення тощо відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. До документів можуть належати, зокрема, матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі комп`ютерні дані) тощо.

Електронний файл із відеозаписом обставин події, зафіксований на оптичному диску, є оригіналом (відображенням) електронного документа, а тому такий диск є самостійним джерелом доказів, похідним від інформації, що зберігається на комп`ютері в електронному вигляді (постанова Верховного Суду від 10.09.2020 у справі № 751/6069/19).

Оцінюючи доводи захисника щодо визнання недопустимими доказів, суд звертає увагу, що відповідно до ст.86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит;

Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; 3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження; 4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Як передбачено п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України, недопустимими є також докази, що були отримані після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.

При наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли такі порушення: 1) прямо та істотно порушують права і свободи людини; 2) зумовлюють сумніви у достовірності отриманих фактичних даних, які неможливо усунути.

Різні критерії визнання доказів недопустимими, які наведені вище, обумовлюють диференційований порядок вирішення питання щодо їх недопустимості: 1) під час будь-якого судового розгляду у разі встановлення очевидної недопустимості доказу (ч. 4 ст. 87, ч. 2 ст. 89 КПК України) - у випадках, коли такі докази, отримані внаслідок істотного та очевидного порушення прав та свобод людини і їх недопустимість обумовлена такими обставинами, які у будь-якому випадку не можуть бути усунуті в ході подальшого судового розгляду; 2) у нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення по суті (ч. 1 ст. 89 КПК України) - якщо при отриманні доказів допущено процесуальні порушення, які тягнуть інші порушення прав людини та потребують оцінки на підставі всієї сукупності доказів; зумовлюють сумніви у достовірності здобутих відомостей та суд має вирішити питання щодо можливості усунення вказаного сумніву на підставі сукупності інших зібраних допустимих доказів.

Така позиція викладена Верховним Судом у постановах ККС ВС від 22.10.2021 р. у справі № 487/5684/19, від 27.10.2021 р. у справі № 668/69/16-к, від 14.06.2023 р. у справі № 573/1510/18, від 21.06.2023 р. у справі № 943/2064/19.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 01 листопада 2022 року у справі № 344/2995/15-к зазначив, Суд неодноразово вирішував, що не будь-яке формальне недотримання вимог кримінального процесуального закону при отриманні доказу автоматично тягне необхідність визнання його недопустимим. Натомість закон зобов`язує суд дати оцінку доказу з точки зору його допустимості з урахуванням того, чи було допущене порушення КПК істотним та яким чином воно перешкоджало забезпеченню та реалізації прав і свобод особи.

Також суд зазначав, що якщо доказ визнається недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, суд має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми, і має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим. За наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.

Отже, доводи захисника про визнання доказів недопустимими не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду.

Доводи сторони захисту про визнання недопустимим доказом протоколу про проведення слідчого експерименту з ОСОБА_5 , суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 240 КПК України з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. До участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник. Проведення слідчого експерименту допускається за умови, що при цьому не створюється небезпека для життя і здоров`я осіб, які беруть у ньому участь, чи оточуючих, не принижуються їхні честь і гідність, не завдається шкода. Про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту. Згідно ч.6 ст.223 КПК слідча (розшукова) дія, що здійснюється за клопотанням сторони захисту, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, проводиться за участю особи, яка її ініціювала, та (або) її захисника чи представника, крім випадків, коли через специфіку слідчої (розшукової) дії це неможливо або така особа письмово відмовилася від участі в ній.

З аналізу вищезазначених норм вбачається, що залучення до участі у слідчому експерименті підозрюваного, потерпілого, свідка, захисника, представника, які не заявляли клопотання про його проведення, є правом, а не обов`язком слідчого.

Крім того, дані протоколу про проведення слідчого експерименту відповідають вимогам ст. 104 КПК України, в учасників вказаних слідчих дій не було зауважень та доповнень до їх проведення.

Захисником не надано доказів, що проведення слідчого експерименту під час проведення досудового розслідування, було здійснено з порушеннями прав інших осіб, а також не надано доказів наявності під час проведення слідчого експерименту діянь, які б свідчили про істотні порушення прав людини і основоположних свобод людини.

Відповідно до доктрини "плодів отруєного дерева" недопустимими є докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок суттєвого порушення прав та свобод людини. Ця доктрина передбачає заборону використання даних, отриманих на підставі або з використанням доказів визнаних недопустимими, тобто надається оцінка допустимості всього ланцюжка доказів, що базуються один за іншим, а не кожного окремого доказу автономно. Тим не менше ЄСПЛ виходить з того, що при недопустимості одного доказу в єдиному ланцюжку, суд повинен в подібному випадку вирішити питання про справедливість судового розгляду в цілому. Тобто, якщо процес по даній справі в цілому і загалом справедливий, то і отримані у незаконний спосіб докази можуть бути прийнятними (рішення ЄСПЛ у справі "Хан проти Сполученого Королівства").

Таким чином, посилання захисника на недопустимість доказів, є безпідставним. Вказана правова позиція узгоджується з Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 202/6849/18 (провадження № 51-2595км19 ).

У суду немає підстав для визнання недопустимими всіх вищезазначених доказів, наданих стороною обвинувачення, оскільки їх збір та фіксація відповідають нормам КПК України, всі наявні докази узгоджуються між собою, відповідають фактичним обставинам справи та є такими, що повністю доводять вину у вчиненні інкримінованого злочину.

