СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 1-кп/759/285/24
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року місто Київ

Святошинський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.09.2017 за №0008556 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Обухів Київської області, громадянина України, який здобув середню освіту, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні малолітню дитину 2019 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 289, ч. 1 ст. 190 КК України,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого: ОСОБА_6 ,

захисників: ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

потерпілих: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

В С Т А Н О В И В :

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 22.05.2017 року він, маючи злочинний умисел на заволодіння чужим майном, а саме автомобілем марки «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, сірого кольору, шляхом обману, розробивши злочинний план, згідно якого він домовився з потерпілим ОСОБА_12 про виконання ремонтних робіт належного останньому на праві власності автомобіля марки «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, сірого кольору, однак об`єктивно не збирався виконувати взяті на себе зобов`язання.

З метою реалізації свого злочинного умислу, направленого на незаконне заволодіння автомобілем марки «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, сірого кольору, шляхом обману, ОСОБА_6 15.05.2017 року, перебуваючи в гаражному кооперативі 25, під приводом виконання ремонтних робіт отримав від потерпілого автомобіль марки «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску.

Після чого, ОСОБА_6 , запевнивши потерпілого у законності своїх намірів, без відома та згоди потерпілого перегнав автомобіль марки «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, на охоронювану автостоянку, що розміщена за адресою: АДРЕСА_3 , тим самим незаконно заволодів ним.

Відповідно до висновку судової товарознавчої експертизи №12-2/1408 від 22.12.2017, середня ринкова вартість автомобіля «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, об`єм двигуна 1591 куб.см, коробка передач механічна, передній привід, станом на 26.09.2017 року становить 154510 (сто п`ятдесят чотири тисячі п`ятсот десять) грн. 30 коп.

Таким чином, органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковані як незаконне заволодіння транспортним засобом, що завдало значної матеріальної шкоди потерпілому, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 289 КК України.

Крім цього, ОСОБА_6 , 01.08.2017 року в денний час доби, перебуваючи у гаражному кооперативі «Сокіл-2» за адресою: АДРЕСА_4 , маючи злочинний умисел на заволодіння чужим майном, шляхом обману, розробив з цією метою злочинний план, згідно якого він створював враження ділової людини, яка займається ремонтом автомобіля та продажом автомобільного пального, однак об`єктивно не міг та не збирався виконувати взяті на себе зобов`язання, під приводом продажу бензину отримав від потерпілого ОСОБА_13 грошові кошти в сумі 1500 грн. і взяв на себе зобов`язання надати бензин до 03.08.2017 року.

Однак, ОСОБА_6 так і не надав потерпілому бензин та не повернув грошові кошти, отримані шахрайським шляхом. Тим самим, шляхом обману заволодів грошовими коштами потерпілого ОСОБА_13 , на загальну суму 1500 грн., яким розпорядився на власний розсуд.

