Справа № 132/1797/23
Провадження №1-кп/132/133/24
Вирок

Іменем України

21 лютого 2024 року місто КАЛИНІВКА

КАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Калинівка Вінницької області, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000128 від 17 березня 2023 року, за обвинувальним актом, складеним у відношенні:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Іванів Калинівського району Вінницької області, українця, громадянина України, із базовою загальною середньою освітою, одруженого, непрацевлаштованого, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України,

за участі сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИВ:

Обвинувачений ОСОБА_8 перебуваючи в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 , в порушення вимог статті 28 Конституції України, згідно положень якої, кожен має право на повагу до його гідності, та вимог Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству», систематично, за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчиняв домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_9 , яке виражалося у погрозах та образах, внаслідок чого була завдана шкода її психічному здоров`ю. Так, згідно постанови судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_10 від 06.02.2023 року у справі № 132/223/23 (номер провадження 3/132/304/23), ОСОБА_8 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт на строк 40 (сорок) годин, за те, що він 29.12.2022 року о 19год.00хв., та 09.01.2023 року близько 17год.00хв. перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_9 , яке виражалося у погрозах та образах, внаслідок чого була завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої. Окрім цього, відповідно до постанови судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_11 від 06.02.2023 року у справі № 132/222/23 (номер провадження 3/132/303/23), ОСОБА_8 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт на строк 30 (тридцять) годин, за те, що він 05.01.2023 року близько 19год.00хв., перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_9 , яке виражалося у погрозах та образах, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої. Незважаючи на це, ОСОБА_8 належних висновків не зробив, та вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.126-1 КК України, за наступних обставин. Так, ОСОБА_8 14.03.2023 року о 22год.00хв., перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , в порушення вимог статті 28 Конституції України, та вимог Закону України «Про запобігання та протидії домашньому насильству», діючи умисно, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, та бажаючи їх настання, впродовж години, вчиняв домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_9 , яке виражалося у погрозах та образах, які висловлювались в присутності неповнолітньої ОСОБА_12 , шарпанні за одяг, намаганні вчинити з нею бійку, та перешкоджанні їй у перебуванні в будинку, внаслідок чого була завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої. Він же, 22.04.2023 року о 18год.00хв. перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прийшов додому, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та почав висловлювати погрози та образи на адресу своєї дружини ОСОБА_9 , яка перебувала на кухні та намагалася приготувати вечерю дітям. В результаті сварки, яка продовжувалась протягом декількох годин, ОСОБА_8 завадив дружині ОСОБА_9 приготувати вечерю, в результаті чого діти залишилися голодними. Вподальшому, цього ж дня о 23год.00хв., ОСОБА_8 обурило, що його дружина ОСОБА_9 разом із донькою ОСОБА_12 лежали на дивані, в результаті чого, підійшовши до дивану, він взяв дружину ОСОБА_9 за волосся, скинув її з дивану на підлогу, та почав тягнути за волосся по підлозі, при цьому висловлюючи на її адресу погрози та образи в присутності неповнолітньої ОСОБА_12 , яка намагалася захистити матір. Відповідно до висновку експерта № 3062/23-21 від 22.05.2023 року, у потерпілої ОСОБА_9 виявлені зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванні її як особистості і виникли внаслідок впливу обставин, а саме: в ході висловлювань на її адресу нецензурними словами, намаганні вчинити бійку, погроз фізичною розправою. Ситуація, що досліджується у рамках кримінального провадження є психотравмувальною для ОСОБА_9 , їй завдані моральні страждання.

Обвинувачений ОСОБА_8 в судовому засіданні при розгляді даної справи, свою вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, визнав частково, зазначивши, що дійсно раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_9 , та йому призначалось адміністративне стягнення у виді громадських робіт. Недивлячись на це, він 14.03.2023 року о 22год.00хв. перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , впродовж години, ображав свою дружину ОСОБА_9 в присутності неповнолітньої ОСОБА_12 , погрожував їй фізичною розправою, шарпав її, намагався вчинити з нею бійку, та виганяв її з будинку. 22.04.2023 року о 18год.00хв. прийшовши додому в нетверезому стані, він почав сварку із дружиною ОСОБА_9 , під час якої ображав її, та завадив приготувати їжу дітям. Вподальшому в цей же день о 23год.00хв., між ним та дружиною знову виникла сварка, однак він її з дивану на підлогу не скидав та за волосся по підлозі не тягнув.

