ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/819/293/24
Головуючий у суді першої інстанції: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2024 року Херсонський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі : ОСОБА_5 ,

за участю :

прокурора: ОСОБА_6

обвинуваченого : ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження внесене до ЄРДР за № 0001782 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого ОСОБА_8 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 05 березня 2024 року стосовно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велетенське, Білозерського р-ну, Херсонської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 05 березня 2024 року визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України та призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 обраховано з моменту його затримання після набрання вироком законної сили

Вирішено питання про речові докази та процесуальні витрати.

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_7 визнано винуватим у тому , що він 23.07.2023 близько 19:23год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем Mercedes Benz Е220 з д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі між смт.Білозерка та с.Надеждівка Херсонського району Херсонської області, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалася, не обрав безпечну швидкість свого транспортного засобу (безпечному руху автомобіля нічого не заважало, контактів з іншими транспортними засобами не було), щоб мати можливість постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого не впорався з керуванням та допустив з`їзд в кювет.

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля Mercedes Benz Е220 з д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав наступні тілесні ушкодження - закритий перелом грудини, який відповідно до висновку експерта відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Вказані наслідки знаходяться у причинному зв`язку з порушенням вимог п. 12.1 ПДР ОСОБА_7 .

Суд кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.1 ст.286-1 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок щодо нього змінити, призначити йому основне покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірах , визначених ст. 53 КК України.

Не заперечує доведеність його винуватості та правильності кваліфікації дії, проте вважає, що йому було призначено надмірно суворе покарання.

Як на досудовому слідстві так і в суді він визнав вину повністю, розкаявся, сприяв розкриттю злочину.

Вчинений злочин відноситься до категорії нетяжких, за місцем проживання і роботи він характеризується позитивно, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності чи адміністративної відповідальності , на обліку лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

На ці обставини вказав суд першої інстанції, проте судом не було враховано при призначенні покарання ще ряд обставин, які істотно знижують тяжкість вчиненого кримінального правопорушення.

Не було враховано, що він є людиною похилого пенсійного віку. Потерпілий претензій до нього не має і на досудовому слідстві просив не притягувати його до кримінальної відповідальності . В день вчинення кримінального правопорушення він вживав незначну кількість спиртних напоїв так як не збирався користуватися транспортним засобом. Але до нього звернувся потерпілий , який є військовим з проханням підвезти його. Після жаху окупації він просто не міг відмовити йому у проханні.

З початку окупації він був одним із учасників місцевої самооборони, приймав активну участь у мітингу проти загарбників, за що його сім`я переслідувалася окупантами, у зв`язку з чим він пережив глибоку депресію, що відображається на його здоров`ї.

Наразі приймає активну участь у житті громади , а тому просить пом`якшити вирок.

Стверджує, що наведені обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним правопорушення та дають підстави для призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді штрафу.

Потерпілий ОСОБА_8 просить вирок щодо змінити, призначити ОСОБА_7 покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України у виді штрафу у розмірах , визначених ст. 53 КК.

Вказує, що призначене ОСОБА_7 покарання є занадто суворим. На досудовому слідстві він наполягав не відкривати криімнального провадження щодо нього, претензій до нього не має. 23.07.2023 року йому вкрай необхідно і терміново було потрібно потрапити до с. Раденське, тому звернувся з проханням до ОСОБА_7 ,він сказав, що вживав алкоголь, проте апелянт вмовив його . Біля с. Надеждівка їх знесло у кювет, так як ґрунт на узбіччі був вологим після зливи, а асфальт був сухим. Вважає, що в цій ситуації водій не міг запобігти ДТП. Тому просить призначити ОСОБА_7 більш м`яке покарання у виді штрафу.

Позиції учасників судового провадження, висловлені в ході апеляційного розгляду.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтримав подані апеляційні скарги.

Прокурор вказав на відсутність підстав для задоволення апеляційних вимог .

Потерпілий в судове засідання не з`явився , про дату та час судового засідання повідомлений , заяви про відкладення апеляційного розгляду не подавав, його неприбуття відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК не перешкоджає апеляційному розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Мотиви суду

В апеляційній скарзі обвинувачений та потерпілий не оспорюють висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за встановлених і викладених у вироку обставин, кваліфікацію його дій за ч.1 ст.286-1 КК, правильність застосування судом положень ч. 3 ст. 349 КК України , а тому вирок в цій частині відповідно до положень ч. 1ст. 404 КПК України не перевіряється в апеляційному порядку.

