Справа № 343/56/24
Провадження № 11-кп/4808/279/24
Категорія ч. 3 ст.240 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2024 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000365 за апеляційною скаргою прокурора Спеціалізованої екологічної прокуратури Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2024 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Синичів, Долинського району, Івано-Франківської області, жителя АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 240 КК України, -

в с т а н о в и л а :

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 240 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України, призначивши більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції ч. 3 ст. 240 КК України, у вигляді штрафу в розмірі одна тисяча п`ятсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 25 500 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот ) гривень.

Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 вчинив незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення, вчинене на об`єктах природно-заповідного фонду за попередньою змовою групою осіб.

Кримінальне правопорушення вчинено за таких обставин:

Відповідно до ст. 13 Конституції України - земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону.

Згідно із ст. 4 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», природні ресурси України є власністю Українського народу. Громадяни України мають право користуватися природними ресурсами України відповідно до цього та інших законів.

Ст. 6 Закону України «Про надра» визначено, що корисні копалини за своїм значенням поділяються на корисні копалини загальнодержавного і місцевого значення. Віднесення корисних копалин до корисних копалин загальнодержавного та місцевого значення здійснюється Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України» - природно-заповідний фонд становлять ділянки суші і водного простору, природні комплекси та об`єкти яких мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища.

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» - до природно-заповідного фонду України окрім іншого належать: природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

Згідно ст. 5 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» - завдання, науковий профіль, характер функціонування і режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду визначаються у положеннях про них, які розробляються відповідно до цього Закону, і затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення; обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища - щодо територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення.

Ч. 6 ст. 9-1 ЗУ «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що спеціальне використання природних ресурсів у межах територій та об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення (крім корисних копалин) здійснюється на підставі дозволів.

У відповідності до рішення Івано-Франківської обласної ради від 15.07.1993, з метою збереження мальовничої гірської річки Східних Карпат, ріка Свіча з притокою Мізунькою, відноситься до об`єкту природно-заповідного фонду, тобто включена до ландшафтного заказника місцевого значення «Ріка Свіча з притокою Мізунькою».

У порушення вказаних вимог чинного законодавства України, ОСОБА_8 на початку вересня 2023 року, вирішив здійснити незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення на об`єкті природно-заповідного фонду, вступивши в злочинну змову із невстановленою органом досудового розслідуванням особою.

Для реалізації злочинного наміру ОСОБА_8 та невстановлена органом досудового розслідуванням особа, взяли в користування автомобіль марки ЗІЛ 131, номерний знак НОМЕР_1 та навантажувач ТАКЕUCHI, ТВ175, номерний знак НОМЕР_2 .

07 вересня 2023 року вранці (більш точний час в ході досудового розслідування встановити не вдалось) ОСОБА_8 , з метою реалізації спільного із невстановленою органом досудового розслідуванням особою злочинного наміру, на автомобілі марки ЗІЛ 131, номерний знак НОМЕР_1 , приїхав до річки Мізунька, що протікає в АДРЕСА_1 .

У цей же час, згідно попередньої домовленості, на зазначене місце прибула невстановлена органом досудового розслідуванням особа, яка за допомогою сідлового тягача Renault 480, номерний знак НОМЕР_3 привезла навантажувач ТАКЕUCHI, ТВ175, номерний знак НОМЕР_2 .

У подальшому, цього ж дня, ОСОБА_8 , діючи з прямим умислом на незаконне видобування корисних копалин загальнодержавного значення на об`єкті природно-заповідного фонду, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, достовірно знаючи, що річка ОСОБА_10 відноситься до природно-заповідного фонду і видобування корисних копалин заборонено, умисно, за попередньою змовою групою осіб із невстановленою органом досудового розслідуванням особою, незаконно видобув із русла річки Мізунька, що протікає в АДРЕСА_1 , піщано-гравійну суміш, яка відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 12.12.1994 зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2011 за №1370, належить до корисних копалин загальнодержавного значення, а саме за допомогою ковша навантажувача ТАКЕUCHI, ТВ175, номерний знак НОМЕР_2 , яким керувала невстановлена органом досудового розслідуванням особа, із русла вищезазначеної річки здійснив забір піщано-гравійної суміші, яку завантажив на кузов автомобіля марки ЗІЛ 131, номерний знак НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_8 , та яку мали намір використати для власних потреб, чим спричинили збитки державі на суму 13129,2 грн.