Не дивлячись на часткове визнання своєї вини, винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, підтверджується наступними доказами.

Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні зазначила, що вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_8 , який систематично вчиняє відносно неї домашнє насильство, за що його неодноразово притягали до адміністративної відповідальності, однак він жодних належних висновків для себе не зробив. Так, 14.03.2023 року о 22год.00хв., ОСОБА_8 перебуваючи за місцем їх проживання, впродовж години, в присутності неповнолітньої доньки ОСОБА_12 , ображав її, погрожував фізичною розправою, шарпав її за одяг, намагався вчинити з нею бійку, та виганяв її з будинку. 22.04.2023 року о 18год.00хв. прийшовши додому в нетверезому стані, ОСОБА_8 почав сварку, під час якої ображав її, та завадив приготувати їжу дітям. Вподальшому в цей же день о 23год.00хв., ОСОБА_8 обурило, що вона разом із донькою ОСОБА_12 лежали на дивані, в результаті чого, підійшовши до дивану, він взяв її за волосся, скинув з дивану на підлогу, та почав тягнути за волосся по підлозі, при цьому висловлюючи на її адресу погрози та образи в присутності неповнолітньої ОСОБА_12 , яка намагалася її захистити.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні вказала, що її мати ОСОБА_9 перебуває у шлюбі з ОСОБА_8 , який систематично вчиняє відносно матері домашнє насильство. Так, 14.03.2023 року о 22год.00хв., ОСОБА_8 перебуваючи за місцем їх спільного проживання, впродовж години, ображав мати ОСОБА_9 , погрожував їй, шарпав її за верхній одяг, намагався вчинити з нею бійку, та виганяв її з будинку. 22.04.2023 року о 18год.00хв. прийшовши додому в нетверезому стані, ОСОБА_8 почав сварку з матір`ю ОСОБА_9 , під час якої ображав її, та завадив приготувати їжу. Вподальшому в цей же день, пізно ввечері, ОСОБА_8 обурило, що мати разом із нею лежали на дивані, в результаті чого, підійшовши до дивану, він взяв матір за волосся, скинув її з дивану на підлогу, та почав тягнути за волосся по підлозі, при цьому висловлюючи на її адресу погрози та образи, а вона намагалася захистити мати.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні вказала, що була класним керівником ОСОБА_12 , яка під час спілкування, розповідала їй про факти вчинення домашнього насильства зі сторони ОСОБА_8 по відношенню до матері ОСОБА_9 , які мали місце до 2023 року. Щодо обставин подій, які мали місце 14.03.2023 року та 22.04.2023 року, їй нічого не відомо.

При викладені показів потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , суд враховує, що положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання потерпілого та свідків, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини у кримінальному провадженні, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 14.12.2022 року у справі № 754/10882/17 (провадження № 51-1223км22).

З урахуванням цього, покази потерпілого та свідків відображені без зайвої деталізації, а саме містять сутнісну (змістовну) їх складову.

Крім показань потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які були допитані в судовому засіданні під час розгляду даного кримінального провадження, вина обвинуваченого ОСОБА_8 також підтверджується наступними доказами:

- постановою судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_10 від 06.02.2023 року у справі № 132/223/23 (номер провадження 3/132/304/23), згідно якої, ОСОБА_8 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт на строк 40 (сорок) годин, за те, що він 29.12.2022 року о 19год.00хв., та 09.01.2023 року близько 17год.00хв. перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_9 , яке виражалося у погрозах та образах, внаслідок чого була завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої;

- постановою судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_11 від 06.02.2023 року у справі № 132/222/23 (номер провадження 3/132/303/23), згідно якої, ОСОБА_8 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт на строк 30 (тридцять) годин, за те, що він 05.01.2023 року близько 19год.00хв., перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_9 , яке виражалося у погрозах та образах, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю потерпілої;

- висновком експерта за результатами проведення судової психологічної експертизи №3062/23-21, складеним 22.05.2023 року експертом Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_14 , згідно якого, у ОСОБА_9 виявлені зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванні її як особистості і виникли внаслідок впливу обставин, а саме: в ході висловлювань на її адресу нецензурними словами, намаганні вчинити бійку, погроз фізичною розправою. Ситуація, що досліджується у рамках кримінального провадження є психотравмувальною для ОСОБА_9 , їй завдані моральні страждання.