В апеляційних скаргах апелянти не оспорюють вирок суду в частині призначення додаткового покарання.

Колегія суддів переглядає вирок в межах апеляційних вимог .

Відповідно до вимог ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Обвинувачений та потерпілий , не погоджуючись із вироком суду першої інстанції в частині призначення ОСОБА_7 основного покарання, подали апеляційні скарги, за вимогами яких просили оскаржуване судове рішення змінити у бік пом`якшення, призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді штрафу.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, суд першої інстанції, обґрунтовуючи свій висновок щодо виду й міри покарання та призначаючи ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286-1 КК України основне покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому санкцією вказаної статті, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який у лікаря психіатра та нарколога на обліку не перебуває, позитивно характеризується за місцем роботи та місцем проживання, раніше не судимий, визнав вину в повному обсязі , розкаявся у вчиненому, тому до обставин, що пом`якшують покарання суд відніс повне визнання вини , щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання судом встановлено не було.

Суд першої інстанції в межах своїх дискреційних повноважень при призначенні покарання, як видно, фактично прийняв до уваги всі наявні у суду дані, що характеризують особу обвинуваченого, в тому числі і в соціально - побутовому плані, а також врахував обставини кримінального провадження в їх сукупності, які визначають тяжкість скоєного кримінального правопорушення, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, форму і ступінь вини.

Обставини, на які посилається обвинувачений , зокрема щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відсутність попередніх судимостей, його позитивні характеристики, були у повній мірі враховані судом при призначенні покарання, що дало йому підстави для призначення основного і додаткового покарання у мінімальній межі санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Встановлені у справі обставини пом`якшують покарання обвинуваченого, проте істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та ступінь його суспільної небезпеки та не є достатніми для застосування положень ст.69 КК України.

За змістом ст. 69 КК України призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення особі навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Застосовуючи положення ст. 69 КК України, суд повинен не просто встановити наявність кількох обставин, які пом`якшують покарання, а з урахуванням особи винного умотивувати, яким чином такі обставини істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити із системного тлумачення статей 66 та 69 КК України і тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінальних правопорушень, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Ці обставини у своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. При цьому, призначаючи засудженому більш м`який вид покарання, аніж встановлений санкцією статті (частини статті) Особливої частини КК, суд має належно обґрунтувати, що саме цей захід примусу дозволить досягти ключової мети покарання, а саме виправлення винної особи та запобігання вчинення нею нових кримінальних правопорушень.

Наведені обвинуваченим в апеляційній скарзі доводи про те, що він є людиною похилого та пенсійного віку, відсутні претензії потерпілого, в день вчинення кримінального правопорушення він вживав незначну кількість спиртних напоїв , з початку окупації він був одним із учасників місцевої самооборони, приймав активну участь у мітингу проти загарбників, за що його сім`я переслідувалася окупантами, у зв`язку з чим він пережив глибоку депресію, що відображається на його здоров`ї, не є обставинами , які тісно пов`язаними із вчиненим кримінальним правопорушенням і в сукупності їх не можна визнати обставинами, які б істотно знизили ступінь тяжкості вчиненого злочину та дали б законні підстави для застосування положень ст. 69 КК України.

Хоча обвинувачений вчинив злочин з необережності, проте його дії призвели до заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень потерпілому.

Думка потерпілого щодо призначення покарання, не є вирішальною при прийнятті відповідного рішення судом, з огляду на конкретні обставини справи, і вона підлягає врахуванню у сукупності з іншими обставинами , передбаченими ст. 65 КК України.

Також вбачається, що позиція потерпілого , викладена в апеляційній скарзі , не є послідовною.

В заяві поданій до суду першої інстанції про розгляд справи за його відсутності потерпілий ОСОБА_8 вказав, що при призначенні міри покарання для ОСОБА_7 він повністю покладається на думку прокурора та її підтримує. Претензій матеріального морального характеру не має. При цьому заява потерпілого не містить вказівки на те, що він просить не позбавляти обвинуваченого волі та призначити йому більш м`яке покарання, як на те вказано в апеляційних скаргах.

Посилання потерпілого в апеляційній скарзі на те, що він вмовив обвинуваченого підвезти його в певне місце знаючи , що обвинувачений вживав алкогольні напої, як на підставу для пом`якшення покарання обвинуваченому , колегія суддів визнає безпідставними.

