Справа № 167/771/21
Номер провадження 1-кп/167/19/24
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2024 року місто Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвокатів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання очевидно недопустимим доказом висновку експерта № 826 від 25.11.2020 року у справі по розгляду кримінального провадження № 0000064 від 14.09.2020 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 186 Кримінального кодексу України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

захисників обвинуваченого адвокатів ОСОБА_3 , ОСОБА_7 Полетила,

в с т а н о в и в:

На розгляді Рожищенського районного суду Волинської області знаходиться кримінальне провадження № 0000064 від 14.09.2020 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 186 КК України, яке ухвалою суду від 27.10.2023 року призначено до судового розгляду (ас 135-136).

27.06.2024 року в судовому засіданні був досліджений письмовий документ, наданий стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК України, а саме висновок експерта № 826 від 25.11.2020 року, який сторона захисту просить визнати очевидно недопустимим доказом через порушення процедури призначення і проведення такої експертизи.

Адвокати ОСОБА_3 ОСОБА_8 Полетило підтримали своє клопотання з підстав, наведених у ньому, і просили клопотання, яке також підтримав обвинувачений, задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання сторони захисту за його безпідставністю та необгрунтованістю.

Заслухавши сторони кримінального провадження, дослідивши матеріали справи в частині заявленого клопотання, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння:

1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов;

2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження;

3) порушення права особи на захист;

4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права;

5) порушення права на перехресний допит;

Недопустимими є також докази, що були отримані:

1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні;

2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень;

3) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження;

4) під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи, якщо така ухвала винесена слідчим суддею без проведення повної технічної фіксації засідання.

Докази, передбачені цією статтею, повинні визнаватися судом недопустимими під час будь-якого судового розгляду, крім розгляду, якщо вирішується питання про відповідальність за вчинення зазначеного істотного порушення прав та свобод людини, внаслідок якого такі відомості були отримані.

В умовах воєнного стану положення цієї статті застосовуються з урахуванням особливостей, визначених статтею 615 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому, системний аналіз ст. 89 КПК України дозволяє дійти до висновку, що законодавець поділяє ознаки недопустимості доказів на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК України. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого згідно положень КПК України є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Правила оцінки доказів, особливо вимога дотримуватися передбаченого законом порядку при отриманні доказів, мають за мету запобігання неправомірному втручанню держави та заохочення доброчесної поведінки правоохоронних органів (постанова ККС ВС від 29.09.2020 у справі № 601/1143/16).

При вирішенні питання щодо допустимості похідних доказів, суд має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з істотним порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а також те, що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в первісному доказі, що визнаний недопустимим на підставі частин 1-3 статті 87 КПК України.

Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК України, саме по собі не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК України (правова позиція, викладена ККС ВС у постановах від 08.10.2019 у справі № 639/8329/14-к та від 12.11.2019 у справі № 236/863/17).

Проаналізувавши правову позицію сторони захисту при обгрунтуванні та мотивації свого клопотання, суд доходить висновку, що їх доводи зводяться до оцінки процесуальних порушень, допущених, на їх думку, органом досудового розслідування під час призначення товарознавчої експертизи, а також незгодою з методикою визначення вартості речей, що зафіксовано та відображено у відповідному висновку експерта, як джерелі доказу. При цьому, адвокати також посилаються на докази, які ще не були предметом дослідження судом при розгляді даного кримінального провадження, зокрема показання потерпілого.

Відповідно до ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке грунтується на всебічному, повному та неупередженому всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Частиною 1 ст. 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та Законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Кримінально-процесуальним Законом не визначено переліку підстав, за наявності яких можливо виокремити очевидно недопустимі докази від недопустимих. Наведене слугує підставою для визнання доказу очевидно недопустимим, коли недопустимість ґрунтується на обставинах, фактах, що є безсумнівними, беззаперечними, зрозумілими для всіх учасників судового провадження і не потребують додаткового дослідження.

Суд, ознайомившись з аргументами, викладеними в клопотанні захисників, доходить висновку, що на даній стадії судового розгляду у суду відсутній критерій очевидності недопустимості зазначеного доказу, оскільки триває судовий розгляд кримінального провадження і доказ, який просять визнати захисники очевидно недопустимим, може бути визнаний таким під час ухвалення судом остаточного рішення за наслідками розгляду даної справи. Очевидної недопустимості вказаного доказу на цій стадії судового провадження без дослідження його у взаємозв`язку з іншими доказами суд не вбачає і вважає передчасним вирішувати питання про його недопустимість.

Оскільки судом не встановлено очевидної недопустимості доказу висновку експерта № 826 від 25.11.2020 року на даній стадії судового провадження, то суд відмовляє у задоволенні поданого захисниками клопотання.

Керуючись ст.ст. 89, 376 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

У задоволенні клопотання адвокатів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 про визнання очевидно недопустимим доказом висновку експерта № 826 від 25.11.2020 року у справі по розгляду кримінального провадження № 0000064 від 14.09.2020 року про обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 186 Кримінального кодексу України відмовити.

Ухвала суду окремому оскарженню не підлягає, але заперечення на неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною 1 статті 392 КПК України.

Повний текст ухвали суду буде оголошено: 01.07.2024 року о 08 год 10 хвилин.

Головуючий суддя ОСОБА_1