Відповідно до частини 1 статті 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Положеннями статті 94 КПК України передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що фактичні дані, які покладено в основу вироку і на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_8 отримано в порядку, визначеному процесуальним законом (КПК України), вони узгоджуються між собою, були предметом безпосереднього дослідження суду, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення, а тому ці дані в силу статті 84 КПК України є доказами у кримінальному провадженні.

Так, вина обвинуваченого ОСОБА_15 підтверджується показами потерпілої та свідків, дослідженими судом судовими рішеннями, висновком судової психологічної експертизи, та іншими доказами, що містяться в матеріалах даного кримінального провадження, які узгоджуються між собою та відображають реальний перебіг дослідженої судом події.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 в частині того, що він 22.04.2023 року о 23год.00хв. не скидав дружину ОСОБА_9 з дивану на підлогу та її за волосся по підлозі не тягнув, суперечать встановленим обставинам та вищевказаним доказам.

Дані твердження обвинуваченого спростовані показами потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 .

Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (стаття 84 КПК України).

Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КПК України, суд повинен оцінювати докази на основі всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів (стаття 85 КПК України).

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (стаття 86 КПК України).

Недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (частина 1 статті 87 КПК України).

Визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Щодо існування підстав для визнання доказів недопустимими, судам необхідно у кожному конкретному кримінальному провадженні з`ясувати, до яких наслідків порушення вимог кримінального процесуального закону призвели і чи є ці наслідки незворотними (тобто такими, що не можуть бути усунені під час судового розгляду).

В рамках цього кримінального провадження № 0000128 від 17 березня 2023 року, судом безпосередньо були досліджені надані стороною обвинувачення докази, зокрема покази потерпілої особи ОСОБА_9 та зокрема свідка ОСОБА_12 , які були безпосередніми очевидцями даного кримінального правопорушення.

Ці покази є процесуальними джерелами доказів, у розумінні статті 84 КПК України.

Даних передбачених частиною другою статті 96 КПК України, обвинуваченим ОСОБА_8 , для доведення недостовірності показань потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_12 , як-то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження їх за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було.

Потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_12 , перед їх допитом в суді, були поінформовані про їх права та обов`язки, потерпіла була попереджена про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, склала присягу, згідно якої зобов`язалася говорити суду правду і лише правду, з огляд на що, при відсутності обставин, передбачених статтею 87 КПК України, та даних, визначених частиною другою статті 96 цього Кодексу, на переконання суду, відсутні правові підстави для визнання їх показів неналежними та недопустимими щодо обставин вчинення кримінального правопорушення, які вони повідомили у суді так, як сприймали і розуміли їх.

Також, суд ураховує той факт, що відповідно до статті 95 КПК України, показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження. Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право давати показання під час досудового розслідування та судового розгляду. Свідок зобов`язаний давати показання слідчому, прокурору, слідчому судді та суду, а експерт - слідчому судді та суду в установленому цим Кодексом порядку.

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Висновок або думка особи, яка дає показання, можуть визнаватися судом доказом, лише якщо такий висновок або думка корисні для ясного розуміння показань (їх частини) і ґрунтуються на спеціальних знаннях в розумінні статті 101 цього Кодексу.

Потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_12 в своїх показах вказали на ОСОБА_8 , як на особу, яка вчинила дане кримінальне правопорушення.

Даючи дані покази у судовому засіданні, потерпіла та свідок повідомили суду виключно ті факти та обставини, очевидцями яких вони були безпосередньо. Тому, через призму кримінального процесуального закону, їх показання не є показаннями з чужих слів.

Дані покази потерпілої ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_12 узгоджуються між собою, та не суперечать іншим доказам, наведеним у цьому вироці.

Тому у суду відсутні підстави визнавати такі свідчення недопустимими доказами.

Відповідно до частини першої статті 242 КПК України, експертиза проводиться експертом за зверненням сторони кримінального провадження або за дорученням слідчого судді чи суду, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Згідно частини першої статті 101 КПК України, висновок експерта це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

На підтвердження винуватості обвинуваченого у вчиненні даного кримінального провадження стороною обвинувачення у якості доказу надано висновок судової психологічної експертизи від 22.05.2023 року № 3062/23-21.

