Номер провадження: 11-кп/813/664/24
Справа № 499/268/23
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Іванівського райсуду Одеської обл. від 13.09.2023 у к/п №0000839 від 05.12.2022 відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

-обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеним вироком суду 1-ої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обраховано з моменту затримання, а саме 05.12.2022.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_8 у вигляді тримання під вартою продовжено до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов по справі відповідно до ухвали суду від 11.09.2023 виділено в окреме провадження.

Стягнуто з ОСОБА_8 , на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз у сумі 12 730, 15 грн.

Після набрання вироком законної сили скасовано арешт на майно, накладений ухвалою слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 12.12.2022 та вирішено питання щодо долі речових доказів.

Відповідно до вироку суду 1-ої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим у тому, що він, будучи позбавлений права керування транспортними засобами, достеменно знаючи та розуміючі, що керування транспортним засобом без посвідчення водія заборонено, 04.12.2022 приступив до керування автомобіля «AUDI А6», д.н.з. НОМЕР_1 , чим допустив порушення вимог п. 2.1. а) ПДР України, затверджених Постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306 (далі - ПДР України).

У подальшому 05.12.2022, приблизно о 05:15 год., у темний час доби, водій ОСОБА_8 , керуючи автомобілем «AUDI А6», здійснював рух у Березівському районі, Одеської області, по проїзній частині автодороги М-05 сполученням «Київ - Одеса», на якій організовано двосторонній рух з окремими проїзними частинами зустрічних напрямків, що відокремлені одна від одної розділювальною смугою, з боку м. Києва в напрямку м. Одеси, при цьому здійснював перевезення пасажирів: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 і ОСОБА_11 .

У цей час попереду вказаного автомобіля, на ділянці автодороги М-05 сполученням «Київ - Одеса», розташованій на 407 км + 110м, навпроти перехрестя з дорогою, яка веде до АДРЕСА_2 , а саме за межами проїзної частини - праворуч на острівці для поділу, розгалуження або злиття транспортних потоків, який виділений горизонтальною дорожньою розміткою 1.1, 1.16.1, 1.16.2, 1.16.3 ПДР України, нерухомо стояв автопоїзд у складі спеціалізованого вантажного сідлового тягача «SKANIA G420», д.н.з. НОМЕР_2 , зі спеціалізованим напівпричепом- цистерною «TRAILOR S 383EL3C», д.н.з. НОМЕР_3 , з включеними габаритними вогнями та аварійною сигналізацією.

Проїжджаючи на керованому автомобілі ділянку проїзної частини автодороги М-05 сполученням «Київ - Одеса» та наближаючись до вказаної ділянки, яка розташована на 407км + 110м в Березівському районі Одеської області, водій ОСОБА_8 , діючи з необережності та в порушення вимог пунктів 1.5., 2.3. б), 12.1. ПДР України, а також вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 Розділу 34 «Дорожня розмітка» ПДР України, керуючи транспортним засобом уважним не був, постійно не стежив за дорожньою обстановкою, внаслідок чого відповідно не відреагував на її зміну, не вжив належних і своєчасних заходів до зниження швидкості свого руху до безпечної та допустимої на даній ділянці дороги з урахуванням дорожньої обстановки, і стану транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, проявив кримінально протиправну самовпевненість, тобто передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, легковажно розраховуючи на їх відвернення, продовжив рух із попередньою швидкістю, в результаті чого на вказаній ділянці автодороги, він втратив контроль над керуванням свого автомобіля відносно горизонтальної дорожньої розмітки, перетнув вправо дві лінії дорожньої розмітки 1.1 ПДР, та в подальшому скоїв наїзд правою передньою частиною кузова керованого автомобіля «AUDI А6» на ліву задню частину нерухомого спеціалізованого напівпричепа-цистерни «TRAILOR S 383EL3C», д.н.з. НОМЕР_3 , який стояв за межами проїзної частини - праворуч на острівці для поділу, розгалуження або злиття транспортних потоків та виділений горизонтальною дорожньою розміткою 1.1, 1.16.1, 1.16.2, 1.16.3 ПДР України, з включеними габаритними вогнями та аварійною сигналізацією.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажири автомобіля «AUDI А6» отримали тілесні ушкодження: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримав тяжкі тілесні ушкодження у виді поєднаної травми голови та тулуба, які утворилися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та від яких настала його смерть; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 отримав тяжкі тілесні ушкодження у виді поєднаної травми грудей, живота і таза, які знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з ДТП безпосередньою причиною смерті став шок; ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , отримав тілесні ушкодження: повний травматичний розрив лівої нирки, рани обличчя (зазначені в медичній документації як рубані), вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії ТЯЖКИХ тілесних ушкоджень за критеріями небезпеки для життя та розладу здоров`я, поєднаного зі стійкою втратою загальної працездатності не менш ніж на одну третину (не менш 33%).

