Справа №592/905/24 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/202/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою представника власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 січня 2024 року, якою накладено арешт на майно у кримінальному провадженні № 0000099 від 30 вересня 2022 року,

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 січня 2024 року, клопотання прокурора Сумської окружної прокуратури ОСОБА_10 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000099 від 30.09.2022 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.191, ч.ч.1,3 ст.368, ч.ч.1,2 ст.369, ч.1 ст.14 - ч.3 ст.369 КК України, задоволено.

Накладено арешт на майно:

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ), попередній власник - підозрюваний ОСОБА_11 , син ОСОБА_12 ;

- земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :05:007:0231 (на якій розташований будинок), яка належить на праві власності ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ), попередній власник - підозрюваний ОСОБА_11 , син ОСОБА_12 ;

- земельну ділянку площею 0,086 га з кадастровим номером :04:007:1457, яка належить на праві власності ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_2 ), попередній власник - підозрюваний ОСОБА_11 , чоловік ОСОБА_7 ;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_2 ), попередній власник - підозрюваний ОСОБА_11 , чоловік ОСОБА_7 ;

- автомобіль марки BMW Х5 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , який належить на праві власності ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_2 ), попередній власник - підозрюваний ОСОБА_11 , чоловік ОСОБА_7 , шляхом позбавлення права на відчуження та розпорядження зазначеним майном.

Не погодившись з рішенням слідчого судді, представник власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 - адвокат ОСОБА_9 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 січня 2024 року. Постановити ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора.

В обґрунтування апеляційних вимог, представник власників майна зазначає про те, що викладені слідчим суддею висновки є помилковим та не відповідають фактичним обставинам справи, з огляду на те, що ОСОБА_11 взагалі не було відомо про факт накладення арешту на його майно. Більш того, якби дійсно майно перебувало під арештом, то будь-які нотаріальні дії з майном не могли б вчинятись.

Окрім цього повторне застосування заходів забезпечення кримінального провадження не передбачено КПК України. Майно, на яке накладено арешт законно належить власникам, жоден із договорів про вчинення відповідних правочинів не скасовано у встановленому законом порядку, а особами, на майно яких накладено арешт не повідомлено про підозру, з огляду на що вказане майно не можливо піддати конфіскації.

Також, автомобіль «BMW X 5» 2016 року, реєстраційний номер НОМЕР_5 , належить ОСОБА_13 , відповідно до договору дарування автомобіля від 26.01.2024, а не ОСОБА_7 .

Таким чином, оскаржуваною ухвалою слідчого судді, в порядку кримінального процесуального законодавства під час досудового розслідування фактично встановлено факт незаконності володіння майном, незаконність підстав набуття майна у власність, що не належить до компетенції та завдань слідчого судді, оскільки мають вирішуватися лише ті питання, що винесені на їх розгляду сторонами та віднесені до їх повноважень нормами КПК України.

Розгляд апеляційної скарги будо проведено без участі учасників провадження, оскільки апелянт - представник власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 - адвокат ОСОБА_9 , та прокурор написали заяви про розгляд апеляційної скарги без їх участі, тому перевіривши матеріали даного провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Положеннями ч. 1 ст. 131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

За змістом ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи.

У випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої статті 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

За змістом ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпала під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених п. 3, п. 4 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Перевіряючи законність прийнятого судового рішення в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вищезазначені вимоги Закону слідчим суддею дотримані в повному обсязі.

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що СВ ВП № 4 (м. Суми) Сумського РУП ГУНП в Сумській області здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000099, внесеному до ЄРДР 30 вересня 2022 року, за попередньою кваліфікацією, передбаченою ч. 4 ст. 191, ч.1 ст. 368, ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369, ч. 2 ст. 369, ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 369 КК України.