Як вбачається зі змісту даного висновку, він зроблений компетентним спеціалістом, є повним, у ньому надано чіткі відповіді на поставлені запитання, є науково-обґрунтованим та таким, що за своїм змістом узгоджується з обставинами цього кримінального провадження й іншими доказами.

Даний висновок експерта є беззаперечним та не викликає сумніву, отриманий з дотриманням встановленого порядку, має значення для кримінального провадження, що в цілому вказує на відповідність висновку вимогам статей 101, 102 КПК України, та його допустимості, як доказу.

Відповідно до частини першої статті 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення в стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у статті 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом і на відповідній стадії провадження.

Під час судового провадження, суд дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК України, створив всі необхідні та належні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, відповідно до принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи подання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості, обвинувачений мав можливість для з`ясування обставин, що мають значення для даного кримінального провадження, реалізувати права, передбачені статтею 42 КПК України, зокрема вимагати виклику і допиту свідків захисту; збирати і подавати суду докази.

Однак будь-яких клопотань щодо виклику і допиту свідків захисту, та необхідності отримання нових доказів, зокрема шляхом проведення інших експертних досліджень у кримінальному провадженні, обвинуваченим не заявлялось.

Відповідно до положень статті 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути ухвалений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів.

Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений статтею 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Цей стандарт у кримінальному провадженні, на думку суду було дотримано.

Дослідивши всебічно і об`єктивно усі обставини кримінального провадження, судом не було виявлено таких обставин, яким би версія обвинувачення не надала розумного пояснення або які би свідчили про можливість іншої версії інкримінованої події.

Оцінюючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що винність ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведені повністю, а його дії за ст.126-1 КК України, а саме домашнє насильство, тобто умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань потерпілої особи, правильно кваліфіковані органами досудового слідства.

Приходячи до даного висновку суд виходить з наступного.

Статтею 126-1КК передбачено кримінальну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

Ознакою об`єктивної сторони зазначеного кримінального правопорушення є систематичність фізичного, психологічного та економічного насильства, застосовуваного до подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах.

Сама ж систематичність характеризується як кількісним критерієм (багаторазовість періодично здійснюваних дій), так і якісним, яким є взаємозв`язок, внутрішня єдність, що утворює наполегливу протиправну поведінку винуватої особи стосовно певного потерпілого чи потерпілих.

За вчинення одиничних діянь, які мають ознаки домашнього насильства, насильства за ознакою статі, невиконання термінового заборонного припису або неповідомлення про місце свого тимчасового перебування, винувата особа може бути притягнута до відповідальності за ст.173-2 КУпАП. Іншими словами адміністративним проступком, відповідальність за який наступає за ст.173-2 КУпАП, може визнаватися вчинення домашнього насильства, яке не є тривалим чи систематичним.

Натомість систематичність як ознака кримінально-караного діяння означає повторюваність тотожних чи схожих дій чи бездіяльності, кожне з яких само по собі може створювати враження незначного, але їх вчинення у своїй сукупності досягають того рівня якості, коли у цілому діяння набувають ознак кримінального правопорушення, призводячи до наслідків, визначених диспозицією ст.126-1 КК України (фізичні або психологічні страждання, розлади здоров`я, втрата працездатності, емоційна залежність або погіршення якості життя).

Тобто для кваліфікації дій винуватої особи важливо, що насильницькі дії вчиняються систематично, а систему може становити як неодноразово застосована одна із трьох форм насильства, зазначена у ст.126-1 КК України, так і різна варіативність поєднання як фізичного, так і психологічного та економічного насильства щодо однієї і тієї самої потерпілої особи чи осіб.

При цьому кількісний критерій систематичності як ознака домашнього насильства полягає в учиненні трьох і більше актів насильства, про що раніше зазначав Верховний Суд (справа №583/3295/19, провадження №51-6189 км 20).

Норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту домашнього насильства якимось певним видом доказів. Діяння та наслідки, зазначені у ст.126-1 КК України, підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК України.

Тобто факт документування домашнього насильства має значення для доказування систематичності, але не більше ніж інші передбачені законом докази, тому не має значення, чи було відображено в адміністративному протоколі поліції, в обмежувальному приписі чи в іншому документі факти актів насильства. Відповідно систематичність домашнього насильства, яке наполегливо продовжує вчиняти винувата особа, утому числі, але не виключно, може бути підтверджена попереднім притягненням її до адміністративної відповідальності не менше двох разів за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП.

