У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000686 за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , потерпілого ОСОБА_9 , заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_10 , на вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2023 року, стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кашперо-Миколаївка, Баштанського району, Миколаївської області, українця, громадянина України, одруженого, працюючого головою ФГ, з повною загальною середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ), в силу вимог ст. 89 КК України раніше не судимий,

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Кашперо-Миколаївка, Баштанського району, Миколаївської області, українця, громадянина України, неодруженого, не працюючого, з повною загальною середньою освітою, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст. 296, ч.1 ст.122 КК України;

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_11

обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_8

захисник ОСОБА_6 ,

потерпілий ОСОБА_12

представник потерпілого адвокат ОСОБА_13

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі захисник обвинувачених просить вирок суду відносно ОСОБА_7 , змінити. Визнати його винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.2 ст.296 КК України та звільнити від кримінального покарання у зв`язку з закінченням строків давності на підставі ст.49 КК України із закриттям провадження. Крім того, відносно ОСОБА_8 , також вирок змінити. Визнати його винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.2 ст.296 КК України та звільнити від кримінального покарання у зв`язку з закінченням строків давності на підставі ст.49 КК України із закриттям провадження.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в солідарному порядку на користь ОСОБА_9 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Визнати обставиною, яка пом`якшує покарання обвинувачених в силу ст.66 КК України добровільне відшкодування завданих збитків.

В апеляційній скарзі потерпілий просить вирок суду в частині стягнення моральної шкоди та призначеного ОСОБА_7 покарання, змінити. Виключити з вироку посилання на статті 75 та 76 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 . Збільшити розмір відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_9 до 1 400 000, 00грн. В решті вирок суду залишити без змін.

В апеляційній скарзі прокурор просить вироку суду стосовно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в частині звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КК України та призначення покарання скасувати з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 122 КК України покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі. На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити від покарання у зв`язку із закінченням встановлених ст. 49 КК України строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 4 ст. 296 КК України до покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, звільненим на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням строком на 2 (два) роки із покладанням обов`язків, визначених п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Призначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК України покарання у виді 1 (одного) року позбавлення волі. На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити від покарання у зв`язку із закінченням встановлених ст. 49, 106 КК України строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 4 ст. 296 КК України покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, звільненим на підставі ст. ст. 75, 104 КК України від відбування покарання з випробуванням строком на 1 (один) рік із покладанням обов`язків, визначених п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України. В іншій частині вирок залишити без змін.

Короткий зміст заперечення прокурора на апеляційну скаргу захисника.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурор просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги захисника.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122, ч. 4 ст. 296 КК України:

- за ч.1 ст. 122 КК України - звільнено від кримінального покарання у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст.49 КК України та закрито кримінальне провадження за ч.1 ст. 122 КК України;

- за ч.4 ст. 296 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком 2 (два) роки, якщо останній протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до положень ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цим же вироком, ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122, ч. 4 ст. 296 КК України:

- за ч.1 ст. 122 КК України - звільнено від кримінального покарання у зв`язку із закінченням строків давності на підставі ст.49 КК України та закрито кримінальне провадження за ч.1 ст. 122 КК України;

- за ч.4 ст. 296 КК України призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки.

На підставі ст. 75, 104 КК України і звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком 1 (один) рік, якщо останній протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до положень ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 обов`язки: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в солідарному порядку на користь ОСОБА_9 2937 грн. 90 коп. в рахунок відшкодування витрат на ремонт автомобіля та 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 202937 грн. (двісті дві тисячі дев`ятсот тридцять сім) гривень 90 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення експертного дослідження в сумі 2890 (дві тисячі вісімсот дев`яносто) гривень 60 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави судові витрати за проведення експертного дослідження в сумі 2890 (дві тисячі вісімсот дев`яносто) гривень 60 копійок. Вирішено питання щодо речових доказів.

Узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі захисник вважає, що суд прийшов до помилкового висновку про наявність в діях обвинувачених ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України. Пояснює, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 визнали себе винними частково в причинені ОСОБА_9 тілесних ушкоджень та надали суду пояснення, що не вчиняли будь яких дій на спричинення тілесних ушкоджень саме з застосуванням вогнепальної зброї та не створювали реальної загрози для життя і здоров`я громадян, що, на думку апелянта, підтверджується дослідженими в ході судового розгляду доказами. Вказує, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в ході події не застосовували зброю для спричинення тілесних ушкоджень і не намагалися цього зробити. Ними також не створювалася реальна загроза для життя чи здоров`я будь-кого з громадян.

