Провадження № 1-кп/638/930/24
УХВАЛА

Іменем України

18 квітня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисників: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про часткове скасування арешту майна у кримінальному провадженні № 0000068 від 06.08.2022 за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 263, ч. 3 ст. 369-2 КК України,

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Дзержинського районного суду м. Харкова знаходиться вищевказане кримінальне провадження.

18.04.2024 захисником ОСОБА_5 подане клопотання, в якому він просить скасувати арешт майна, накладений ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.04.2023, а саме заборону користування автомобілем «Mini Cooper» номерний знак НОМЕР_1 .

В обгрунтування клопотання вказує, що арешт було накладено з метою забезпечення можливої спеціальної конфіскації автомобіля та необхідності проведення додаткових слідчих дій. Зазначає, що вина ОСОБА_4 на час накладення арешту доведена не була, також обвинувачений позбавлений можливості відчуження транспортного засобу. Крім того, у даному кримінальному провадженні всі необхідні слідчі дії вже проведено, судом досліджено відеозапис та протокол обшуку вказаного автомобіля. З посиланням на положення ч. 2 ст. 174 КПК України вказує, що на даний час потреба у застосуванні заборони користування автомобілем відпала та просить скасувати арешт в цій частині.

Захисники ОСОБА_6 та ОСОБА_5 підтримали клопотання із наведених в ньому підстав.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання захисника, просив його задовольнити. Додатково зазначив, що його батьки проживають у м. Харкові та під час воєнного стану не виключається необхідність термінового використання автомобіля задля надання їм допомоги.

Прокурор ОСОБА_3 заперечував проти задоволення клопотання, вказав, що його задоволення може мати наслідком приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення автомобіля. Також зазначив, що ухвала слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.04.2023, якою накладено арешт на автомобіль, переглядалась судом апеляційної інстанції та залишена без змін.

Заслухавши думку учасників розгляду та дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом (ч. 1). Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (ч.2) . Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові (ч. 4).

Вирішуючи клопотання про зняття арешту з автомобіля в частині заборони його користування, суд враховує наступне.

Ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.04.2023 задоволено клопотання прокурора та накладено у кримінальному провадженні № 0000068 від 06.08.2022 арешт на майно, шляхом заборони користування, володіння, розпорядження, яке вилучене 29.03.2023 в ході проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: автомобіль марки «Mini Cooper» синього кольору з днз: НОМЕР_1 , з номером кузова НОМЕР_2 , власником якого є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Слідчий суддя дійшов висновку про накладення арешту у зв*язку з необхідністю забезпечення збереження речових доказів, можливої спеціальної конфіскації та конфіскації майна як виду покарання та виключення можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження та використання в подальшому в протиправній діяльності.

При цьому, слідчий суддя встановив, що з наданих матеріалів вбачається, що автомобіль «Mini Cooper», д.н.з. НОМЕР_1 , використовувався ОСОБА_4 як засіб вчинення кримінального правопорушення, оскільки в цьому автомобілі він отримував від потерпілого ОСОБА_7 грошові кошти під час вчинення кримінального правопорушення, що підтверджується копією протоколу про результати контролю за вчиненням злочину від 15.09.2022.

Таким чином, до вилученого під час проведення обшуку майна може бути застосована спеціальна конфіскація, відповідно до вимог ст. 96-2 КК України.

У випадку, передбаченому п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених КК України, може призначити покарання у виді конфіскації майна (ч. 5 ст. 170 КПК України).

Санкцією ч. 3 ст. 369-2 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з конфіскацією майна.

Власником автомобіля марки «Mini Cooper» синього кольору з днз: НОМЕР_1 , є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується інформацією з бази даних НАІС.

Також, слідчий суддя дійшов висновку, що вказаний транспортний засіб відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України, а отже є речовим доказом у кримінальному провадженні.

Суд враховує положення кримінального процесуального закону, згідно яких, процесуальними джерелами доказів є, в тому числі, речові докази (ч. 2 ст. 84 КПК); речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення (ч. 1 ст. 98 КПК); речові докази оглядаються судом, а також подаються для ознайомлення учасникам судового провадження, а в разі необхідності - також іншим учасникам кримінального провадження. Особи, яким подані для ознайомлення речові докази, можуть звернути увагу суду на ті чи інші обставини, пов`язані з річчю та її оглядом (ч. 1 ст. 357 КПК); огляд речових доказів, які не можна доставити в судове засідання, за необхідності проводиться за їх місцезнаходженням (ч. 2 ст. 357 КПК).

Речовий доказ у кримінальному провадженні автомобіль «Mini Cooper», д.н.з. НОМЕР_1 судом не досліджувався, санкція ч. 3 ст. 369-2 КК України передбачає додатковий вид покарання у виді конфіскації майна.

Посилання сторони захисту на те, що на даний час потреба у застосуванні заборони користування автомобілем відпала є недоведеним. Доводи обвинуваченого про необхідність використання автомобіля з метою надання допомоги батькам, які проживають у м. Харкові, будь-якими доказами не підтверджено.

Таким чином, стороною захисту не доведено той факт, що на даній стадії розгляду кримінального провадження відпала потреба у застосуванні арешту майна у виді заборони користування транспортним засобом, а також те, що арешт накладено необґрунтовано.

При цьому, пунктом 38 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Заява № 4909/04) Cуд повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов`язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (пункт 106 рішення Європейського суду з прав людини від 08.07.1986, серія A, № 102 «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» (Lithgow and Others v. the United Kingdom).

Також, Європейський суд з прав людини, неодноразово підкреслював, що в разі, коли держави вважають за потрібне вдаватися до таких заходів, як обшуки з метою отримання доказів вчинення протиправних діянь, вилучення майна або арешт майна, Суд оцінюватиме, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, і чи було дотримано принцип пропорційності, а також, зокрема, чи були у справі також інші докази на той час вчинення протиправних діянь та на рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» (Заява №47148/99, рішення від 22.02.2005, остаточне рішення від 22.05.2005) Європейський суд з прав людини вказує, що у кожній справі, в якій йде мова про порушення вищезгаданого права (володіння своїм майном), суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар.

Відповідно до пунктів 69, 73 рішення Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden) будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

Аналізуючи вищенаведені обставини, суд доходить переконання, що у даному провадженні загальний інтерес суспільства перевищує право на мирне володіння майном особою, принципи справедливого балансу та пропорційності між вказаними ціннісними орієнтирами дотримано.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання захисника про зняття арешту з автомобілю, а саме заборони права його користування.

Керуючись ст. 369-372, 376, 174 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_5 про часткове скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 04.04.2023, а саме заборони користування автомобілем «Mini Cooper» номерний знак НОМЕР_1 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає. Заперечення проти ухвали можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою ст. 392 Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

Суддя ОСОБА_1