ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №: 635/9332/24 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження №: 11-кп/818/2275/24 Головуючий апеляційної інстанції: ОСОБА_2
Категорія: продовження строку тримання під вартою обвинуваченому
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі: головуючого судді ОСОБА_2 , суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , при секретареві ОСОБА_5 , без участі прокурора, з участю обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , за умови, що заяв про відкладення розгляду справи ні від кого не надходило, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Харкові справу за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 09 10 2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Вказаною ухвалою суду задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою до 07 грудня 2024 року включно, без визначення розміру застави.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись зі вказаним рішенням суду першої інстанції, захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на істотні порушення норм кримінального процесуального закону, просить скасувати та постановити нове, яким, на її думку, слід повернути прокурору Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_8 клопотання про продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що суддя суду першої інстанції:

не дослідив вручення клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою від 08 10 2024 обвинуваченому та захиснику не пізніше як за 5 днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою; не дослідив, що до клопотання не було надано повноважень прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області, оскільки досудове слідство було здійснено групою прокурорів Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони, а тому і підписувати дане клопотання має лише Харківська спеціалізована прокуратура у сфері оборони; до додатків клопотання про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою від 08 10 2024 не було надано попередню ухвалу про обрання запобіжного заходу; не застосував положення Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Наказ Міністерства оборони України від 03 11 2020 №394 «Про затвердження Порядку тримання засуджених військовослужбовців», оскільки ОСОБА_6 має поранення після участі в бойових діях, а слідчий ізолятор м.Харкова не забезпечений лікарями такої кваліфікації та спеціалізації, які необхідні для лікування військовослужбовців.

Захисник не погоджується з кваліфікацією дій ОСОБА_6 за ст.408 КК України. Крім того, вказує, що судом першої інстанції неповно та необ`єктивно досліджені обставини, що враховуються про продовженні запобіжного заходу, не обґрунтувано чому не було визначено заставу, оскільки в попередній ухвалі було обрано розмір застави.

Разом з цим наголошує, що вищевикладене свідчить про те, що відсутні будь-які ризики, передбачені ст.177 КПК України, тому просить ухвалу скасувати.

Позиції учасників апеляційного провадження.

В судовому засіданні за допомогою відеоконференції брала участь захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

В порядку підготовки до апеляційного розгляду судом було постановлено ухвалу про призначення розгляду апеляційної скарги захисника обвинуваченого в режимі відеоконференції та доручено представнику ДУ «Харківський слідчий ізолятор» забезпечити участь ОСОБА_6 в судовому засіданні. Останній підтримав апеляційну скаргу захисника та просив її задовольнити.

Прокурор про дату та час розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, але у судове засідання не з`явився. Від прокурора жодних заяв або клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, не надходило. На особистій участі прокурор також не наполягав.

Беручи до уваги вищевказане, а також враховуючи вимоги ч.4 ст. 405, ч.2 ст.422 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проведення апеляційного перегляду ухвали суду за відсутності прокурора, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Мотиви прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю доповідача, думки обвинуваченого та його захисника, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків, передбачених п.1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню («Бекчиєв проти Молдови»). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, колегія суддів бере до уваги те, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарань, передбачених за вчинення інкримінованих йому кримінальних правопорушень, може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 407, частиною 4 статті 408 КК України, за одне з яких законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років, що відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів.

Враховуючи тяжкість кримінальних правопорушень, які інкримінуються обвинуваченому, усвідомлюючи, яке покарання йому загрожує, з метою його уникнення, він може вчинити дії направлені на переховування від суду.

Крім того, у зв`язку з тим, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання показань та дослідження їх судом, а ОСОБА_6 обізнаний про місце мешкання свідків, більшість з яких є військовослужбовцями ВЧ НОМЕР_1 НГУ Збройних Сил України, які разом проходили військову службу в одній і тій же військовій частині, яким відомі обставини вчинення кримінальних правопорушень, показання яких відкриті обвинуваченому, тому він має реальну можливість впливати на свідків у даному кримінальному провадженні, в тому числі на тих, яким відомо про вчинення кримінальних правопорушень. У зв`язку з цим не можна виключати можливість такого впливу обвинуваченого на останніх з метою зміни їх свідчень на свою користь.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Як вбачається з клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 , ризики, передбачені ст.177 КПК України, не зменшилися, при цьому сторона обвинувачення надала оцінку протиправності дій, скоєних обвинуваченим, тяжкості покарання, у разі доведення його винуватості, відомостям, які характеризують особу обвинуваченого та навела підстави, які вказують про необхідність продовження строку дії обраного раніше запобіжного заходу.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

З урахуванням конкретних обставин вчинення кримінальних правопорушень, які інкримінуються ОСОБА_6 , враховуючи їхню тяжкість, вчинення під час дії воєнного стану, тобто за тяжких обстави, в яких опинилося суспільство, колегія суддів вважає, що у цьому кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції по даній справі, колегія суддів бере до уваги рішення Конституційного Суду України від 13 06 2019 року в тій його частині, де звернуто увагу на необхідність дотримання вимог п.1 ч.1 ст.178 КПК України щодо оцінки в сукупності всіх обставин, у тому числі вагомості наявних доказів про вчинення обвинуваченими кримінального правопорушення.

Крім того, як випливає із вищевказаного Рішення Конституційного Суду України, на даний час, коли кримінальна справа знаходиться у провадженні суду першої інстанції, то тепер уже суд має перебирати на себе як ризики можливої втечі обвинувачених, так і забезпечення їх участі в судових засіданнях.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

Доводи, на які посилається в апеляційній скарзі захисник обвинуваченого стосовно недотримання прокурором вимог ч.2, п.3 ч.3 ст.184, ст.199 КПК України щодо клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, спростовуються матеріалами справи з яких вбачається, що вказане клопотання відповідає порядку, визначеному ст.199 КПК України.