Зауважує, що в судовому засіданні ОСОБА_7 пояснив, що не мав на меті зашкодити будь-кому чи спричинити тілесні ушкодження з застосуванням зброї. Подальші дії підтверджують його слова. Після здійсненого пострілу до нього підійшов його син ОСОБА_8 та запропонував віддати йому зброю, що він і зробив. В подальшому зброя весь час знаходилася у ОСОБА_8 Ніщо не перешкоджало ОСОБА_14 застосувати зброю, коли вона знаходилася у нього, відносно потерпілого чи в напрямок його (він мав реальну можливість здійснити постріли в бік бару, розбити скло в вікнах, проникнути всередину та в подальшому спричинити тілесні ушкодження потерпілому). Але такого наміру у нього не було і таких дій він не вчиняв, а тому і не створював реальної загрози для життя і здоров`я ОСОБА_9 та інших громадян.

Звертає увагу, що судом ОСОБА_8 також визнаний винним в вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, лише з тих підстав, що останній взяв з належного батьку автомобіля вогнепальну зброю (рушницю), спорядив її боєприпасами та, підбігши до приміщення кафе-магазину, просунув рушницю у відкрите вікно, де на той час знаходився ОСОБА_9 ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , та «викрикуючи погрози фізичної розправи на адресу ОСОБА_9 , створюючи при цьому реальну загрозу для життя та здоров`я громадян». На думку сторони захисту, зазначене суперечить відеозапису з камери відеоспостереження, який був досліджений в судовому засіданні. Також висновок суду, що взявши зброю в машині батька, ОСОБА_8 спорядив її набоями, не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду. Вказує, що ОСОБА_7 надав пояснення в суді, що з дому він привіз рушницю, спорядивши її двома патронами, більше патронів він з собою не брав. Після здійснення ним пострілу на вимогу сина віддав йому незаряджену рушницю (з рук в руки), попередньо розрядивши її та вийнявши патрони. Такі ж самі свідчення надав і ОСОБА_8 . Пояснення обвинувачених в цій частині не були спростовані жодним доказом в суді та не доведено, що рушниця в руках ОСОБА_8 була заряджена.

Вважає, що ОСОБА_8 в ході події не застосовував зброю для спричинення тілесних ушкоджень (тілесні ушкодження отримані ОСОБА_9 не внаслідок застосування зброї) та і не намагався застосувати зброю для їх спричинення. Також ним не було створено такої ситуації, в якій існувала реальна загроза життю та здоров`ю громадян. Взявши незаряджену рушницю у батька, він просто ходив з нею, оскільки залишити її десь без нагляду не можна було. Будь-яких дій на її використання для спричинення тілесних ушкоджень він не здійснив та не створював реальної загрози для життя та здоров`я громадян.

Звертає увагу, що невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, також найшла своє відображення в тому, що за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

Не оспорюючи наявність виявлених у ОСОБА_17 тілесних ушкоджень, сторона захисту не погоджується з кваліфікацією дій підзахисних за ч.1 ст.122 КК України. Вказує, що ухвалюючи вирок, суд не навів підстав, чому ним взято до уваги саме висновок експерта №112 від 22.04.2015 року, виконаного комісією експертів Одеського бюро СМЕ, яким встановлено наявність у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, та відкинув в якості доказу висновок експерта №34-К від 18.03.2015 року, виконаного комісією експертів Миколаївського бюро СМЕ, якими встановлено наявність тим самих тілесних ушкоджень у потерпілого, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткий розлад здоров`я. Судом лише перелічені в вироку досліджені висновки експерта без будь-якої мотивації прийняття одних в якості доказу та спростування інших. На вимогу сторони захисту судом був досліджений перехресних допит експертів, які виконували зазначені експертизи, експерт ОСОБА_18 на поставлені запитання відповідав більш впевнено, відстоюючи свою точку зору, а експерт ОСОБА_19 навпаки на деякі питання відповідав невпевнено без належної мотивації. Також на клопотання сторони захисту судом була призначена комісійна експертиза в Головному бюро СМЕ з цього питання. Але зазначена експертиза була повернута без виконання у зв`язку тим, що потерпілий ОСОБА_9 на вимогу експертів не надав медичних документів (знімків рентген-дослідження та КТдослідження). В судовому засіданні останній пояснив, що вони не збереглися. Вважає, що за наявності таких протиріч щодо визначення ступеню тяжкості наявних у ОСОБА_9 тілесних ушкоджень і неможливості їх усунути судом при визнанні винними ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 122 КК У країни грубо порушені вимоги ст. 62 Конституції України, якою визначено, що усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Крім того, зазначає, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Так, суд частково задовольнив позов ОСОБА_9 про відшкодування моральної шкоди, визначив розмір стягнення в сумі 200 000 грн. в солідарному порядку з обвинувачених. Проте, апелянт вважає, що зазначений розмір відшкодування моральної шкоди є завищеним без урахування всіх обставин події, активної участі ОСОБА_9 в розпалі бійки, яка відбулася та її наслідків, сума в 10 000 грн. відшкодування моральної шкоди буде достатньою для розумного задоволення потреб потерпілої особи.