За таких обставин те, що особу раніше притягували до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП, не виключає наявності в її діях складу кримінального правопорушення, якщо вона продовжує вчиняти домашнє насильство, кількість епізодів яких загалом не менше трьох і ці систематичні дії потягли наслідки, визначені ст.126-1 КК України.

Тобто попереднє притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства за умови подальшої повторюваності вчинення протиправних дій щодо певної потерпілої особи чи осіб і настання конкретних наслідків, які визначені законодавцем як більш тяжкі, ніж ті, що зазначені в законодавстві України про адміністративні правопорушення, не свідчить про подвійне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а підтверджує систематичність дій винуватої особи.

Відповідно обов`язковою ознакою об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, є також наслідки у вигляді фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

При цьому шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої особи, яка могла бути чи завдана потерпілій особі, передбачена як наслідок адміністративного правопорушення, передбаченого 173-2 КУпАП, не охоплюється поняттям «фізичні або психологічні страждання, втрата працездатності, емоційна залежність, погіршення якості життя потерпілої особи», що є наслідком кримінально-караних діянь, визначених ст.126-1 КК України, на чому також раніше наголошував Верховний Суд (справа №583/3295/19, провадження №51-6189 км 20).

За встановленими судом обставинами, наведеними у вироку, ОСОБА_8 29.12.2022 року, 05.01.2023 року, 09.02.2023 року, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_9 , яке виражалося у погрозах та образах, внаслідок чого була завдана шкода її психічному здоров`ю, за що постановою судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_10 від 06.02.2023 року у справі № 132/223/23 (номер провадження 3/132/304/23), та постановою судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_11 від 06.02.2023 року у справі №132/222/23 (номер провадження 3/132/303/23), він був притягнутий до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушень, передбачених ч.1 ст.173-2, ч.2 ст.173-2 КУпАП, з накладенням на нього адміністративних стягнень у виді громадських робіт.

Однак, незважаючи на неодноразове притягнення до адміністративної відповідальності, ОСОБА_8 належних висновків для себе не зробив та 14.03.2023 року, 22.04.2023 року, перебуваючи за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_9 , яке виражалося у погрозах та образах, внаслідок чого була завдана шкода її психічному здоров`ю.

Таким чином, вчиняючи домашнє насильство щодо своєї дружини ОСОБА_9 , ОСОБА_8 кожного разу (29.12.2022 року, 05.01.2023 року, 09.02.2023 року) завдавав шкоди її психологічному здоров`ю, проте він продовжив свої протиправні дії, та 14.03.2023 року та 22.04.2023 року знову вчинив домашнє насильство, і систематичність застосованого до потерпілої психологічного насильства викликало у неї психічні страждання, що встановлено висновком судової психологічної експертизи від 22.05.2023 року № 3062/23-21.

З урахуванням цього, кваліфікація дій ОСОБА_8 за ст.126-1 КК України, є вірною.

Положення частини 2 статті 50 КК України встановлюють, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання суди мають керуватися принципами призначення покарання, до яких належать, у тому числі, принцип індивідуалізації та принцип справедливості покарання.

Відповідно до змісту статті 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації це покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу. При виборі покарання мають значення і повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують та обтяжують.

Згідно пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (стаття 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Прокурор ОСОБА_16 у своїй промові, під час виступу у судових дебатах, просила визнати ОСОБА_8 винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, та призначити йому покарання у виді арешту на строк 6 (шість) місяців.

Прокурором врахована позиція потерпілої ОСОБА_9 , яка наполягала на призначенні ОСОБА_8 суворого виду та розміру покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують його покарання.

Обвинувачений ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до нетяжкого злочину.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження № 0000128 від 17 березня 2023 року, ОСОБА_8 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в селі Іванів Калинівського району Вінницької області, має базову загальну середню освіту, одружений, непрацевлаштований, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей персонально-довідкового обліку, отриманих з Єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ України про притягнення осіб до кримінальної відповідальності, відсутність (наявність) судимості або обмежень, передбачених кримінально-процесуальним законодавством України від 10.05.2023 року, ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, судимостей не має.

Відповідно до довідки-характеристики № 522, виданої 22.02.2023 року Іванівською сільською радою Вінницької області, компрометуючими матеріалами на ОСОБА_8 сільська рада не володіє.