За таких обставин, проаналізувавши та оцінивши об`єктивно досліджені у судовому засіданні, відповідно до вимог ст.ст. 85,94 КПК України, вказані вище всі докази, надані сторонами кримінального провадження, в їх сукупності, враховуючи їх логічність, послідовність та узгодженість між собою, суд повно та всебічно з`ясував та встановив під час судового розгляду обставини вчинення кримінального правопорушення та дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 185 КК України в судовому засіданні доведена повністю, кваліфікація його неправомірних дій за ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 185 КК України є правильною.

Суд вважає доведеним, що ОСОБА_5 вчинив закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинену повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 185 КК України.

Невизнання своєї вини обвинуваченим, суд розцінює як намагання ухилитися від кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена повністю належними, достовірними та достатніми доказами у їх сукупності.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами покарання» при призначенні покарання в кожному випадку мають суворо додержуватися вимоги ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Згідно п.3 вищевказаної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суди повинні виходити з класифікації кримінальних правопорушень (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 судом не встановлено.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК України, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Своєю чергою, наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, при яких їх вчинено та особу обвинуваченого, зокрема те, що ОСОБА_5 не працює, не одружений, дітей на утриманні не має, раніше судимий, в тому числі за вчинення корисливих кримінальних правопорушень проти власності (т.1 а.с.123), без місця реєстрації (т.1 а.с.122), не перебуває на обліку у наркологічному диспансері та психоневрологічному диспансерах (т. 1 а.с.120-121), а тому суд дійшов висновку про необхідність призначення йому покарання у виді позбавлення волі у межах санкції частини статті, за якою кваліфіковано злочин.

Крім того, суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування вимог ст.ст. 69, 75 КК України, оскільки ОСОБА_5 раніше притягувався до кримінальної відповідальності, поведінка обвинуваченого свідчить про його схильність до вчинення умисних кримінальних правопорушень проти власності та про небажання останнього ставати на шлях виправлення.

Окрім того, суд вважає, що вчинення нового умисного кримінального правопорушення під час іспитового строку свідчить про стійкість злочинних намірів обвинуваченого та небажання останнього стати на шлях виправлення, тому звільнення його від реального відбування покарання не відповідає вимогам справедливості.

Згідно ч.3 ст.78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення, суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в статтях 71, 72 цього Кодексу.

Також, суд враховує правовий висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 14.09.2021 року в справі №443/806/19, щодо вирішення питання можливості застосування ст.75 КК України, тобто звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку призначення покарання за сукупністю вироків відповідно до ст.71 КК України.

Верховний Суд виходить з того, що призначення ст.75 КК України полягає у наданні засудженій особі можливості протягом іспитового строку підтвердити можливість її виправлення і інтеграції у суспільство без відбування призначеного покарання.

Аналіз положень КК України (ч.3 ст.78, ч.1, 4 ст.71, ч.3 ст.72), п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про судову практику призначення судами кримінального покарання» дає можливість дійти висновку, що у випадку вчинення кримінального правопорушення під час іспитового строку, покарання, від якого особа була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання за новим вироком. Таким чином, законодавець звільнення від покарання з випробуванням не вважає невід`ємною частиною покарання, призначеного попереднім вироком, а лише способом виконання такого покарання, який змінюється на реальне відбування покарання у випадку вчинення нового кримінального правопорушення під час іспитового строку.

Частиною 1 ст.71 КК України передбачено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_5 засуджений 10.09.2019 року Шевченківським районним судом м.Львова за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді 1 року позбавлення волі з іспитовим строком 1 рік.

За наведеного, оскільки ОСОБА_5 вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 10.09.2019 року був засуджений за ч.2 ст.185 КК України на 1 рік позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік, проте під час іспитового строку за вказаним вироком він 20.10.2019 вчинив нове кримінальне правопорушення, тому до призначеного покарання за новим вироком слід частково приєднати невідбуту частину покарання за попереднім вироком суду, згідно з вимогами ст.71 КК України, призначивши остаточне покарання за сукупністю вироків.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Речові докази по справі, а саме: лікер марки «Гран Мар», 0.7л. 1 шт., які передано на зберігання представнику потерпілого, слід повернути потерпілому ТзОВ «Ашан Україна Гіпермаркет».

Керуючись ст. ст. 370, 373, 374 КПК України, суд

ухвалив:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.15-ч.2 ст.185 КК України та призначити йому покарання у виді 1 (одного) року 2 (двох) місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст.71 КК України до призначеного покарання за даним вироком, частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Шевченківського районного суду м.Львова від 10.09.2019 року та призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 1 (одного) року 6 (шість) місяців позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_5 рахувати з моменту звернення вироку до виконання.

Запобіжний захід ОСОБА_5 не обирався.

Речові докази по справі, а саме: лікер марки «Гран Мар», 0.7л. 1 шт., які передано на зберігання представнику потерпілого - повернути потерпілому ТзОВ «Ашан Україна Гіпермаркет».

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги встановленого ст. 395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

Вирок виготовлено в одному примірнику в нарадчій кімнаті.

Суддя ОСОБА_1