Посилається на не врахуванням судом обставин, яка пом`якшує покарання обвинувачених - добровільне відшкодування завданих збитків. Пояснює, що на наступний день після подій обвинуваченими добровільно було відшкодована вартість знищеної камери відеоспостереження. Судом була досліджена розписка потерпілого ОСОБА_20 від 20.12.2014 року, про що зазначено в вироку. Також судом було досліджене повідомлення Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 07.12.2015 року про поштовий перевід коштів на ім`я ОСОБА_12 в сумі 3000 грн. (за збитки пошкодженої машини), що найшло своє відображення в вироку. Проте вважає, що оцінку зазначеним доказам суд не надав, не визнавши обставину, яка в силу ст. 66 КК України, пом`якшувала б покарання обвинувачених - добровільне відшкодування завданих збитків.

В апеляційній скарзі потерпілий не заперечуючи встановлених судом обставин та кваліфікації вчинених правопорушень, вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого зважаючи на його м`якість, тому вирок підлягає зміні згідно ст.409 КПК України.

Вказує, що при призначенні покарання недоцільно було застосовувати до ОСОБА_7 ст.75 Кримінального кодексу України та звільняти його від відбування покарання з іспитовим строком. Пояснює, що ОСОБА_7 , хоч і вважався раніше не судимим в силу вимог ст.89 КК України, однак раніше притягувався до кримінальної відповідальності за насильницький злочин. При цьому, вже протягом розгляду кримінального провадження судом по цій справі, щодо ОСОБА_7 неодноразово відкривались кримінальні справи, в тому числі і внаслідок спричинення тілесних ушкоджень особам, які пізніше закривались за заявами потерпілих.

На думку потерпілого, ОСОБА_7 на шлях виправлення не став, вини своєї фактично не визнав, перед потерпілими не вибачився і не намагався якимось чином відшкодувати збитки ( окрім переказу на ремонт автомобіля). Призначаючи ОСОБА_7 покарання зі звільненням від його відбування з іспитовим строком, суд мав би врахувати вказану обставину, в такому випадку компенсувавши більшим розміром відшкодування моральної шкоди. При цьому, слід врахувати, що моральна шкода завдана не тільки внаслідок заподіяння тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а і внаслідок хуліганських дій, що супроводжувались особливою зухвалістю, завданням потерпілому тілесних ушкоджень, пошкодженням майна, тривалому порушенні спокою громадян, вчинене групою осіб із застосуванням зброї.

Зброя використовувалась в тому числі для погроз життю і здоров`ю саме потерпілому ОСОБА_9 , який мав реальні підстави вважати, що погрози можуть бути реалізовані, зважаючи на те, що батько ОСОБА_7 , незадовго перед цією подією скоїв замах на вбивство батька ОСОБА_9 і конфлікт між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 розв`язався саме через відносини між їхніми батьками. Вважає, що, слід стягнути моральну шкоду у вищому розмірі.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинувачених, вважає, що зазначений вирок суду в частині звільнення від кримінального покарання за

ст. 122 КК України та закриття кримінального провадження, а також в частині призначення покарання є незаконним та підлягає скасуванню з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що виразилось у незастосуванні закону, який підлягав застосуванню.

Пояснює, що судом визнано доведеним, що інкримінований нетяжкий злочин, передбачений ч. 1 ст. 122 КК України, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили 06.12.2014р. За час досудового розслідування та судового розгляду обвинувачені не ухилялись від суду, нових кримінальних правопорушень не вчиняли. Відтак строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, який становить 5 років, не перервався та закінчився 06.12.2019р. Під час судового розгляду стороною захисту клопотання про звільнення ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 49 КК України та закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України не заявлялись, судом думка обвинувачених з приводу можливості звільнення їх від кримінальної відповідальності з цієї підстави не з`ясовувалась. Натомість під час судового розгляду захисником послідовно відстоювалась позиція щодо невинуватості обвинувачених у вчинення вказаного злочину.

Зауважує, що за такого, суд, визнаючи обвинувачених винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, повинен був застосувати закон У країни про кримінальну відповідальність - ч. 5 ст. 74 КК України: призначити обвинуваченим покарання та звільнити від його відбування у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до відповідальності, проте не застосував його. Натомість, у резолютивній частині вироку міститься два взаємовиключних рішення щодо однієї події кримінального правопорушення та одних й тих самих обвинувачених, а саме висновок про їх винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та рішення про закриття кримінального провадження, що з огляду на правову позицію, викладену у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.09.2023 у справі № 454/2705/19 є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Вважає, що оскільки порушується питання про скасування рішення суду про звільнення від кримінальної відповідальності та необхідності призначення покарання за вчинене кримінальне правопорушення, що погіршує становище обвинувачених, вирок Баштанського районного суду Миколаївської області стосовно ОСОБА_8 , ОСОБА_7 підлягає скасуванню.