Таким чином, органом досудового розслідування дії ОСОБА_6 кваліфіковані як заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство), тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч.1 ст. 190 КК України, не визнав та показав, що потерпілий ОСОБА_12 працював разом із його матір`ю, яка їх і познайомила. ОСОБА_12 дізнався, що він ремонтує автомобілі та в квітні 2017 року попросив відремонтувати належний йому автомобіль «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску. Вони зустрілись біля будинку ОСОБА_12 , щоб оглянути автомобіль, який був не на ходу, в поганому стані як технічному, так і зовнішньому. Конкретно про суму вартості ремонту вони не домовлялись, оскільки необхідно було зробити дефектування. Він орендував гараж у гаражному кооперативі саме для здійснення ремонту вказаного автомобіля та вони разом із ОСОБА_12 в травні 2017 року відбуксували автомобіль «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, від будинку в якому проживав потерпілий до гаражного боксу. Під час дефектування з`ясувалось, що необхідно замінити двигун. Оскільки ремонт коштував би більше, вартості самого автомобіля, вони разом із потерпілим вирішили купити вживаний двигун, вартістю близько 12000 грн. ОСОБА_12 відразу передав йому 6000 грн., приблизно через тиждень ще 6000 грн. готівкою. Він почав шукати необхідний двигун по авто розборках, але в наявності їх не було. Він кілька разів замовляв двигуни з інших областей, але вони або не підходили, або виявлялись у несправному стані. Пересилку двигунів оплачував самостійно. Поки автомобіль кілька місяців стояв у гаражі, він займався його зовнішнім станом, а саме фарбував, встановлював на прохання потерпілого автомагнітолу за власні кошти, оскільки потерпілий пообіцяв розрахуватись пізніше. Згодом ОСОБА_12 почав йому дзвонити та сваритись, що вже пройшло багато часу, погрожував. Через деякий час ОСОБА_12 зателефонував йому, запросив до себе та сказав, що автомобіль необхідно відремонтувати та продати, та пообіцяв винагороду за ремонт, допомогу у продажу та купівлі іншого вживаного автомобіля. Коли з`явився необхідний двигун, він повідомив ОСОБА_12 про необхідність надати кошти для завершення ремонту. Проте, ОСОБА_12 повідомив, що не має коштів. Він повідомив потерпілому, що у такому випадку він відмовляється завершувати ремонт та переміщує автомобіль на стоянку, залишає у себе ключі та техпаспорт, а також придбаний двигун в якості оплати за роботу. Крім того, він на прохання потерпілого придбав гуму для вказаного автомобіля, за яку ОСОБА_12 перерахував йому 2000 грн. на банківську картку. Він перевіз автомобіль на стоянку на пр. Правди, залишивши старий двигун та гуму у багажнику, та оплатив стоянку за деякий час. Через деякий час йому зателефонували з поліції з приводу заяви від ОСОБА_12 . Коли він разом із працівниками поліції приїхав на стоянку, виявилось що автомобіль на місці відсутній. Охоронці автостоянки повідомили, що автомобіль забрали невідомі чоловіки за допомогою евакуатора, показавши фото техпаспорту в телефоні.

Зазначив, що потерпілий ОСОБА_13 був сусідом у вказаному вище гаражному кооперативі. Оскільки в кооперативі не було світла, а у останнього був генератор, він користувався цим генератором у разі необхідності. ОСОБА_13 скаржився на високу вартість пального для генератора та він повідомив, що купляє пальне у знайомого дешевше. ОСОБА_13 попросив купити йому пальне на 1500 грн. та передав кошти. Оскільки пального в той момент в наявності не було, знайомий сказав, що необхідно зачекати. Проте, коли він віддавав власнику ключі від гаражу, ОСОБА_13 на місці не було, номеру його телефону він не мав, тому не зміг повернути грошові кошти. Він повернув цю суму у 2020 році, коли зустрівся із ОСОБА_13 в суді.

Сторона захисту наполягала на тому, що обвинуваченням не здобуто і не надано суду належних та допустимих доказів винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому діянь. Вважає, що під час здійснення досудового розслідування було допущено грубі порушення кримінального процесуального закону, а саме відсутня постанова слідчого про перекваліфікацію діяння, відсутні постанови про призначення групи прокурорів, які б підтверджували повноваження ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , проведення оглядів місця події за відсутності понятих, до протоколів огляду місця події не додано електронні носії інформації, а відтак заначені докази на думку захисника є недопустимими. Щодо висновку есперта, то він є неналежним та недопустим доказом, оскільки експертом не враховано суттєві пошкодження. Враховуючи це, захист просив ухвалити виправдувальний вирок.

Сторона обвинувачення в обґрунтування винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 190 КК України посилається на показання потерпілих, свідка, експерта та письмові докази, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні.

Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_12 показав, що в травні 2017 року ОСОБА_6 взявся відремонтувати належний йому автомобіль «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску. В автомобілі був несправний двигун, автомобіль не був на ходу. ОСОБА_6 за домовленістю приїхав до нього та вони разом відбуксували вказаний автомобіль до гаражного кооперативу на вул. Туполева. Він перерахував ОСОБА_6 на зазначену останнім банківську картку 6000 грн., потім ще 6000 грн. передав йому готівкою в присутності свідка ОСОБА_17 . ОСОБА_6 повинен був купити новий двигун та замінити старий. У них була домовленість про продаж автомобіля, якщо з`явиться покупець та запропонує ринкову ціну. Також ОСОБА_6 запропонував йому купити гуму, він погодився та у серпні перерахував грошові кошти на гуму в сумі 2100 грн. на банківську картку, яку дав обвинувачений. Згодом, обвинувачений перестав виходити на зв`язок та він просив повернути автомобіль в будь-якому стані. Він думав, що ремонт автомобіля буде здійснюватися виключно в гаражному боксі, проте не забороняв переміщати автомобіль. Він приїхав до гаражного боксу та через вентиляційний отвір не побачив автомобіля всередині боксу, згодом звернувся до поліції. Проте, автомобіль йому так і не було повернуто. Просив задовольнити його цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 154510,30 грн. на відшкодування матеріального збитку та 136967,00 грн. на відшкодування моральної шкоди в повному обсязі.

Допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_13 пояснив, що з ОСОБА_6 він познайомився в 2017 році, дату точно не пам`ятає, коли той орендував гараж по вул. Туполева, поруч з його гаражем. Він бачив як обвинувачений завозив туди автомобіль, марку не пам`ятає, можливо « ОСОБА_18 » або «Кіа» сірого кольору, ремонтував вказаний автомобіль приблизно протягом кількох місяців. Як вивозили вказаний автомобіль він не бачив. З ОСОБА_12 познайомився, коли приїхали працівники поліції та оглядали гараж. Щодо купівлі пального, заначив, що під час розмови ОСОБА_6 запропонував йому придбати пальне, він погодився, перевів 1500 грн., це було приблизно 60 л. За строки доставки пального домовленостей не було. Гроші обвинувачений йому повернув після першого судового засідання в 2020-2021 році. Претензій до обвинуваченого не має.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_19 пояснив, що в травні-червні, точно рік він не пам`ятає, він їздив разом із ОСОБА_12 у власних справах та останній повідомив, що йому необхідно віддати гроші за ремонт двигуна автомобіля «Міцубісі Лансер». Вони приїхали на вул. Туполева, неподалік від сервісного центру, де здійснюють реєстрацію автомобілів. ОСОБА_12 взяв з собою грошові кошти, суму він не знає, та вийшов з автомобіля. Кому саме ОСОБА_12 передав грошові кошти він не бачив.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_20 пояснив, що він повністю підтримує висновок №12-2/1408 від 22.12.2017. Висновок про вартість автомобіля був зроблений на підставі Методики. Автомобіль для огляду наданий не був, висновок про вартість був зроблений тільки на підставі документів, з урахуванням середньої ринкової вартості автомобіля, середнього нормативного пробігу та курсу валют. Потерпілий під час проведення експертизи не опитувався. Оскільки транспортний засіб для огляду не надавався, врахувати технічний стан автомобіля та пробіг під час визначення вартості було неможливо.

Крім цього, на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, стороною обвинувачення надано наступні письмові докази, які безпосередньо досліджені у судовому засіданні, а саме:

- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №00028556 від 26.09.2017 за ч.2 ст.289, ч.1 ст.190, ч.2 ст.190 КК України, з якого вбачається, що: 26.09.2017 о 16 год. 58 хв. зареєстроване кримінальне провадження із кваліфікацією за ч.2 ст.289 КК України за фактом того, що 15.05.2017 ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_4 шляхом обману незаконно заволодів автомобілем «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , що спричинило шкоди ОСОБА_12 ; 15.12.20217 о 08 год. 11 хв. зареєстроване кримінальне провадження із кваліфікацією за ч.1 ст.190 КК України за фактом того, що 15.12.2017 ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_5 , шляхом зловживання довірою заволодів грошовими коштами в сумі 800 доларів США, що належать заявнику ОСОБА_21 ; 17.12.2017 о 02 год. 37 хв. зареєстроване кримінальне провадження із кваліфікацією за ч.2 ст.190 КК України за фактом того, що 01.08.2017 ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_4 , шляхом зловживання довірою заволодів грошовими коштами в сумі 1500 грн., заявник ОСОБА_13 (Т.1 а.41-43);

- постанова про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні від 29.09.2017 (Т.1 а.44);

- постанова про призначення групи слідчих у кримінальному провадженні від 06.07.2020 (Т.1 а.44-46);

- постанова про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 07.07.2020 (Т.1 а.47-48);

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 06.09.2017 року (Т.1 а. 49);

- заява про вчинення кримінального правопорушення від ОСОБА_12 від 06.09.2017 року з додатками: копія техпаспорта на автомобіль «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , дублікати квитанцій на суму 6000 грн., 400 грн., 1700 грн. (Т.1 а. 50-56);