Колегія суддів констатує, що відповідно до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ініціатором продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_6 був саме прокурор, який в межах передбаченого строку, посилаючись на продовження існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України заявив відповідне клопотання.

Більше того, як вбачається з журналу судового засідання від 09 10 2024 прокурором до матеріалів справи було долучено постанову про визначення (зміну) групи прокурорів від 08 10 2024 року. Відповідно до зазначеної постанови серед групи прокурів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у кримінальному провадженні №0001227 від 14 червня 2023 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 5 статті 407, частиною 4 статті 408 КК України, визначено прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_8 , якій згідно зі своїми повноваженням звернувся до Харківського районного суду Харківської області суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою. Захисник та обвинувачений під час судового засідання були ознайомлені зі змістом вказаної постанови та не заперечували проти її долучення до матеріалів справи.

Згідно з матеріалами кримінального провадження у судовому засіданні був присутній, зокрема, прокурор, який заявив невідкладне клопотання щодо продовження строку тримання під вартою стосовно обвинуваченого. Крім того, під час вирішення вказаного питання були присутні як обвинувачений ОСОБА_6 , так і його захисник адвокат ОСОБА_7 , проте від останніх не надходило зауважень щодо недотримання прокурором вимог, що висуваються до клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу, також вони не заперечували проти долучення письмової версії клопотання до матеріалів справи.

Що стосується посилання захисника обвинуваченого на незаконність продовження застосування щодо ОСОБА_6 запобіжного заходу через неправильну кваліфікацію його дій за ст.408 КК України, а також щодо застосування положень Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Наказ Міністерства оборони України від 03 11 2020 №394 «Про затвердження Порядку тримання засуджених військовослужбовців», колегія суддів зазначає, що встановлення винуватості чи невинуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, а також зарахування строку попереднього ув`язнення, є завданням подальшого провадження, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається та продовжується.

Доводи, які полягають у тому, що ОСОБА_6 має поранення після участі в бойових діях, а слідчий ізолятор м.Харкова не забезпечений лікарями такої кваліфікації та спеціалізації, які необхідні для лікування військовослужбовців, на думку колегії суддів не є обов`язковою підставою для зміни останньому запобіжного заходу, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що обвинувачений позбавлений можливості отримувати необхідне лікування в умовах слідчого ізолятора. Не надано також апелянтом і доказів неможливості, у зв`язку із захворюваннями, перебування обвинуваченого в умовах СІЗО.

Крім того, колегія суддів констатує, що під час перебування обвинуваченого в умовах слідчого ізолятора будь-яких письмових заяв про порушення його права, шляхом ненадання йому медичної допомоги від ОСОБА_6 матеріали справи не містять.

Зауваження апелянта, які полягають у тому, що судом першої інстанції не обґрунтувано чому ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 09 10 2024 року не було визначено заставу не беруться до уваги апеляційним судом, так спростовуються дослідженням матеріалів справи.

Так, в ухвалі Харківського районного суду Харківської області від 09 10 2024 року зазначено, що ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м.Харкова від 14 08 2024 стосовно ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком до 12 10 2024 з правом внесення застави у розмірі 120 прожиткових мінімумів в сумі 363 360,00 гривень. Разом з цим строк дії вказаної ухвали сплив 12 жовтня 2024 року, зокрема стосовно визначеної застави.

Так, суд першої інстанції, дослідивши можливість застосування застави у даному кримінальному провадженні, з посиланням на ч.4 ст.183 КПК України зазначив, що під час дії воєнного стану відповідно до положень частини 4 статті 183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, не визначає розмір застави у даному кримінальному провадженні відносно обвинуваченого при продовженні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні військових кримінальних правопорушень, передбачених статтями 407 та 408 КК України.

Що стосується недоведення ризиків, заявлених в клопотанні прокурора, то такі доводи захисника спростовуються відомостями, наявними в кримінальному провадженні, що свідчить про постановлення судом першої інстанції обґрунтованого та вмотивованого рішення, відповідно до вимог ст.370 КПК України.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, в апеляційній скарзі не наведено беззаперечних та достатніх доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції щодо необхідності продовження строків тримання під вартою обвинуваченого та не вбачається підстав для зміни раніше обраного останньому запобіжного заходу на більш м`який.

Важливо наголосити, що низка рішень ЄСПЛ дійсно містить, розвиває та удосконалює підхід до обґрунтованості (вмотивованості) судових рішень.

До того ж, у пункті 34 рішення у справі «Шкіря проти України» (заява №30850/11) ЄСПЛ повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, а питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватися виключно з огляду на обставини справи (див., наприклад, рішення у справах «Гарсія Руіз проти Іспанії» [ВП] (Garcia Ruiz v. Spain) [GC], заява №30544/96, пункт 26, ЄСПЛ 1999-I, «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява №63566/00, пункт 25, від 18 липня 2006 року, «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява №22750/02, пункти 42-47, від 15 листопада 2007року, та «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява №5231/04, пункти 18 і 19, від 07 жовтня 2010 року).

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно ОСОБА_6 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами поданої апеляційної скарги.

Керуючись ч.6 ст.9, ст.ст.7, ст.ст. 176-206, 392, 393, 404, 405, ч.1 ст.407, 418, 419, 423, 424-426 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 09 10 2024 року про продовження щодо обвинуваченого за ч.5 ст.407, ч.4 ст.408 КК України ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжного заходу у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор» до 07 12 2024 року, включно, без визначення застави, - залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, - залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Оскарження даної ухвали, у відповідності до ч.2 ст.424 КПК України, в касаційному порядку не передбачено, оскільки така ухвала не перешкоджає подальшому кримінальному провадженню.

Судді:

____________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4