Допущенні водієм ОСОБА_8 порушення вимог п.п. 1.5., 2.1. а), 2.3. б), 12.1. ПДР України, а також вимог горизонтальної дорожньої розмітки 1.1 Розділу 34 «Дорожня розмітка» ПДР України, знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді загибелі потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , та спричинення тяжких тілесних ушкоджень за критеріями небезпеки для життя та розладу здоров`я потерпілому ОСОБА_11 .

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 зазначила, що не погоджується із оскаржуваним вироком, з огляду на наступне:

- суд 1-ої інстанції не взяв до уваги протокол огляду місця події від 05.12.2022, відповідно до якого зафіксовані дорожні знаки, а саме: рух прямо та вправо, окрім того, відповідно до фототаблиці також зазначений знак напрямку руху та відсутні знаки про дозвіл паркування;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишилось те, що водій автопоїзду порушив правила ПДР, що підтверджується автотехнічною експертизою №23-758, в якій експерт зазначив, що формально водію автопоїзду було заборонено зупинятись на перехресті;

- судом 1-ої інстанції у вироку відображено, що водій автопоїзду включив габаритні вогні та аварійну сигналізацію, проте у протоколі огляду місця події від 05.12.2022 не зафіксовано, що водій тягача «SKANIA G420» знаходився на дорозі з включеними вогнями та аварійною сигналізацією;

- судом 1-ої інстанції не враховано, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 мали тяжкі захворювання, які сприяли літальному результату при ДТП;

- поза увагою суду 1-ої інстанції залишився висновок Департаменту охорони здоров`я Одеської ОДА КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» №285 від 17.04.2023, відповідно до якого у обвинуваченого ОСОБА_8 наявне захворювання крові - гемофілія, при цьому в умовах позбавлення волі жодного лікування від гемофілії не існує, що підтверджується довідками Одеської міської медичної частини №21, більш того у ОСОБА_8 зафіксовані чорного кольору шкіряний покров кінцівок, який спроможний до літального стану;

- суд 1-ої інстанції не застосував до обвинуваченого ОСОБА_8 жодної обставини, яка пом`якшує покарання, натомість обвинувачений повністю визнав свою провину та розкаявся у вчиненому, відшкодував потерпілій ОСОБА_14 38 000 грн., на його утриманні перебуває малолітня дитина та мати-пенсіонерка віком 62 роки.

Посилаючись на викладені обставини захисник ОСОБА_7 просить змінити вирок суду та застосувати відносно обвинуваченого ОСОБА_8 покарання без позбавлення волі.

Окрім того, захисник ОСОБА_7 просить на підставі висновків судово-медичної експертизи звільнити з-під варти ОСОБА_8 .

У судовому засіданні апеляційного суду захисник підтримала апеляційну скаргу у повному обсязі та просила її задовольнити, натомість прокурор заперечував проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Частина 1 ст. 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Системний аналіз вироку суду 1-ої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення приписам наведеної норми кримінального процесуального закону відповідає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Мотивуючи доведеність провини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, суд 1-ої інстанції, послався у вироку на досліджені ним зібрані по справі докази, а саме на пояснення самого обвинуваченого, який визнав свою вину у вчиненні інкримінованого злочину та надав відповідні пояснення, протокол огляду місця події від 05.12.2022 з фототаблицями, висновки судово-медичних експертиз трупів потерпілих, висновок автотехнічної експертизи технічного стану автопоїзд у складі тягача «SKANIA G420», д.н.з. НОМЕР_2 , висновок автотехнічної експертизи технічного стану автомобіля «AUDI А6», д.н.з. НОМЕР_1 , висновок транспортно-трасологічної експертизи механізму зіткнення автопоїзда у складі тягача «SKANIA G420» та автомобіля «AUDI А6», д.н.з. НОМЕР_1 , висновок судово-медичної експертизи щодо огляду потерпілого ОСОБА_11 , характеризуючі обвинуваченого матеріали.