У рамках даного кримінального провадження до слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми звернувся прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 з клопотанням про накладення арешту на майно, з метою забезпечення його конфіскації як виду покарання, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_6 , попередній власник - підозрюваний ОСОБА_11 , син ОСОБА_14 ; земельну ділянку площею 0,1 га з кадастровим номером :05:007:0231 (на якій розташований будинок), яка належить на праві власності ОСОБА_6 , попередній власник - підозрюваний ОСОБА_11 , син ОСОБА_14 ; земельну ділянку площею 0, 086 га з кадастровим номером :04:007:1457, яка належить на праві власності ОСОБА_7 , попередній власник - підозрюваний ОСОБА_11 , чоловік ОСОБА_7 ; квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_7 , попередній власник - підозрюваний ОСОБА_11 , чоловік ОСОБА_7 ; автомобіль марки BMW Х5 2016 року випуску, д.н.з. НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 , який належить на праві власності ОСОБА_7 , попередній власник - підозрюваний ОСОБА_11 , чоловік ОСОБА_7 .

Своє клопотання прокурор вмотивувала тим, що 09 вересня 2023 року після винесення слідчим суддею попередньої ухвали про арешт вказаного майна, яке належало ОСОБА_11 , останній здійснив його відчуження на користь своєї матері ОСОБА_6 , та дружини ОСОБА_7 , шляхом дарування, проте продовжував користуватися вказаним майном.

Так, у ході розгляду клопотання про продовження ОСОБА_11 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, останній підтвердив, що проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який відчужив на користь матері формально, для уникнення покарання у виді конфіскації майна.

Окрім цього, під час проведення старшим слідчим СВ ВП № 4 (м. Суми) Сумського РУП ГУНП в Сумській області ОСОБА_15 за участі оперативних працівників УСР в Сумській області 10.01.2024 із застосуванням відео фіксації, огляду майна за адресою АДРЕСА_1 , на автомобілі «BMW X5», реєстраційний номер НОМЕР_3 прибув ОСОБА_11 ..

Отже, сукупність вказаних обставин, а саме обізнаність ОСОБА_11 та його близьких родичів, на чию користь вчинялися угоди про перехід права власності на земельну ділянку, квартиру, машину та будинок, про підозру останнього у вчиненні кримінального правопорушення, за яке передбачено обов`язкове додаткове покарання у виді конфіскації майна або без такого, свідчить про те, що вказане майно були відчужено ОСОБА_11 саме з метою уникнення їх конфіскації.

Перевіряючи доводи вказаного клопотання, слідчим суддею було встановлено, що досудове розслідування здійснюється за фактом обіцянки службовій особі ДП «Сумський агролісгосп» ОСОБА_16 надати йому неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів в розмірі 84 000 грн. за вчинення дій останнім з використанням службового становища, передбаченого посадою майстра лісу, в інтересах ОСОБА_11 та афілійованих до нього структур (ТОВ «Суми-Продресурс 2009», ТОВ «Смартрем, Косцорціум «Старт-Білдінг») щодо відпустку лісосировини без відповідних документів та поза касового обігу, а також зі заниженням об`ємів сорту та якості деревини ДП «Сумський агролісгосп».

Також, за фактом наданні службовій особі - майстру лісу ДП «Сумський агролісгосп» ОСОБА_16 неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів в розмірі 84 000 грн. за вчинення останнім передбачених посадою майстра лісу дій щодо відпуску лісосировини починаючи з 23.01.2023 ( з дерева дубу та ясену) без відповідних документів та поза касового обліку, а також із заниженням об`ємів сорту та якості деревини ДП «Сумський агролісгосп», в інтересах ОСОБА_11 та афілійованих до нього структур (ТОВ «Суми-Продресурс 2009», ТОВ «Смартрем», Консорціум «Старт-Білдінг»).

Так, з врахуванням доданих до клопотання доказів, слідчий суддя дійшов вірного висновку про те, що потреби досудового розслідування виправдовують втручання у право власності. Не застосування цих заходів забезпечення кримінального провадження не дають змоги досягти дієвості цього кримінального провадження, оскільки вчинено підозрюваним ОСОБА_11 дій щодо його відчуження, що унеможливить досягнення завдання заходу забезпечення кримінального провадження у вигляді накладення арешту на майно, з метою забезпечення збереження майна, яке може бути конфісковане вироком суду.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на тому, що володіння майном повинно бути законним. Зокрема, у рішенні «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року ЄСПЛ зазначив, що ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить три окремі норми: 1) проголошує принцип мирного володіння майном; 2) стосується випадків позбавлення майна і підпорядковує його певним умовам; 3) визнає, що держави мають право, зокрема, контролювати використання майна відповідно до загальних інтересів шляхом запровадження законів, які вони вважають необхідними для забезпечення такої мети.