- постанова про визнання та приєднання до провадження речових доказів, а саме свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та ключі від замка запалювання автомобіля марки «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , від 28.09.2017 (Т.1 а. 57);

- заява ОСОБА_6 про добровільну передачу ключа з пультом дистанційного керування та свідоцтва про реєстрації ТЗ від автомобіля «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , від 27.09.2017 (Т.1 а. 58);

- розписка ОСОБА_12 про отримання від слідчого свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу та ключі від замка запалювання автомобіля марки «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , від 28.09.2017 (Т.1 а. 59);

- протокол огляду місця події від 27.09.2017, проведений слідчим ОСОБА_22 за участі потерпілого ОСОБА_12 , без присутності понятих із застосуванням фотоапарату «Олімпус», відповідно до даних якого була оглянута охоронювана автостоянка по АДРЕСА_3 . Під час огляду автомобіля «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 не виявлено (Т.1 а. 60-62);

- протокол огляду місця події від 05.10.2017 із додатком фототаблицею, проведений слідчим ОСОБА_23 за участі потерпілого ОСОБА_12 , без присутності понятих та без застосування технічних засобів фіксації, відповідно до даних якого був оглянутий гаражний бокс №25 в ряду 51 гаражного кооперативу «Сокіл-1» по АДРЕСА_4 . В ході огляду камер відеоспостереження не виявлено (Т.1 а. 63-66);

- постанова про призначення товарознавчої експертизи для встановлення ринкової вартості автомобіля «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 станом на 26.09.2017 від 15.12.2017 (Т.1 а.п.67-68);

- висновок експерта №12-2/1408 від 22.12.2017 з додатками, відповідно до якого середня ринкова вартість автомобіля марки «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , 2007 року випуску, об`єм двигуна 1591 куб.см, коробка передач механічна, передній привід, станом на 26.09.2017 року становила 154510,30 грн. (Т.1 а.69-76);

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14.12.2017 року (Т.1 а. 77);

- протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 16.12.2017 року (Т.1 а. 78).

Суд, проаналізувавши та оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, перевіривши та оцінивши усі доводи учасників судового провадження, дійшов наступного висновку.

Згідно з ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно з положеннями ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення /за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого/ або в разі надходження заяви /повідомлення/ про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила. Крім того, саме на них законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень відповідно до ст. 9 КПК України.

Згідно вимог ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

За ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на сторону обвинувачення безпосередньо у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, обґрунтованим є рішення ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

При цьому, згідно з ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. При постановленні вироку суд за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності, керуючись законом, повинен оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення та для вирішення питань, зазначених у ст. 374 КПК України.

Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Відповідно до вимог ст. 86 КПК України докази визнаються допустимими, якщо їх отримано у порядку, встановленому цим Кодексом.

Докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; докази мають бути закріплені належним чином.

Недодержання вказаних вимог має наслідком визнання доказів недопустимими, вони не можуть бути використані при прийнятті процесуальних рішень, на них не може послатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України покладається на сторону обвинувачення, належності та допустимості доказів - на сторону, що їх подає.

Отже, вирішуючи питання про допустимість представлених стороною обвинувачення доказів, судом оцінюється відповідність їх отримання нормам процесуального законодавства, яке діяло на момент отримання доказів.

Касаційний кримінальний суд Верховного Суду вказав у своїй постанові від 03.03.2021 у справі № 522/11807/18, що відсутність постанови про призначення групи прокурорів в матеріалах кримінального провадження або її не підписання керівником відповідного органу прокуратури обумовлює недопустимість всіх доказів, зібраних під час досудового розслідування, як таких, що зібрані під наглядом і процесуальним керівництвом прокурора (прокурорів), який не мав на те законних повноважень. Аналогічне по суті рішення прийняла і Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2021 року у справі № 754/7061/15.