Апеляційний суд вважає помилковими доводи захисника відносно того, що у протоколі огляду місця події від 05.12.2022 не зафіксовано, що водій тягача «SKANIA G420» знаходився на дорозі з включеними вогнями та аварійною сигналізацією, оскільки це суперечить змісту протоколу огляду.

Що стосується тверджень захисника відносно того, що відповідно до висновків автотехнічної експертизи №23-758 формально водію автопоїзду було заборонено зупинятись на перехресті, колегія суддів зауважує наступне.

Вказані посилання захисника відповідають дійсності, в той же час, відповідно до заключної частини зазначеного висновку водій автопоїзда в умовах події був пасивним учасником ДТП і розгляд його належних дій по запобіганню зіткнення є безпредметним, так як він прибрав свій транспортний засіб за межі основних смуг для руху праворуч на напрямний острівець та позначив його належним чином, а контроль за управлінням відповідно до складеної дорожньої обстановки був основним обов`язком водія рухомого автомобіля.

Водночас, водій автомобіля «AUDI А6» мав технічну можливість запобігти зіткнення за умови належного виконання п 2.3.б) й 12.1 ПДР та горизонтальної розмітки 1.1 ПДР, а водій автопоїзда не мав такої можливості, тому в причинному зв`язку з фактом ДТП з технічної точки зорі є дії водія автомобіля «AUDI А6».

З огляду на те, що захисник не порушувала питання про недопустимість вказаного доказу та не ставила питання про повторне його дослідження, апеляційний суд, враховуючи ту обставину, що у прохальній частині апеляційної скарги захисник просить змінити вирок в частині призначеного покарання не вбачає підстав надавати оцінки належності на допустимості всіх доказів.

Таким чином, оскільки в апеляційній скарзі фактично не оспорюється винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину та правильність кваліфікації його дій, сам обвинувачений свою вину визнав, апеляційний суд констатує, що його дії правильно кваліфіковані судом за ч. 3 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, якщо вони спричинили загибель кількох осіб та заподіяли тяжке тілесне ушкодження.

Що стосується доводів сторони захисту про надмірну суворість призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, колегія суддів приходить до таких висновків.

Частина 2 ст. 50 КК України передбачає, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до приписів ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Виходячи з положень ст. 65 КК України, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24.10.2003, суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» від 23.12.2005 при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх), а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання та особу винного.

У постанові Другої судової палати ККС від 02.11.2021 у справі №643/13256/17 зазначено, що поняття судової дискреції (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Відповідно до постанови Першої судової палати ВС України від 15.08.2023 по справі №295/424/21 процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості кримінального правопорушення, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 суд 1-ої інстанції, на виконання приписів зазначеної норми кримінального закону, врахував: ступінь тяжкості вчиненого злочину; характеристику особи обвинуваченого, який до кримінальної відповідальності не притягувався, однак неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за керування т/з без посвідчення водія та будучи позбавленим права керування т/з, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має місце проживання, за яким посередньо характеризується та стан його здоров`я.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 суд 1-ої інстанції визнав визнання вини та намагання частково відшкодувати завдану шкоду (т. 3, а.п. 89).

З огляду на зазначені обставини, апеляційний суд вважає необґрунтованими посилання захисника відносно того, що суд 1-ої інстанції не застосував до обвинуваченого ОСОБА_8 жодної обставини, яка пом`якшує покарання.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , судом 1-ої інстанції встановлено не було.

Що стосується доводів захисника відносно тяжкого захворювання обвинуваченого, апеляційний суд приходить до таких висновків.

Дійсно, як вбачається з висновку Департаменту охорони здоров`я Одеської ОДА КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» №285 від 17.04.2023, відповідно до якого у обвинуваченого ОСОБА_8 наявне захворювання крові - гемофілія.

Водночас, ст. 21 Закону України «Про попереднє ув`язнення» передбачено, що адміністрація місць попереднього ув`язнення зобов`язана, забезпечити осіб, взятих під варту, медичним обслуговуванням.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 11 Закону України «Про попереднє ув`язнення» медичне обслуговування, а також лікувально-профілактична і протиепідемічна робота в місцях попереднього ув`язнення організуються і проводяться відповідно до законодавства про охорону здоров`я. Порядок надання ув`язненим медичної допомоги, використання з цією метою не підпорядкованих органів, що здійснюють попереднє ув`язнення, державних та комунальних закладів охорони здоров`я, залучення їх медичного персоналу та проведення медичних експертиз визначається Кабінетом Міністрів України.