Як слідує з консультативних висновків спеціалістів, виданих 11.05.2023 року лікарями Комунального підприємства «Калинівська центральна районна лікарня» Калинівської міської ради, ОСОБА_8 на обліку у лікарів нарколога, психіатра не перебував.

Органом досудового розслідування в обвинувальному акті зроблений висновок про те, що ОСОБА_8 щиро розкаюється у вчиненому, і ця обставина, що пом`якшує його покарання, повинна бути врахована судом.

Однак суд з цим не погоджується, вважає, що ця обставина не знайшла свого підтвердження, спростовується матеріалами кримінального провадження, та підлягає виключенню за наступних обставин.

Відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалася.

Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 10 вересня 2019 року у справі 761/23886/14-к (провадження № 51-8756км18), щире каяття - це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. При цьому, щире каяття не є тотожним поняттям до визнання вини (визнання особою факту вчинення нею злочину).

Отже, сам факт визнання вини у вчиненні кримінального правопорушення не свідчить про щире каяття, оскільки щире каяття передбачає, окрім визнання факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

Поведінка обвинуваченого ОСОБА_8 при розгляді провадження в суді, не свідчать про щирий жаль з приводу вчинених дій та їх осуд.

З урахуванням вищезазначеного, суд дійшов до висновку про неможливість визнання каяття обвинуваченого ОСОБА_8 таким, що є щирим у розумінні статті 66 КК України, що виключає в даному випадку можливість визнання щирого каяття обвинуваченого в якості обставини, яка пом`якшує покарання останнього.

Обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 судом не встановлено.

Натомість, обставиною, яка обтяжує покарання ОСОБА_8 , є вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Згідно висновку, викладеного в досудовій доповіді, складеній 17.07.2023 року провідним інспектором Хмільницького районного відділу № 1 філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області ОСОБА_17 , беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого ОСОБА_8 , його спосіб життя, історію правопорушень, середню ймовірність вчинення повторного правопорушення, а також середній рівень небезпеки для суспільства (у тому числі для окремих осіб) орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення волі або обмеження волі не становить високої небезпеки для суспільства (у тому числі окремих осіб). На думку органу пробації виконання покарання у громаді можливе лише у винятковому порядку за умови здійснення з боку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень: здійснення соціально-психологічного супроводу органом пробації спільно із залученням соціальних партнерів, заходи щодо працевлаштування та корекції поведінки. У разі, якщо суд дійде висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, орган пробації вважає доцільним покладення на правопорушника обов`язків згідно п.4 ч.3 ст.76 КК України, а саме виконувати заходи передбачені пробаційною програмою.

В розумінні статей 314, 314-1 КПК України, досудова доповідь представника персоналу органу пробації, складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, а також прийняття судового рішення про строк чи розмір покарання та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може врахувати виходячи із своїх дискреційних повноважень.

Процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого рішення в цій частині.

Первинним етапом повинна бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду і розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Санкція статті 126-1 КК України передбачає покарання у виді громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або арешту на строк до шести місяців, або обмеження волі на строк до п`яти років, або позбавлення волі на строк до двох років.

Касаційний кримінальний суд у складі Верховного Суду у постанові від 19.03.2020 по справі №290/932/19 зазначив, що призначення покарання у межах, встановлених у санкції статті Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, означає, що суд має виходити із санкції тієї статті, за якою кваліфіковано вчинений злочин. У санкції такої статті (частини чи пункту статті) визначається один чи кілька основних видів покарання і, як правило, його межі. Всі санкції статей КК України є альтернативними або відносно визначеними. У них передбачено кілька основних, різних за своєю суворістю покарань. Суд, виходячи з принципу справедливості покарання, має застосувати більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин лише тоді, коли менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження нею нових злочинів.

Суд призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 за ст.126-1 КК України, приймає до уваги ступень тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, характер діяння, обстановку, спосіб, місце і час його вчинення, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, наявність обставини, яка обтяжує покарання, особу обвинуваченого, позицію потерпілої, яка наполягала на призначенні суворого покарання, вважає за необхідне призначити ОСОБА_8 покарання в межах санкції ст.126-1 КК України, у вигляді арешту строком на 6 (шість) місяців.

При визначенні даного виду та розміру покарання, суд враховує рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004, в якому зазначено, що окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та межі покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного (абзац п`ятий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення).