Узагальнені доводи заперечення на апеляційну скаргу захисника

В запереченнях на апеляційну скаргу захисника, прокурор вказує, що допитані в судовому засіданні потерпілі повідомили, що спочатку ОСОБА_7 , потім ОСОБА_8 тримали в руках рушницю та кричали погрози вбивством в бік ОСОБА_9 , нецензурно лаялися, намагалися відкрити зачинені металеві двері в кафе, де ховалися ОСОБА_9 , ОСОБА_21 , ОСОБА_16 , а ОСОБА_7 ще здійснив два постріли вгору та пошкодив камеру відеоспостереження. При цьому ОСОБА_9 погроз та образ на адресу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не висловлював. На підставі дослідженого відеозапису та допитів свідків судом дії обвинувачених кваліфіковані вірно за ч.4 ст.296 КК України.

Вказує, що думка сторони захисту щодо того, що експерт говорив невпевнено без належної мотивації, є суб`єктивним ставленням до його показів та бажанням виправдати обвинувачених.

Вважає, що суд надав належну оцінку тяжкості та характеру кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, форми і ступеню вини, мотивації обвинувачених, позиції потерпілого та прийняв правильне рішення стягнути з обвинувачених моральну шкоду в розмірі 200 000грн., посилання захисника, що потерпілий приймав активну участь в бійці є суб`єктивною позицією захисту та нічим не підтверджена.

Звертає увагу, що захисник та обвинувачені не надали суду докази відшкодування матеріальної шкоди в сумі 2937,90грн. та моральної шкоди потерпілому ОСОБА_9 , а спроба обвинувачених після вчинення злочину середньої тяжкості та тяжкого злочину відшкодувати матеріальну шкоду в розмірі 2937,90грн. за допомогою ТОВ «Укрпошта» ( а не особисто) не може вважатися примиренням з потерпілим та відновленням його порушених прав та інтересів. На думку прокурора, суд правильно не зазначив в оскаржуваному вироку таку пом`якшуючу обставину, як добровільне відшкодування завданих збитків.

Обставини встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та визнано доведеним, що 06.12.2014 року о 22.46 год. ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_22 (провадження відносно якого було закрито на підставі ухвали Баштанського районного суду Миколаївської області від 15.09.2020 року), маючи умисел на грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, діючи протиправно, тобто усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння та його суспільно-небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, ігноруючи елементарні норми поведінки, які склалися у суспільстві, знаходячись біля магазину-кафе « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що розташований по АДРЕСА_2 , вступили в конфлікт з відвідувачами кафе, в ході якого ОСОБА_7 безпричинно наніс потерпілому ОСОБА_9 не менше трьох ударів руками в область голови.

В цей же час ОСОБА_22 (провадження відносно якого було закрито на підставі ухвали Баштанського районного суду Миколаївської області від 15.09.2020 року), діючи з особливою зухвалістю, з мотивів явної неповаги до суспільства безпричинно наніс ОСОБА_15 чотири удари своєю головою в область його голови та декілька разів штовхнув останнього руками та плечима. До протиправних дій ОСОБА_22 приєднався ОСОБА_8 та безпричинно наніс один удар правою рукою в область грудної клітини ОСОБА_15 та один раз штовхнув останнього.

Продовжуючи свої протиправні дії ОСОБА_22 (провадження відносно якого було закрито на підставі ухвали Баштанського районного суду Миколаївської області від 15.09.2020 року), схопивши двома руками дерев`яний стілець із металевим каркасом, що стояв на майданчику магазину, наніс ним один удар ОСОБА_15 по лівій стороні тулубу та лівому передпліччю та декілька разів із силою обома руками штовхнув ОСОБА_15 .

Надалі, продовжуючи грубо порушувати громадський порядок, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 почали наносити ОСОБА_9 численні удари руками та ногами в область голови, тулубу, грудної клітини та кінцівок. В цей час ОСОБА_22 (провадження відносно якого було закрито на підставі ухвали Баштанського районного суду Миколаївської області від 15.09.2020 року) підбіг до скупчення осіб, що билися, та наніс 2 удари рукою та 5 ударів ногою особам, які в цей час знаходились в епіцентрі бійки. Незважаючи на спроби ОСОБА_9 уникнути побиття та втекти з місця пригоди, ОСОБА_7 наздогнав останнього та поваливши на землю, спричинив не менше п`яти ударів руками в область голови, тулубу та кінцівок, а ОСОБА_8 наніс ОСОБА_9 не менше двадцяти ударів металевою лійкою в область голови та тулубу. Продовжуючи побиття ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 спільно нанесли до десяти ударів у різні частини тіла потерпілого.

У подальшому ОСОБА_22 (провадження відносно якого було закрито на підставі ухвали Баштанського районного суду Миколаївської області від 15.09.2020 року), продовжуючи свої хуліганські дії, знову спровокував конфлікт із ОСОБА_15 , у ході якого наніс удар рукою, від якого останній упав на землю, та продовжив наносити йому удари ногою в область тулубу. Згодом ОСОБА_22 автомобільним насосом наніс ОСОБА_15 два удари в область голови та два удари ногою в область тулубу. Продовжуючи свої протиправні дії спільно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_22 (провадження відносно якого було закрито на підставі ухвали Баштанського районного суду Миколаївської області від 15.09.2020 року) підбіг до ОСОБА_23 та наніс автомобільним насосом не менше п`яти ударів в область голови та тулубу та 1 удар ногою по тулубу останнього.