Порядок взаємодії установи виконання покарань з закладами охорони здоров`я врегульований спільним Наказом МЮ України та МОЗ України № 239/5/104 від 10.02.2012 про затвердження «Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту» (надалі - Порядок № 239/5/104).

Згідно з п. 2.3 Порядку № 239/5/104 медичне обстеження осіб, узятих під варту, здійснюється у разі їх звернення зі скаргою на стан здоров`я за ініціативою лікаря медичної частини СІЗО або адміністрації СІЗО. Під час медичного обстеження особи, узятої під варту, з метою встановлення діагнозу лікар медичної частини СІЗО використовує дані анамнезу, медичної документації, яка долучена до особової справи, результати огляду, дані лабораторних, рентгенологічних і функціональних методів дослідження. За необхідності керівництво СІЗО подає запит до закладу охорони здоров`я, який надавав медичну допомогу особі, узятій під варту, щодо результатів диспансерного, амбулаторного, стаціонарного нагляду або лікування.

У випадках, коли лікарі медичної частини СІЗО не можуть самостійно встановити діагноз, начальник медичної частини СІЗО подає запит до керівництва СІЗО щодо направлення хворого на лікування до обраного закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку або залучення відповідного лікаря-фахівця закладу охорони здоров`я. Керівництво СІЗО забезпечує допуск відповідного лікаря-фахівця чи направлення хворого на лікування до обраного начальником медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

З огляду на викладені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що в умовах установи виконання покарань обвинувачений має доступ до медичної допомоги, у зв`язку з чим наявність захворювання у даному випадку не є безумовною підставою для призначення покарання без позбавлення волі.

Окрім того, апеляційний суд також враховує, що відповідно до усталеної практики ЄСПЛ суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Колегія судді критично оцінює посилання захисника відносно того, що ОСОБА_12 та ОСОБА_13 мали тяжкі захворювання, які сприяли літальному результату при ДТП, оскільки відповідно до висновку експерта №4231 від 15.02.2023 смерть ОСОБА_10 знаходиться у причинно-наслідковому зв`язку із отриманою внаслідок ДТП травмою та відповідно до висновку експерта №4204 від 13.02.2023 смерть ОСОБА_9 настала від поєднаної травми голови та тулуба, які утворилися внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

За таких обставин, на переконання апеляційного суду, з урахуванням ступеню тяжкості та суспільної небезпечності вчиненого обвинуваченим злочину, обставин його вчинення, тяжких наслідків, обставин, які пом`якшують покарання та відсутності обтяжуючих покарання обставин, а також характеристики особи обвинуваченого, суд 1-ої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо того, що виправлення ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства.

В свою чергу апеляційний суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 84 КК України, особа, яка після вчинення злочину або постановлення вироку захворіла на іншу тяжку хворобу, що перешкоджає відбуванню покарання, може бути звільнена від покарання або від подальшого його відбування. При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу» від 28.09.1973 звільнення від відбуття покарання через хворобу з місць позбавлення волі може бути застосоване судом до тих засуджених, які захворіли під час відбуття покарання і ця хвороба перешкоджає відбувати покарання, тобто у випадках, коли подальше утримання в місцях позбавлення волі загрожує їх життю або може призвести до серйозного погіршення здоров`я чи інших тяжких наслідків.

Відповідно до наказу МОЗ України № 1348/5/572 «Про затвердження Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі» від 15.08.2014, питання про звільнення засуджених від відбування покарання за хворобою вирішуються на стадії виконання вироків на підставі акту огляду медико-соціальної експертної комісії (МСЕК).

На підставі викладеного апеляційний суд зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник мають право звернутися до суду з клопотанням про звільнення його від відбування покарання за хворобою, відповідно до ст. 537 КПК України, що в подальшому може бути вирішено судом під час виконання вироку відносно нього.

Відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду 1-ої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни оскарженого вироку, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що призначене судом 1-ої інстанції покарання є справедливим, обґрунтованим та необхідним для виправлення ОСОБА_8 та запобігання вчиненню ним нових злочинів, у зв`язку з чим не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та зміни або скасування оскаржуваного вироку.

Керуючись ст.ст. 24, 370, 404, 405, 407, 419, 424, 532, 615 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Вирок Іванівського районного суду Одеської обл. від 13.09.2023, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим, який утримується під вартою - в той самий строк з дня отримання копії.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4