Такий висновок узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (рішення у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року, заява № 10249/03) (рішення Конституційного Суду від 26.01.2011 року за № 1-рп/2011).

Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.

З урахуванням вищенаведеного, визначений захід примусу до ОСОБА_8 , відповідає вимогам справедливості при призначенні покарання і відображає співмірність злочину та кари, та здатний внести корективи в його соціально-психологічні властивості, нейтралізувати негативні настанови та змусити його додержуватись положень закону про кримінальну відповідальність.

Призначення покарання ОСОБА_8 у виді громадських робіт, на чому в судових дебатах наполягав обвинувачений, на переконання суду, не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім цього, таке покарання не буде достатнім і необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання новим злочинам, а також не буде відповідати ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість.

Судом також враховувано, що до ОСОБА_8 в порядку притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, вже застосовувалося адміністративне стягнення у виді громадських робіт, однак він, належних висновків для себе не зробив та вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.126-1 КК України, що може свідчить про те, що в його свідомості не змінилися ціннісні орієнтири та не усунулися ті її негативні риси, які призвели до вчинення даного кримінального правопорушення.

З урахуванням вищенаведеного, призначене даним вироком покарання у виді арешту строком на 6 (шість) місяців, на переконання суду відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та узгоджується із роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Саме таке покарання, на думку суду, відповідатиме вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, є відповідним вчиненому кримінальному правопорушенню, а також за своїм видом та розміром - необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_8 , та попередження вчиненню нових кримінальних правопорушень як ним, так і іншими особами.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, яка відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ застосовується як джерело, зокрема у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03), де зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Визначене судом покарання відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Згідно частини 9 статті 100 КПК України, питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили.

Речові докази, вилучені в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме копію постанови судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_10 від 06.02.2023 року у справі № 132/223/23 (номер провадження 3/132/304/23), та копію постанови судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_11 від 06.02.2023 року у справі № 132/222/23 (номер провадження 3/132/303/23), які згідно постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП України у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_18 від 15.05.2023 року, визначено зберігати при матеріалах кримінального провадження, після набрання вироком законної сили необхідно залишити в матеріалах даного кримінального провадження.

Відповідно до частини 2 статті 124 КПК України, у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Згідно з пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у резолютивній частині вироку зазначається рішення про відшкодування процесуальних витрат.

За роз`ясненнями п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат», у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Витрати на залучення експерта згідно висновку судової психологічної експертизи №3062/23-21 від 22.05.2023 року, у розмірі 8603грн.28коп., підлягають стягненню з ОСОБА_8 на користь держави.

Заходи забезпечення кримінального провадження відносно обвинуваченого в ході досудового розслідування та судового розгляду не застосовувались.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Згідно пункту 2 частини 4 статті 374 КПК України, в разі визнання особи винуватою у резолютивній частині вироку, з-поміж іншого, зазначається початок строку відбування покарання.

Оскільки фактичне виконання судового рішення, яким особу засуджено до покарання у вигляді арешту, починається з моменту затримання особи на виконання вироку суду, а тому в резолютивній частині вироку необхідно вказати, що початок строку відбування покарання необхідно рахувати з моменту затримання особи на виконання вироку.

Керуючись ст.ст. 349, 368, 370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України та призначити йому покарання у вигляді арешту строком на 6 (шість) місяців.

Початок строку відбування покарання рахувати з моменту затримання ОСОБА_8 на виконання вироку суду.

До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відносно ОСОБА_8 не обирати.

Речові докази, вилучені в ході розслідування даного кримінального провадження, а саме копію постанови судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_10 від 06.02.2023 року у справі № 132/223/23 (номер провадження 3/132/304/23), та копію постанови судді Калинівського районного суду Вінницької області ОСОБА_11 від 06.02.2023 року у справі № 132/222/23 (номер провадження 3/132/303/23), які згідно постанови слідчого СВ відділення поліції № 1 Хмільницького РВП ГУНП України у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_18 від 15.05.2023 року, визначено зберігати при матеріалах кримінального провадження, після набрання вироком законної сили залишити в матеріалах даного кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта згідно висновку судової психологічної експертизи № 3062/23-21 від 22.05.2023 року, у розмірі 8603грн.28коп.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Роз`яснити засудженому, що він має право подати та/або заявити клопотання про помилування, про ознайомлення із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Копію цього вироку негайно після його проголошення вручити під розписку засудженому та прокурору.

Суддя