Будучи агресивно налаштованими, діючи з особливою зухвалістю, уперто продовжуючи хуліганські дії, ОСОБА_7 взяв зі свого автомобіля вогнепальну зброю - гладкоствольну рушницю невстановленої марки, та спорядивши її боєприпасами, намагався потрапити до приміщення магазину, де на той час закрилися ОСОБА_9 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , викрикуючи погрози фізичною розправою на адресу ОСОБА_9 та створюючи при цьому реальну загрозу для життя і здоров`я громадян.

Вказані дії ОСОБА_7 як батька, та відкритий доступ до зброї спонукали неповнолітнього ОСОБА_8 також взяти з належного батькові автомобіля вогнепальну зброю гладкоствольну рушницю невстановленої марки, та спорядивши її боєприпасами, та підбігши до приміщення магазину- кафе просунув рушницю у відкрите вікно магазину, де на той час переховувалися ОСОБА_9 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , використовуючи при цьому нецензурну лексику та погрози на адресу ОСОБА_9 , створюючи таким чином реальну загрозу для життя та здоров`я громадян із застосуванням вогнепальної зброї.

Побачивши на стовпі електропередач, розташованому з правого боку від будівлі магазину, установлену камеру відеоспостереження ОСОБА_7 із застосуванням вогнепальної зброї - гладкоствольної рушниці невстановленої марки здійснив постріл у бік камери зовнішнього відеоспостереження „Раrtizan СOD-VF3SЕ, таким чином пошкодивши її та спричинивши потерпілому ОСОБА_20 матеріальні збитки на суму 750 грн. Перебуваючи в оточенні інших людей, ОСОБА_7 із застосуванням рушниці здійснив другий постріл у невстановленому слідством напрямку, створюючи при цьому реальну загрозу для їх життя і здоров`я.

Надалі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , уперто продовжуючи свої хуліганські дії, діючи з особливою зухвалістю, безпричинно пошкодили два скла на передній правій та задній правій дверцятах автомобіля, а також поверхню лівої передньої двері автомобіля «ВАЗ 2121», д/н НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_12 , завдавши тим самим матеріальні збитки потерпілому на суму 2937,9 грн., після чого на своєму автомобілі залишили місце скоєння кримінального правопорушення.

Внаслідок протиправних дій ОСОБА_7 та ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми у виді забою головного мозку легкого ступеню, саден в області чола на межі з волосяною частиною голови, крововиливів в області орбіт очей, правої лобно-скроневої та тім`яно-скроневої області голови зліва, крововиливу в області шиї, крововиливу і саден в області кистей рук, крововиливу в області лівого колінного суглоба, які складають єдиний комплекс черепно-мозкової травми та згідно з висновком судово-медичної експертизи № 112 від 22.04.2015 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Протиправні дії ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_22 (провадження відносно якого було закрито на підставі ухвали Баштанського районного суду Миколаївської області від 15.09.2020 року), що вчинялися з особливою зухвалістю, уперто не припинялися більше години. На зауваження та дії оточуючих, які намагалися припинити хуліганські дії, обвинувачені не реагували, висловлюючись нецензурною лайкою та погрозами фізичної розправи.

Діє обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 судом кваліфіковані за ч. 4 ст.296 КК України, як грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, яка виразилася у завданні потерпілому тілесних ушкоджень, знищенні та пошкодженні майна, тривалому порушенні спокою громадян, вчинене групою осіб, із застосуванням вогнепальної зброї та за ч.1 ст.122 КК України, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених ст.121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянтів на підтримку доводів апеляційних скарг, думки та заперечення учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах, суд апеляційної інстанції дійшов наступного.

Відповідно до вимог статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду, щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, за які їх засуджено за обставин наведених у вироку, підтверджений зібраними у справі доказами, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Всі обставини справи були детально розглянуті та досліджені судом першої інстанції, що підтверджується наведеними та належно оціненими у вироку доказами про вчинення кримінальних правопорушень обвинуваченими.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за ч.1. ст.122, ч.4 ст.296 КК України є правильною.

В апеляційній скарзі захисник обвинувачених вважає, що протиправні дії ОСОБА_7 та ОСОБА_24 слід кваліфікувати за ч.2 ст.125 КК України та за ч.2 ст.296 КК України, разом з тим не наводить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, щодо доведеності винуватості обвинувачених в інкримінованих їм кримінальних правопорушеннях за ч.1. ст.122, ч.4 ст.296 КК України, а лише посилається на порушення, на його думку, судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону при розгляді цього кримінального провадження.