Із встановлених судом обставин вбачається, що ОСОБА_7 керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, тим самим грубо знехтував правилами дорожнього руху, пов`язаними з імперативною забороною керувати транспортним засобом у такому стані, що свідчить про підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого.

Керування в стані алкогольного сп`яніння є більш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху. Тяжкість такого порушення обумовлена ступенем суспільної небезпеки, яка завдається вказаним діянням. Водій у стані сп`яніння є загрозою як для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху, так і для самого себе та власності третіх осіб.

Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року відзначив, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».

Колегія суддів наголошує на тому, що ОСОБА_7 , як водій автомобіля крім передбачених законодавством України прав, мав ще й певні обов`язки, установлені Правилами дорожнього руху, яких повинен був дотримуватися при експлуатації транспортного засобу за будь-яких обставин.

Натомість, ОСОБА_7 керуючи автомобілем у стані алкогольного сп`яніння, грубо знехтував правилами дорожнього руху. Дорожньо-транспортна пригода, в якій потерпілому було заподіяно середньої тяжкості тілесні ушкодження , виникла внаслідок того, що обвинувачений своїми діями порушив норми правил дорожнього руху, які регламентують безпечне управління транспортним засобом, що призвело до зазначених наслідків.

Встановлені у кримінальному провадженні обставини, які пом`якшують покарання, за своєю суттю та вагомістю не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, і самі по собі вони не можуть бути безумовною підставою для застосування ст. 69 КК України, проте дали суду підстави для призначення мінімального основного і додаткового покарання, передбаченого в санкції ч. 1 ст. 286-1 КК України.

Колегія суддів вважає, що покарання, призначене судом обвинуваченому у повній мірі відповідає ст. 50, 65 КК, є необхідним та достатнім для його виправлення обвинуваченого, попередження вчинення ним та іншими особами нових злочинів.

Під час призначення покарання необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання повинно бути направлено не тільки на забезпечення виправлення обвинуваченого, а також на попередження вчинення нових злочинів ним та іншими особами.

Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в апеляційних скаргах суд не вбачає.

На переконання колегії суддів, у даному випадку перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, у виді штрафу, не досягне своєї мети, визначеної ст. 50 КК України.

Обставини, на які посилаються в апеляційних скаргах обвинувачений та потерпілий щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості не є переконливими і не є достатніми для зміни вироку в частині призначеного покарання та застосування ст. 69 КК України при призначенні основного покарання, як на тому наполягають апелянти.

Обгрунтованих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та вмотивованість його висновків з питання призначення обвинуваченому покарання та справедливості обраного йому заходу примусу, апелянти не навели.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку , що вирок суду першої інстанції з підстав зазначених в апеляційних скаргах зміні не підлягає, тому у задоволенні апеляційних вимог належить відмовити.

Колегія суддів у порядку ч. 2 ст. 404 КПК України вважає можливим змінити вирок в частині кваліфікації дій обвинуваченого.

Як видно із вирок , дії обвинуваченого судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 286-1 КК України як порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Натомість із встановлених судом обставин та формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним , вбачається, що ОСОБА_7 своїми діями порушив правила безпеки дорожнього руху .

Під експлуатацією машин слід розуміти їхнє використання за призначенням, крім безпосереднього водіння, та проведення необхідного технічного обслуговування з виконанням відповідних вимог безпеки. Порушення правил експлуатації може полягати у допуску до водіння особи, яка не має на це права, відданні розпорядження водієві про порушення правил водіння, випуску в рейс технічно несправної машини тощо.

Таких порушень , як видно ОСОБА_7 не було інкримінованого і судом встановлено не було.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає можливим змінити вирок в частині кваліфікації дій обвинуваченого та виключити з кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст. 286-1 КК України кваліфікуючу ознаку « або експлуатації транспорту», яка за встановлених судом обставин вчинення кримінального провадження не знайшла свого підтвердження.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 408, 409, 419, 376 ч.2 КПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та потерпілого Ярового залишити без задоволення.

В порядку ч. 2 ст. 404 КПК України змінити вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 05 березня 2024 року стосовно ОСОБА_7 , виключити при кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 286-1 КК України кваліфікуючу ознаку « або експлуатації транспорту».

В іншій частині вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, і з цього часу протягом 3-х місяців, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3