07 вересня 2023 року близько 12 год. ОСОБА_8 під час перевезення незаконно видобутої піщано-гравійної суміші автомобілем марки ЗІЛ 131, номерний знак НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 був зупинений працівниками поліції.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор Спеціалізованої екологічної прокуратури Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу. Просить вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2024 року скасувати з підстав невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч. 3 ст. 240 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді штрафу в розмірі 3000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 51000 грн.

Зокрема, вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував тяжкість вчиненого злочину, а також його наслідки. Наведене у свою чергу унеможливлює виконання превентивної функції кримінальної відповідальності в цілому.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити;

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник заперечили щодо задоволення апеляційної скарги прокурора.

Заслухавши доповідь судді, доводи учасників кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає вирок суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Розгляд кримінального провадження проводився в порядку, передбаченому ч.3 ст. 349 КПК України, і встановлені судом фактичні обставини вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, доведеність його вини та кваліфікація дій за статтею КК України, за якою він визнаний винуватим, у поданій апеляційній скарзі не оспорюється і апеляційним судом не перевіряється.

Прокурор висловив свою незгоду із вироком суду першої інстанції тільки в частині призначеного обвинуваченому покарання, у зв`язку з чим колегія суддів перевіряє оскаржуваний вирок саме в цій частині.

Зокрема, перевіряючи вирок суду в частині справедливості призначення покарання обвинуваченому, колегія суддів вважає, що посилання прокурора на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, є безпідставними.

Згідно з ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

У відповідності до загальних засад призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нею нових злочинів з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» визначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, встановлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання.

Відповідно до ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.

Колегія суддів вважає, що вказані вимоги кримінального Закону судом першої інстанції були виконані в повному обсязі, а висновки суду належним чином мотивовані.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та наявність обставин, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Зокрема, суд першої інстанції обґрунтовано визнав обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 те, що він щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, добровільно відшкодував заподіяну шкоду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що в апеляційній скарзі прокурора не заперечується наявність відповідних обставин, які визнані судом як такі, що пом`якшують покарання та були враховані при призначені покарання.

Враховуючи особу винного, обставини вчинення кримінального правопорушення, мету з якою вчинено даний злочин, розмір заподіяної шкоди, наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та відсутність обставин які обтяжують покарання, а також висновок органу пробації, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість застосування до обвинуваченого ч. 1 ст. 69 КК України та призначив обвинуваченому більш м`який вид основного покарання, не зазначений в санкції ч.3 ст.240 КК України, у вигляді штрафу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_8 покарання, виконав вимоги ч. 1 ст. 69 КК України, навів достатні мотиви прийняття такого рішення, обґрунтував свої висновки стосовно того, що визнані судом у вироку обставини, які пом`якшують покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину та перебувають в такому співвідношенні одна з одною, що можна впевнено стверджувати про необхідність призначення обвинуваченому м`якшого покарання, ніж передбачено санкцією ч.3 ст.240 КК України.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що в своїй апеляційній скарзі прокурор не заперечує наявність вищевказаних обставин, які пом`якшують покарання і визнає, що сукупність вищевказаних обставин, істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину та враховуючи особу обвинуваченого, дає підстави для призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК України, яке за своїм видом не зазначено у санкції ч.3 ст.240 КК України.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в повній мірі відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, є справедливим, достатнім та необхідним для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, в зв`язку з чим не вбачає підстав для призначення більш суворого покарання.

Таким чином, переконливих доводів, які б не були враховані судом першої інстанції та спростовували його висновки у частині достатності призначеного ОСОБА_8 покарання, прокурором в апеляційній скарзі не наведено.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які є підставою для скасування вироку, при апеляційному розгляді не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і апеляційних підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Спеціалізованої екологічної прокуратури Івано-Франківської обласної прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27 березня 2024 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5