Проте суд апеляційної інстанції не може погодитися з такою позицією захисника, оскільки допитані в судовому засіданні потерпілі повідомили, що спочатку ОСОБА_7 , потім ОСОБА_8 тримали в руках рушницю та кричали погрози вбивством в бік ОСОБА_9 , нецензурно лаялися, намагалися відкрити зачинені металеві двері в кафе, де ховалися ОСОБА_9 , ОСОБА_21 , ОСОБА_16 , а ОСОБА_7 ще здійснив два постріли вгору та пошкодив камеру відеоспостереження. При цьому ОСОБА_9 погроз та образ на адресу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не висловлював, а конфлікт тривав 25-40хв.

Доводи захисника про відсутність у ОСОБА_7 умислу застосування вогнепальної зброї з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , при цьому зауваження, що привезення рушниці було лише з метою припинення бійки, суд першої інстанції оцінив критично та вірно не взяв їх до уваги, оскільки вони спростовуються показами ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та відеозаписами з камери відеоспостереження магазину «Хомячок», згідно яких після того як ОСОБА_7 поїхав з місця пригоди та до моменту його повернення з рушницею, бійка вже була припинена. При цьому ОСОБА_7 в подальшому підбігав з рушницею до вхідних дверей магазину, коли там знаходився ОСОБА_25 , висловлював погрози та намагався потрапити з рушницею до приміщення магазину.

Посилання сторони захисту про відсутність у ОСОБА_8 умислу застосування вогнепальної зброї з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , суд першої інстанції також оцінив критично та вірно не взяв їх до уваги, оскільки вони спростовуються показами ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , та відеозаписами з камери відео спостереження магазину «Хомячок», згідно яких ОСОБА_8 декілька разів підбігав з рушницею до вікна магазину, де зачинились ОСОБА_25 , ОСОБА_28 , та ОСОБА_16 , при цьому рушницю тримав горизонтально обома руками, та спрямував її через вікно в сторону ОСОБА_25 на рівні його грудей, при цьому ОСОБА_28 підбігав до ОСОБА_25 та відштовхнув його від вікна.

Судом першої інстанції був переглянутий DVD-диск з 4 відеофайлами, з якого вбачається, що 06.12.2014 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 порушували громадський порядок в кафе-барі «Хомячок» шляхом застосування вогнепальної зброї, що супроводжувалося спричиненням ОСОБА_9 тілесних ушкоджень та пошкодженням майна ОСОБА_20 (відеокамери) та пошкодженням майна ОСОБА_12 (автомобіля).

На підставі дослідженого відеозапису та допитів свідків судом дії обвинувачених кваліфіковані вірно за ч.4 ст.296 КК України.

Не погоджується захисник із висновком судово-медичної експертизи №112 від 22.04.2015р., який засвідчує наявність у потерпілого ОСОБА_9 тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, а не легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Так, з висновку експерта №112 від 22.04.2015 року у ОСОБА_9 мали місце тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми в формі забою головного мозку легкого ступеня, садна в області лобу на межі з волосяною частиною голови, синці в області орбіт очей, правої лобно-скроневої і в тім`яно-скроневої області голови зліва, синець на шиї, синець і садна в області кистей рук, синець в області лівого колінного суглобу. На момент проведення експертизи у потерпілого спостерігалися наслідки перенесеної черепно-мозкової травми (кліничні ознаки лікворної гіпертензії, мікрознаки ураження центральної нервової системи, вегетативні стигми), що підтверджує факт тривалого розладу здоров`я внаслідок травми (понад 21 день). Вказані тілесні ушкодження спричиненні неодноразовою дією (ударами) тупими твердими предметами з обмеженою контактуючою поверхнею. При цьому потерпілому було нанесено не менше 7-8 ударів в область лоба, лівої завушної області, в область шиї і кистей рук. Синець в області колінного суглобу міг утворитись як внаслідок удару тупим предметом в область суглобу, так і при падінні і ударі об тупий предмет областю колінного суглобу. Морфологічні особливості описаних при судово-медичному огляді потерпілого тілесних ушкоджень (колір синців, стан поверхні саден) дозволяє заключити, що всі вони могли утворитись 06.12.2014 року. Всі тілесні ушкодження в області голови (забіг головного мозку легкого ступеня, садна в області лобу на межі з волосяною частиною голови, синці в області орбіт очей, правої лобно-скроневої і в тім`яно-скроневої області голови зліва) складають єдиний комплекс закритої черепно-мозкової травми. Наявні у потерпілого тілесні ушкодження могли бути спричиненні за механізму, на який вказує ОСОБА_9 (внаслідок численних ударів руками, ногами, металевою лійкою). Черепно-мозкова травма спричинила за собою тривалий розлад здоров`я понад 21 день і по цьому критерію відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.

Допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_19 підтримав проведену експертизу та надав відповідні пояснення. А тому суд першої інстанції обґрунтовано врахував зазначені вище висновки експерта при кваліфікації дій обвинувачених за ч 1 ст. 122 КК України.