Для з`ясування наявності порушення вказаної норми щодо позбавлення майна необхідно встановити, чи було забезпечено справедливу рівновагу між вимогами загальних інтересів суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом всієї Конвенції. Таке втручання повинно бути законним і не свавільним (рішення у справах «Фрізен проти Російської Федерації» від 24 березня 2005 року, «Бакланов проти Російської Федерації» від 09 червня 2005 року, «Коновалов проти Російської Федерації» від 24 травня 2007 року).

Відповідно до матеріалів провадження, 06 вересня 2023 року ОСОБА_11 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 369, ч. 2 ст. 369 КК України, санкція якої передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Тому, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання в кримінальному провадженні, слідчий звернувся до слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми з клопотанням про арешт майна підозрюваного ОСОБА_11 , у тому числі на майно про які ведеться в апеляційній скарзі адвоката.

Ухвалою слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 вересня 2023 року клопотання слідчого було задоволено та накладено арешт на майно підозрюваного ОСОБА_11 (у тому числі і на вказані земельні ділянки, житловий будинок, квартиру та автомобіль) з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання в кримінальному провадженні. При цьому, можливість відчуження та розпорядження вказаного майна, підозрюваним слідчим суддею було заборонено.

Однак після прийняття вказаного рішення слідчим суддею, незважаючи на таку заборону ОСОБА_11 09 вересня 2023 року відчужив на користь своєї матері ОСОБА_6 та дружини ОСОБА_7 на підставі договорів дарування, наступне майно:

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку, площею 0,1 га за кадастровим номером :05:007:0231, на якому розташований будинок;

- земельну ділянку, площею 0,086 га. за кадастровим номером :04:007:1457;

- квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ;

- автомобіль марки «BMW X 5», 2016 року, реєстраційний номер НОМЕР_3 , VIN НОМЕР_4 .

З метою виконання ухвали слідчого судді, слідчий звернувся до начальника відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, для уточнення інформації щодо здійснення підозрюваними ОСОБА_11 відчуження майна, на яке накладено арешт.

Після отримання підтвердження про здійснення останнім незаконного відчуження майна, прокурор у кримінальному провадженні повторно звернувся до слідчого судді з клопотання про накладення арешту на вказане майно, власниками яких на той час вже були зареєстровані ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Таким чином, враховуючи сукупність вказаних обставин, колегія суддів погоджується із висновком слідчого судді про необхідність накладення арешту на майно, вказане у клопотанні прокурора.

Так, обізнаність підозрюваного ОСОБА_11 та його близьких родичів, на чию користь вчинялися угоди про перехід права власності на майно, про підозру останнього у вчиненні кримінальних правопорушень, за яке передбачено додаткове покарання у виді конфіскації майна, а також про розгляд слідчим суддею клопотання слідчого про накладення арешту на це майно свідчить про те, що майно було відчужене останнім саме з метою уникнення їх конфіскації. Тобто згідно практики ЄСПЛ перехід права власності на земельні ділянки від останнього до його дружини та матері, не був законним.

Відповідно до положень ст. 124 Конституції України та ч. 2 ст. 21 КПК судові рішення ухвалюються судами іменем України та є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України. Цей принцип обов`язковості судових рішень поширюється також і на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно в кримінальному провадженні.

Слідчий суддя, встановивши факт обізнаності самого підозрюваного ОСОБА_11 , та членів його родини про накладення арешту на майно на час укладання договорів дарування і, відповідно, заборону суду на їх відчуження з метою забезпечення їх можливої конфіскації у майбутньому, що унеможливить виконання вироку в зв`язку із ухваленням слідчим суддею рішення про накладення арешту, дійшов вірного висновку про те, що унаслідок таких незаконних дій було порушено публічний порядок.