Мотивуючи своє рішення Верховний Суд зазначив, що застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права, передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії і надалі діяли в межах наданих їм повноважень. Недотримання належної правової процедури тягне за собою порушення гарантованого кожному ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права на справедливий суд. Із аналізу ст. 36, 37 КПК України вбачається, що визначення керівником органу прокуратури прокурора (групи прокурорів), який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні є кримінально-процесуальним рішенням, яке утворює, змінює чи припиняє права і обов`язки, тобто має правові наслідки, в конкретному кримінальному провадженні з його початку до завершення та за процесуальною формою має бути передбачено (встановлено) кримінальним процесуальним законом. Крім того, постанова прокурора має відповідати вимогам ст. 110 КПК України, зокрема, бути виготовленою на офіційному бланку та підписаною службовою особою, яка прийняла відповідне процесуальне рішення. Також, Верховний Суд зауважив на тому, що витяг з ЄРДР не може підміняти постанову прокурора, оскільки він не є кримінально-процесуальним рішенням, яке породжує правові наслідки з уповноваження прокурора на ведення справи.

Так, стороною захисту надано копію постанови заступника керівника Київської місцевої прокуратури ОСОБА_24 про об`єднання матеріалів досудових розслідувань; повідомлення ОСОБА_6 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 28.12.2017, погоджене прокурором Київської міської прокуратури №8 ОСОБА_25 ; повідомлення про зміну раніше повідомленої підозри ОСОБА_6 від 21.07.2020, погоджене прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_26 ; доручення прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_14 слідчому про повідомлення ОСОБА_6 про завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів кримінального провадження від 21.07.2020 (Т.2 а.70-71, 72-75, 81-84, 85).

Натомість, в обвинувальному акті, поданому до суду, який затверджений прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_26 21.07.2020, в постанові керівника Київської місцевої прокуратури №8 ОСОБА_27 про призначення групи прокурорів у кримінальному провадженні від 07.07.2020 року та у витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, які подані суду прокурором, в складі групи прокурорів прокурори ОСОБА_28 та ОСОБА_29 відсутні (Т. а.3-8, 41-43, 47-48).

Отже, у матеріалах даного кримінального провадження відсутні документи, якими визначено прокурорів ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , які б здійснювали повноваження прокурорів у цьому кримінальному провадженні під час досудового розслідування, що ставить під сумнів легітимність процесуальних дій зазначених прокурорів та допустимість всіх отриманих під час досудового розслідування доказів.

Враховуючи викладене, суд в порядку ч. 1 ст. 89 КПК України з підстав, передбачених ч. 1 ст. 86, п. 2 ч. 3 ст. 87 КПК України, визнає недопустимими доказами всі дані, які були встановлені (одержані) органом досудового розслідування під час досудового розслідування, оскільки в порушення вимог ч.ч. 1, 2 ст. 37, ст. 110 КПК України у матеріалах даного кримінального провадження відсутні документи, якими визначено прокурорів ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , які під час всього досудового розслідування здійснювали повноваження прокурорів у цьому кримінальному провадженні.

Зважаючи на те, що з наведених причин у даному провадженні виявилися нелегітимними: - процедура повідомлення про підозру, незалежно від того, чи складалося письмове повідомлення про підозру самим прокурором чи тільки за його погодженням; - процедура надання доручень прокурора, в тому числі, на завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів останнього; - процедура звернення до суду з обвинувальним актом, який погоджував і затверджував прокурор; - процедура вручення обвинувального акту, яку закон покладає на прокурора, - суд в порядку ч. 1 ст. 89 КПК України з підстав, передбачених ч. 1 ст. 86 КПК Українивизнає недопустимими доказами всі дані, які були встановлені (одержані) під час досудового розслідування, не залежно від джерела їх походження. Такими даними є дані, відображені в протоколах огляду місця події від 27.09.2017 (Т.1 а. 60-62) та від 05.10.2017 (Т.1 а. 63-66).

Суд приймає до уваги концепцію «плодів отруйного дерева», згідно якої, якщо джерело доказів («дерево») є недопустимим, то всі докази, отримані за його допомогою («плоди») будуть такими ж, про що викладено у рішеннях Європейського Суду з прав людини, зокрема, «Гефген проти Німеччини» від 30.06.2008 року, «Яременко проти України» від 30.04.2015 року, «Балицький проти України» від 03.02.2012 року, «Шабельник проти України» від 19.02.2009 року та інші.

Враховуючи викладене, суд визнає як похідні недопустимими всі інші докази, які були одержані за результатами експертного дослідження №12-2/1408 від 22.12.2017 (Т.1 а. 69-76).