Думка сторони захисту щодо того, що експерт говорив невпевнено без належної мотивації, суд апеляційної інстанції розцінює, як суб`єктивне ставлення до його показів та бажанням виправдати обвинувачених.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 також отримали тілесні ушкодження не спростовують протиправних дій останніх 06.12.2014 року відносно ОСОБА_9 , які, як видно на відеозаписі з камери відеоспостереження магазину «Хомячок» не полягали в самообороні та заподіяли негативні наслідки для ОСОБА_9 .

Всупереч твердженням сторони захисту всі докази, покладені в основу вироку та на яких ґрунтується обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , отримані в порядку, визначеному КПК, вони узгоджуються між собою, не викликають сумніву в законності їх збирання (формування) та процесуального закріплення, тому відповідно до вимог ст. 84 КПК України вони є належними, допустимими та достовірними.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність в діях ОСОБА_7 та ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, а твердження обвинувачених щодо відсутності їх вини в заподіянні ОСОБА_9 , умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, є неприйнятними.

Що стосується цивільного позову, слід зазначити наступне, відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Встановлено, що діями обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_9 завдано фізичний біль та страждання у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Отже, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вимога потерпілого про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованою.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення (ч.3 ст.23 ЦК України).

Вирішуючи питання щодо розміру завданої моральної шкоди, що підлягає стягненню, враховується тривалість моральних страждань і переживань потерпілого, оскільки останньому обвинувачені заподіяли умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми із забиттям головного мозку садна в області лобу на межі з волосяною частиною голови, синці в області орбіт очей, правої лобно-скроневої і в тім`яно-скроневої області голови зліва, синець на шиї, синець і садна в області кистей рук, синець в області лівого колінного суглобу, що призвело до істотних змін у його житті та негативно позначилося на його моральному та психологічному стані. Посилання захисника на те, що потерпілий приймав активну участь в бійці є суб`єктивною позицією захисту та нічим не підтверджена.

На думку суду апеляційної інстанції, суд вірно визначив розмір заподіяної моральної шкоди, що підлягала стягненню з обвинувачених в розмірі 200 000 гривень, що відповідає критеріям виваженості, справедливості та розумності.

А тому доводи як потерпілого так і сторони захисту, щодо необґрунтованості, визначеного судом першої інстанції розміру моральної шкоди є неприйнятними.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за ч.4 ст.296 КК України, суд першої інстанції у відповідності до ст. 65, 66, 67 КК України врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених ним кримінальних правопорушень, особу обвинуваченого, який в силу вимог ст. 89 КК України раніше не судимий, працює, характеризується посередньо, частково визнав вину, судом також враховано фактичні обставини скоєних кримінальних правопорушень. Обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання судом не встановлено. Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що для його виправлення та перевиховання, а також для попередження вчинення нових кримінальних правопорушень необхідним та достатнім буде покарання у виді позбавлення волі із застосуванням ст. 75 КК України та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Згідно положенням ч.1 ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в абзаці 1 пункту 3 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочину (статті 12 КК України), а також із особливостей конкретного кримінального правопорушення й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного із співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Враховуючи наведене, застосування закріплених у ст. 75 КК України правил допустиме за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що з урахуванням тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого є можливим без ізоляції від суспільства.

Вирішуючи питання про звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції дотримався зазначених вимог закону, а тому незгода потерпілого з призначеним покарання є виключно думкою останнього, яка не ґрунтується на вимогах закону.

Зауваження сторони захисту про те, що суд необґрунтовано не вказав таку пом`якшуючу обставину, як добровільне відшкодування завданих збитків, є неприйнятим.

В матеріалах кримінального провадження відсутні докази сплати потерпілому матеріальної шкоди в розмірі 3000грн. за збитки пошкодженої машини, про що вказує сторона захисту в апеляційній скарзі, відсутні такі докази і у вироку суду, не надав їх і захисник. Натомість з показів обвинуваченого ОСОБА_7 вбачається, що він намагався відшкодувати шкоду, завдану автомобілю ОСОБА_9 , шляхом перерахування коштів поштовим переказом, проте потерпілий відмовився від їх отримання. На думку суду апеляційної інстанції, спроба обвинувачених після вчинення злочину відшкодувати ОСОБА_9 матеріалу шкоду завдану автомобілю за допомогою ТОВ «Укрпошта» ( а не особисто, наприклад), не може вважатися примиренням з потерпілим та відновлення його порушених прав та інтересів, а за такого і не може бути пом`якшуючою обставиною.

Крім того, перевіривши у відповідності до вимог ст. 404 КПК України законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора, в частині призначення покарання, апеляційний суд дійшов наступного.

Згідно положень п.3 ч.1 ст.49 КК України, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини.

Санкцією ч.1 ст.122 КК України передбачено покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеженням волі на строк до трьох років, або позбавленням волі на строк до трьох років.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КК України у вчиненні якого ОСОБА_7 та ОСОБА_8 судом визнано винними вчинено 06.12.2014р.