Після накладення судом арешту на об`єкт нерухомого майна, цей об`єкт набуває правового режиму обмеженого в цивільному обороті. У випадку, коли під час дії заборони відбувається відчуження такого майна особою, обізнаною про накладення арешту на майно, відповідний правочин є недійсним і таким, що порушує публічний порядок. При цьому не має правового значення і не може бути перешкодою для визнання договору недійсним той факт, що ухвала суду про накладення арешту на майно не була зареєстрована відповідно до Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вказана обставина не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що підозрюваний (третя особа) має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати це майно йому було достеменно відомо.

Вище вказане узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеного в ухвалі суду від 20.01.2022 по справі № 145/972/16-к, провадження № 51-4276км18.

Посилання адвоката про те, що підозрюваний не знав про існування ухвали слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 07.09.2023, яким було накладено арешт на майно останнього, тим самим не доведено наявність у останнього умислу на незаконне відчуження майна, колегія суддів вважає необґрунтованим.

Так, відповідно до Інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відчуження майна належного ОСОБА_11 відбулося на другий день після ухвалення попередньої ухвали слідчого судді про арешт майна, та на користь близьких родичів, а саме дружини та матері. Окрім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що підозрюваний продовжує користуватися відчуженим майном, що свідчить про те, що договори дарування укладалися на користь підозрюваного з метою уникнення їх конфіскації.

Що стосується покликання апелянта на те, що на момент прийняття ухвали слідчим суддею, власником автомобіля марки «BMW X 5», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 , є ОСОБА_13 , колегія суддів зазначає наступне.

Так, підозрюваний ОСОБА_11 зрозумівши, що органом досудового розслідуванні встановлено факт користування ним вказаним автомобілем, після його відчуження дружині, з метою уникнення його конфіскації, вказане майно було подаровано дружиною, ОСОБА_7 третій особі, ОСОБА_13 .

Стосовно тверджень апелянта про те, що укладені правочини не скасовані у встановленому законом порядку, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №317/3272/16-ц, провадження №61-156св17).

Договір як приватно-правова категорія є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору не для регулювання цивільних відносин та не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або уникнення арешту та/або можливої конфіскації.

Тому правопорядок не може залишати поза реакцією укладення договору не для регулювання цивільних відносин і не для встановлення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, а з метою уникнення арешту та/або можливої конфіскації майна, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Вирішуючи справу про визнання недійсними договорів дарування суд касаційної інстанції зазначив щодо помилковості висновків судів стосовно відсутності підстав для визнання недійсними договорів дарування майна, укладених у короткий проміжок часу між близькими родичами під час здійснення досудового розслідування у кримінальних провадженнях стосовно чоловіка дарувальника спірного майна та інших, пов`язаних з ним осіб, які підозрюються у вчиненні кримінальних правопорушень, одним з видів покарання за яке передбачено конфіскацію майна (постанова Верховного Суду від 13.04.2022 у справі №757/62043/18-ц, провадження №61-13227св21).

Таким чином, наявність у сторони обвинувачення можливості за наведених обставин звернутися до суду з позовом про визнання недійсними договорів, ймовірність застосування до вказаного конфіскації як виду покарання, не виключається. Тобто, накладення арешту на майно з метою його подальшої конфіскації як виду покарання можливе не лише щодо майна підозрюваного, а й щодо майна третьої особи, яка набула його безоплатно, шляхом укладення правочину з метою приховування такого майна від можливої конфіскації.

Колегія суддів вважає, що на цьому етапі кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна, як арешт майна з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

З врахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що слідчим суддею постановлено законне та обґрунтоване рішення, підстав для його скасування не встановлено, у зв`язку з чим ухвалу слідчого судді слід залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власників майна - без задоволення.

Керуючись ст.404,405,407,419,422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 січня 2024 року, якою задоволено клопотання прокурора ОСОБА_10 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000099 від 03.09.2022 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 368, ч. 3 ст. 368, ч. 1 ст. 369, ч. 2 ст. 369, ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 369 КК України - залишити без змін, а апеляційну скаргу представника власників майна ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_13 - адвоката ОСОБА_9 на цю ухвалу - без задоволення.

Ухвала набирає чинності негайно та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4