Можливість відновлення проведеного у такій спосіб досудового розслідування втрачена. До того ж Касаційний кримінальний суд Верховного Суду вказав у своїй постанові від 25.11.2020 у справі № 627/927/19, що само вже здійснення повідомлення про підозру неповноважним на те суб`єктом є недотриманням належної правової процедури, що тягне вже тільки з цієї причини недопустимість всіх доказів, зібраних в здійсненому всупереч встановленій у КПК правовій процедурі досудовому розслідуванні.

Покази потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , свідка ОСОБА_19 , експерта ОСОБА_20 вказаних вище висновків суду не спростовують.

Інші свідки в судове засідання не прибули з невідомих причин. Сторона обвинувачення, зобов`язавшись забезпечити прибуття свідків до суду, цього зробити не спромоглася, не зважаючи на наданий судом тривалий час. Отже, судове провадження здійснювалося за відсутності нез`явившихся свідків.

Інших доказів, які могли б бути покладені в основу обвинувачення ОСОБА_6 прокурором надано не було. Повідомлена ОСОБА_6 версія подій стороною обвинувачення не спростована.

На підставі наведеного, провівши судовий розгляд даного кримінального провадження відповідно до положень ст. 337 КПК України, згідно з якими судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, дотримуючись принципів змагальності сторін та свободи в подані ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, дотримуючись принципу диспозитивності, а саме: діючи в межах своїх повноважень та компетенції, вирішуючи лише ті питання, що винесені на розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим не наділений повноваженнями за власною ініціативою ініціювати проведення певних слідчих (розшукових) дій, оскільки функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення не здобуто достатньо доказів, які могли б довести що ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 289, ч.1 ст. 190 КК України.

Пункт 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вимагає, щоб при здійсненні своїх повноважень суди відійшли від упередженої думки, що підсудний вчинив злочинне діяння, так як обов`язок доведення цього лежить на обвинуваченні та будь-який сумнів трактується на користь підсудного (рішення ЄСПЛ у справі «Барбера, Мессегуе і Джабардо проти Іспанії»).

Відповідно до положень ст.62 Конституції України, ст. 17 КПК України, в основу вироку можуть бути покладені тільки достовірні докази, досліджені в судовому засіданні. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь обвинуваченого. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний ухвалити виправдувальний вирок .

Згідно з положеннями ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, в ході судового розгляду, за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що висунуте ОСОБА_6 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 289, ч.1 ст. 190 КК України, не знайшло свого підтвердження, оскільки достатніх та допустимих доказів на доведення участі ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, стороною обвинувачення не надано, в зв`язку з чим суд вважає за необхідне в силу презумції невинуватості, закріпленої ст.62 Конституції України, виправдати обвинуваченого ОСОБА_6 на підставі п. 2 ч. 1 ст.373 КПК України, оскільки в судовому засіданні не було доведено, що ОСОБА_6 вчинив кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 289, ч.1 ст. 190 КК України.

Зважаючи на викладене, окрема оцінка інших доводів захисту про недопустимість доказів обвинувачення є зайвою.

Питання щодо речових доказів підлягає вирішенню відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави.

Потерпілим ОСОБА_12 заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 154510,30 грн. на відшкодування матеріального збитку та 136967,00 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Обвинувачений ОСОБА_6 цивільний позов не визнав в повному обсязі.

Згідно ч. 3 ст. 129 КПК України, у разі виправдання обвинуваченого за його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що цивільний позов потерпілого у кримінальному проваджені підлягає залишенню без розгляду.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 під час судового провадження не обрано. Інші заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Керуючись ст.ст. 369-371, 373-376 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

ОСОБА_6 у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.289, ч.1 ст. 190 КК України визнати невинуватим та виправдати, згідно п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Речові докази по справі:

- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від замка запалювання автомобіля марки «KIA Cerato», д.н.з. НОМЕР_1 , передані на зберігання ОСОБА_12 - повернути останньому за належністю.

Судові витрати за проведення експертизи №12-2/1408 від 22.12.2017 в розмірі 494 грн. 35 коп. покласти на державу.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_12 - залишити без розгляду на підставі ч. 3 ст. 129 КПК України.

Вирок суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення через Святошинський районний суд м. Києва.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1