Станом на день ухвалення вироку, а саме 26.09.2023 року сплинув встановлений ч.1 ст.49 КК України п`ятирічний строк давності притягнення ОСОБА_7 та встановлений п.2 ч.2 ст. 106 КК України строк давності притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КК України.

З огляду на вищенаведене існують всі підстави для звільнення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України у зв`язку із закінченням строків давності визначених ст. 49 КК України. Обвинувачені не заперечували проти звільнення від кримінальної відповідальності.

Крім того, згідно з положеннями п.3 ч. 2 ст. 106 КК України, до особи, яка вчинила тяжкий злочин у віці до вісімнадцяти років встановлюється строк давності - сім роки.

Крім того, згідно роз`яснень, наведених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» умовою звільнення від кримінальної відповідальності за ст. 106 КК є вчинення злочину невеликої чи середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого особою у віці до 18 років. Розгляд справи після досягнення особою зазначеного віку не створює перешкод для застосування цієї статті.

За наявності обставин, передбачених у частинах 1 і 2 ст. 106 та ст. 49 КК України, звільнення від кримінальної відповідальності осіб, які вчинили злочин у віці до 18 років, є обов`язковим.

Суд, встановивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження, але до набрання вироком суду законної сили.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , обвинувачується, зокрема, у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, який згідно ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 вчинив дане кримінальне правопорушення 06.12.2014 р. (тобто у віці до вісімнадцяти років), строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за цей злочин не зупинявся та не переривався.

Вищенаведені обставини свідчать, що строк притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності закінчився.

Таким чином, з урахуванням положень вказаних статей, обвинувачений ОСОБА_8 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за спливом строків давності, оскільки з часу вчинення ним злочину у неповнолітньому віці, а саме з 06.12.2014р. минуло більше семи років. Обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував проти звільнення від кримінальної відповідальності.

Підсумовуючи на наведене, у цьому кримінальному провадженні закінчився строк давності, передбачений п.3 ч.1 ст.49 КК України, стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України, п.п.2,3 ч.2 ст.106 КК України, стосовно ОСОБА_8 обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.122, ч.4 ст.296 КК України.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст. 122 КК України, ч.4 ст. 296 КК України, та ОСОБА_7 за ч.1 ст. 122 КК України, підлягає закриттю на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Враховуючи викладене, оскільки ОСОБА_8 звільнений від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49, ст. 106 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, процесуальні витрати пов`язані із здійсненням кримінального провадження, не підлягають стягненню з ОСОБА_8 , кримінальне провадження щодо якого закрито на цій підставі.

Як вбачається із вироку, судом першої інстанції з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в солідарному порядку стягнено на користь потерпілого ОСОБА_9 2937 грн. 90 коп. майнової шкоди в рахунок відшкодування витрат на ремонт автомобіля та 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 202937 грн. (двісті дві тисячі дев`ятсот тридцять сім) гривень 90 коп. Однак, враховуючи, що вирок стосовно ОСОБА_8 підлягає скасуванню із закриттям кримінального провадження, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути майнову та моральну шкоду (розмір якої визначено судом першої інстанції) на користь потерпілого з ОСОБА_7 , частково задовольнивши апеляційну скаргу потерпілого.

З урахуванням наведеного, апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню, а вирок суду щодо ОСОБА_7 , в частині засудження за ч.1 ст. 122 КК України та щодо ОСОБА_8 , в частині засудження за ч.1 ст. 122, ч.4 ст. 296 КК України скасуванню, а в частині вирішення цивільного позову зміні, з наведених вище підстав.

Керуючись статтями 376, 405, 407, 409, 413, 417, 418, 419, 424, 426, 532 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури ОСОБА_10 , потерпілого ОСОБА_9 , - задовольнити частково.

Вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2023 року, в частині засудження ОСОБА_8 за ч.1 ст. 122, ч.4 ст. 296 КК України скасувати.

На підставі ст. 49, п.2,3 ч.2 ст. 106 КК України звільнити ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 122, ч.4 ст. 296 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 за ч.1 ст. 122 КК України, ч.4 ст. 296 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Вирок Баштанського районного суду Миколаївської області від 26 вересня 2023 року, стосовно ОСОБА_7 в частині засудження за ч.1 ст. 122 КК України скасувати.

На підставі п.3 ч.1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 за ч.1 ст. 122 КК України закрити на підставі п.1 ч.2 ст. 284 КПК України.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 4 ст. 296 КК України з призначеним покаранням у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, звільненим на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 (два) роки із покладанням обов`язків, визначених п. п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України.

Цей же вирок в частині вирішення цивільного позову та судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 2937 грн. 90 коп. майнової шкоди в рахунок відшкодування витрат на ремонт автомобіля та 200 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 202937 грн. (двісті дві тисячі дев`ятсот тридцять сім) гривень 90 коп.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення експертного дослідження в сумі 2890 (дві тисячі вісімсот дев`яносто) гривень 60 копійок.

В іншій частині оскаржуваний вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді