Справа № 305/1630/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1287/23 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2024 року у м.Львові.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду в складі:

під головуванням судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_6 на вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2023 року відносно ОСОБА_7

з участю: прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Рахівського районного суду Львівської області від 26.10.2023 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.332 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до вступу вироку в законну силу у залишено заставу.

Вирішено питання про речові докази в кримінальному провадженні.

Згідно з обвинувальним актом, ОСОБА_7 на початку квітня 2022 року в смт.Солотвино Тячівського району Закарпатської області, маючи умисел, спрямований на незаконне переправлення громадян України через державний кордон України поза визначеними пунктами пропуску, розуміючи встановлений порядок перетину державного кордону, порушуючи вимоги законів України «Про державний кордон України», «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи з прямим умислом, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, домовився з іншими особами, щодо яких кримінальне провадження здійснюється окремо, про спільне вчинення незаконного переправлення шести громадян України через державний кордон України, шляхом сприяння їхньому переміщенню з смт.Солотвино та с.Середнє Водяне Тячівського району, м. Рахів до державного кордону України з Румунією поблизу гори Піп Іван Мармароський в Рахівському районі Закарпатської області.

На виконання попередньої злочинної домовленості щодо організації незаконного переправлення громадян України через державний кордон України, ОСОБА_7 02.04.2022 року близько 17 години 00 хвилин, керуючи автомобілем марки Hyundai Santa Fe з реєстраційним номером іноземної держави НОМЕР_1 перевіз із території поблизу готелю ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт.Солотвино Тячівського району Закарпатської області, урочище Рибник, № 2, до ділянки дороги у с.Середнє Водяне Тячівського району, громадян України ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , кожен із яких у салоні автомобіля під час перевезення передав ОСОБА_7 кошти у розмірі по 4 000 доларів США, купюрами по 100 доларів США, загальною сумою 8 000 доларів США, що станом на той час за курсом НБУ складало 234 039,20 гривень, за незаконне переправлення через державний кордон України.

На ділянці дороги у с. Середнє Водяне ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за вказівкою ОСОБА_7 пересіли до автомобіля марки Hyundai Santa Fe з реєстраційним номером НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_12 .

Під час руху автомобіля у напрямку с.Верхнє Водяне Рахівського району, за вказівкою водія до вказаного автомобіля також сіли громадяни України ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У подальшому, з метою виконання раніше узгодженого плану щодо доправлення осіб до державного кордону України, ОСОБА_12 попросив свого знайомого ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який не був обізнаним про його протиправні наміри, доставити зазначених осіб до м. Рахів, на що ОСОБА_15 погодився та посадивши ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 до належного йому автомобіля марки Skoda Octavia А5 з реєстраційним номером НОМЕР_3 , доставив указаних громадян до ділянки дороги поблизу заводу «Конденсатор» за адресою м. Рахів Закарпатської області, вул. Вербник, № 115.

З метою подальшого виконання раніше узгодженого плану ОСОБА_16 організував шляхом залучення свого знайомого ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який не був обізнаним про його протиправні наміри, доставку на належному останньому автомобілі марки «ВАЗ-2121» з реєстраційним номером НОМЕР_4 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а також ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , які до цього проживали в готелі Dream-hostel (м. Рахів, вул. Карпатська, 8 «а») до ділянки гірської місцевості поблизу кладовища у м. Рахів по вул. Затінковій.

Однак, із незалежних від ОСОБА_16 причин, а саме поганих погодних умов, того дня не видалось за можливе здійснити переправлення зазначених 6 осіб до запланованого місця перетину державного кордону України, тому всі вони повернулись до міста Рахів, де провели ніч у салонах автомобілів невстановлених марок неподалік місця проживання ОСОБА_16 в АДРЕСА_1 .

Наступного дня, тобто 03.04.2022, зранку, ОСОБА_16 , залучивши невстановлену досудовим розслідуванням особу чоловічої статі, на автомобілі Nissan Patrol повіз, а у подальшому пішки супроводжував ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 у гори в напрямку державного кордону України з Румунією до гори Піп Іван Мармароський, де їх залишив у складних погодних умовах, показавши напрямок руху до державного кордону та запевнив про повне виконання своїх зобов`язань по організації переправлення через державний кордон України, після чого повернувся в м. Рахів.

У подальшому, наступного дня, тобто 04.04.2022 року ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , виконуючи вказівки ОСОБА_16 , незаконно переправились через державний кордон України поблизу гори Піп Іван Мармароський до території Румунії, при цьому ОСОБА_18 загинув, а ОСОБА_14 отримав тілесні ушкодження у результаті дії низьких природних температур.

ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не змогли переправитись через незадовільний стан свого здоров`я та погодні умови і 05.04.2022 року близько 16:05 год були затримані працівниками Державної прикордонної служби України на території України поблизу прикордонного знаку №364 та притягнуті судом до адміністративної відповідальності за ст.204-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

На вказаний вирок прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуваний вирок відносно ОСОБА_7 та постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, призначивши обвинуваченому покарання у виді дев`яти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки з конфіскацією майна..

Свої апеляційні доводи мотивує тим, що оскаржуваний вирок є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження. Зазначає, що судом першої інстанції повно не досліджено докази в цьому кримінальному провадженні, зокрема покази свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , повною мірою не викладено показів свідка ОСОБА_20 і таким показам не надано жодної оцінки. Крім цього, прокурор зазначає, ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення з корисливих мотивів, надавав вказів щодо організації переправлення свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 через державний кордон відносно інших фігурантів кримінального провадження ОСОБА_12 та ОСОБА_16 є пред`явлені підозри.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор підтримав апеляційну скаргу з наведених у них мотивів, та просив таку задоволити.

Захисники та обвинувачений заперечили апеляційну скарги сторони обвинувачення, з огляду на безпідставність такої, та покликалися на законність, обґрунтованість та вмотивованість оскаржуваного вироку.

Колегія суддів, заслухавши доповідача про обставини справи і зміст апеляційних скарг, пояснення присутніх учасників судового провадження, вивчивши матеріали провадження, дослідивши доводи апеляційних скарг, встановила наступне.

В апеляційній скарзі прокурор ставить питання про скасування виправдувального вироку у зв`язку неповнотою судового розгляду, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, та просить ухвалити новий вирок про визнання ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, із призначенням йому відповідного покарання.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Колегія суддів звертає увагу на положення ст.azakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_194/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1#194" title="КОНСТИТУЦІЯ УКРАЇНИ; нормативно-правовий акт № 254к/96-ВР від 28.06.1996">62 Конституції України та ч.1 ст.17 КПК України, якими передбачено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. А також положення ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно яких кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинним, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, які отримані незаконним шляхом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Пункт 2 статті 6 Конвенції з прав людини проголошує право на презумпцію невинуватості. В основі цього права лежить принцип, згідно з яким особа, яку обвинувачують у вчиненні кримінального правопорушення, має право на виправдувальний вирок у разі нестачі доказів проти неї і тягар подання достатніх доказів для доведення вини покладається на сторону обвинувачення. Недопустимість порушення таких принципів Європейський суд з прав людини засвідчив у справі «Тельфнер проти Австрії» від 20 березня 2001 року.

У справах «Грабчук проти України» від 21 вересня 2005 року, «Шагін проти України» ( 2010 року) Європейський суд з прав людини встановив, що національні суди визнали заявників винними, спираючись на слабкі докази та припущення про їх причетність до вчинення злочину, чим було порушено принцип презумпції невинуватості.

Принцип «поза розумним сумнівом», зміст якого сформульований у пункті 43 рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) від 14 лютого 2008 року у справі «Кобець проти України» передбачає, зокрема, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону.

Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення має пояснювати всі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версією захисту.

Відповідно до ст.ст.84-86 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. Належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів . Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Як вбачається зі змісту положень ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 92 КПК України, покладається на слідчого, прокурора, та у встановлених КПК випадках на потерпілого.

Згідно ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта та на підставі доказів, наданих суду сторонами кримінального провадження.

Положення ст.ст. 370, 373 КПК України регламентують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України суд ухвалює виправдувальний вирок у разі, якщо не доведено, що у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК України передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту.

Колегія суддів вважає, що місцевим судом у повній мірі дотримано наведені вимоги закону при ухваленні вироку відносно ОСОБА_7 ..

При цьому апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевий суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів аналіз досліджених доказів і дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінувалось органом досудового розслідування, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що вина обвинуваченого є недоведеною, так як під час судового розгляду не було доведено, що саме ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора про наявність достатньої кількості належних та допустимих доказів, якими доводиться вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, надання цим доказам неправильної оцінки судом першої інстанції і, як наслідок, помилковість висновків місцевого суду про недоведеність вчинення злочину не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та не відповідають вимогам закону.

При цьому апеляційним судом встановлено, що ухвалюючи виправдувальний вирок, місцевий суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, забезпечивши принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів, передбачений ч.2 ст.22 КПК України, згідно якої сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом, ретельно перевірив представлені сторонами докази, у тому числі й ті, на підставі яких було пред`явлено обвинувачення, навів аналіз досліджених доказів і дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності.

Виправдовуючи ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, яке йому інкримінувалось органом досудового розслідування, суд першої інстанції з достатньою повнотою мотивував своє рішення та вказав, що вина обвинуваченого є недоведеною, так як під час судового розгляду не було доведено, що останній вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 332 КК України.

Доводи апеляційної скарги прокурора про наявність достатньої кількості належних та допустимих доказів, якими доводиться вина обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, надання цим доказам неправильної оцінки судом першої інстанції і, як наслідок, помилковість висновків місцевого суду про недоведеність вчинення злочину не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та не відповідають вимогам закону.

Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.3 ст.332 КК України, а саме організація незаконного переправлення громадян України через державний кордон України поза визначеними пунктами пропуску.

У судовому засіданні суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 своєї вини у пред`явленому обвинувачення не визнав та пояснив, що зазначив, що він проживає в с. Середнє Водяне, займається туристичним бізнесом. У власності чи користуванні автомобіля Hyundai Santa Fe не мав та не має. Крім того додав, що незаконним переправленням через державний кордон України не займався, ніяких грошей не брав.

У судовому засіданні були досліджені покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які були ними дані в порядку ст.225 КПК України.

Так, свідок ОСОБА_10 дав показання, про те, що він з сім`єю проживав у м. Краматорськ Донецької області, однак з початком повномасштабної війни вони з сім`єю вирішили виїхати з зони ведення бойових дій. Двома родинами своєю та товариша ОСОБА_11 приїхали на Закарпаття, звідки сім`ї відправили за кордон, а самі залишились в смт. Солотвино. В подальшому товариш повідомив його, що є можливість також виїхати за кордон, а оскільки сім`я вже перебувала за кордоном, а додому можливості повернутись не має, ОСОБА_10 погодився.

Через деякий час з смт. Солотвино їх забрав автомобіль марки Hyundai Santa Fe, номер якого ОСОБА_10 не запам`ятав. По дорозі до них підсів ще один чоловік, після цього вони заїхали в село, назви якого свідок не пам`ятає та пересіли в такий же автомобіль Hyundai Santa Fe сірого кольору з іншим водієм, підібравши по дорозі ще одну людину. На цьому авто проїхали хвилин 10, після цього пересіли в автомобіль Skoda, на якому доїхали до м. Рахів. Водій ОСОБА_21 довіз їх до автомобіля «Ніва» білого кольору, куди їх пересадили. Дочекавшись ще двох людей, їх відвезли до ділянки у горах, звідки вони пішли пішки. Їх було 6 осіб та 2 провідники. Коли почався сніг та йти далі стало не можливо, вони повернулись у м. Рахів, де їх завезли у якийсь двір. Там вони провели ніч в автомобілях. На наступний день провідники сказали, що поведуть їх іншим шляхом. Так, приїхав старенький ОСОБА_22 , куди сіло 6 людей та 3 провідники, та повіз їх у гори. Провідники показали тропу, якою вони пішли групою осіб з 9 чоловік. Приблизно о 7-8 вечора він з ОСОБА_11 та іншими людьми прийшли у недобудований будинок у горах. Однак далі вирішили не йти, оскільки вже був вечір, а тому розпалили багаття та вирішили переночувати на місці. Проте, чотирьом з їх компанії вдалось перейти кордон. Наступного дня з товаришем вирішили не йти далі, оскільки це видавалось не реальним із-за складних погодних умов, а тому подзвонили в ДСНС. В цей час прийшли 2 провідника, принесли їжу, потім прийшли співробітники прикордонної служби.

На 10 хвилині 55 секунд на уточнюючі запитання прокурора щодо оплати ОСОБА_10 зазначив, що коли вони сіли в перший автомобіль Hyundai Santa Fe, заплатили водію Василю 4000 доларів за чоловіка.

Крім цього, свідок ОСОБА_10 був допитаний в судовому засіданні суду першої інстанції та повідомив, що родом з м. Краматорськ, з початку війни з товаришем ОСОБА_11 та своїми родинами приїхали в Закарпаття, родини відправили за кордон, а з ОСОБА_11 лишились в смт. Солотвино. Друг знайшов варіанти перетину кордону, який це буде спосіб перетину в пунктах пропуску чи поза ними, ОСОБА_10 не знав, однак на пропозицію товариша погодився. Їх забрала людина на ім`я ОСОБА_23 на автомобілі. На уточнюючі запитання, який саме був автомобіль, свідок пояснив, що це був Hyundai Santa Fe сіро-сріблястого кольору. Друга машина, в яку їх пересадили, також була Hyundai Santa Fe, однак з іншим номером. Третім автомобілем, в який їх пересадили, була «Шкода». На уточнююче питання про особу, яка їх забирала на машині, свідок ОСОБА_10 відповів, що людина, яка стоїть у залі судового засідання, схожа на ОСОБА_23 , який їх забирав. На уточнююче запитання щодо вартості послуг свідок зазначив, що вартість перетину коштувала 4000 доларів з людини. Його товариш ОСОБА_11 цю суму йому позичив, однак не дав йому особисто в руки, а передав безпосередньо всю суму у розмірі 8000 доларів за двох у першій машині Hyundai Santa Fe з заднього сидіння водію ОСОБА_23 . Свідок вищезазначену передачу грошей бачив. На уточнююче запитання щодо організації ОСОБА_23 їхнього переправлення зазначив, що ОСОБА_23 привіз їх на машині до іншої машини, подальшої участі не брав, про те, що ОСОБА_23 з кимось зв`язується, не чув.

Свідок ОСОБА_11 , будучи допитаним у порядку ст.225 КПК України, зазначив, що у нього було бажання з`єднатись з сім`єю та перетнути кордон. Знайшов людину, яка зможе це зробити звуть ОСОБА_23 , їздить на Hyundai Santa Fe сріблястого кольору, з чеськими номерами. З смт. Соловино цей ОСОБА_23 забрав їх з товаришем ОСОБА_10 , привіз в село з смт. Солотвино, де пересадив в інший автомобіль, такий же самий Hyundai Santa Fe, тільки на українських номерах. Проїхавши деякий час, цей чоловік ОСОБА_23 пересадив їх в таксі ОСОБА_21 , на якому доїхали до м. Рахів, де їх зустріла біла «Нива», після якої пересадили їх в автомобіль «Passat» темно-синього кольору, де вони ночували. Зранку до них прийшов провідник, запропонував переходити кордон через річку, однак вони з товаришем відмовились. О 9 годині за ними прийшли, повезли на старенькому ОСОБА_24 у гори, куди змогла виїхати машина, звідти вони потім йшли пішки. Всього їх було 6 чоловіків та 3 провідники. Зазначає, що вони багато йшли, іноді зупинялись на стоянках та вийшли до знаку (стовпу). З товаришем ОСОБА_10 дивились по картах, знайшли хостел у горах, куди хотіли пройти, але не вийшло. А тому повернулись назад у хатинку вівчаря, куди провідники принесли їм їсти.

На 09 хвилині 23 секунд на уточнюючі запитання прокурора з приводу того, як розраховувались, ОСОБА_11 відповів, що розраховувались одразу, коли сіли в перший автомобіль Hyundai Santa Fe, одразу дав гроші водію ОСОБА_23 8000 доларів за двох.

На запитання прокурора, чи намагався ОСОБА_11 знайти того ОСОБА_23 після того, як не вдалось перейти кордон, свідок відповів, що телефону не залишилось та і не було.

На запитання яким чином познайомились з особою, яка займалася переправленням їх через державний кордон, ОСОБА_11 відповів, що у готелі чоловіки сказали, що у смт. Солотвино є готель Solotvyno Resort, там чоловік, який цим займається. Свідок пішов нього, чоловік представився ОСОБА_23 та погодився організувати переправлення через кордон.

Свідок ОСОБА_25 повідомив суду першої інстанції про те, що будучи на посаді старшого лейтенанта державної прикордонної служби України, 04.04.2022 року близько 22 години, він отримав дзвінок від начальника відділу прикордонної служби, який повідомив про те, що на горі Піп ОСОБА_26 в районі 364 прикордонного знаку заблукало 8 осіб. ОСОБА_25 разом зі своїм напарником ОСОБА_27 , залучивши ще двох прикордонників, піднялись у гори до стовпу з відміткою, «361 прикордонний знак». Оскільки в той день були погані погодні умови, ніяких слідів знайдено не було, а тому їм прийшлось повернутись. Зранку вони отримали повідомлення висуватися повторно та шукали людей. У горах, біля полонини ОСОБА_28 вони побачили сліди, а під час спуску вниз побачили людину, однак, коли почали до неї спускатись, вона втекла. Далі прикордонники знайшли будинок вівчаря, в якому виявили 5 людей, які були втомлені, оскільки йшли в гори не підготовлені та без спорядження. Деякі вже не могли самостійно йти. На уточнюючі запитання, чи знає він ОСОБА_7 , ОСОБА_25 відповів що не знає та ніколи не бачив, хто організував похід людей в гори не знає.

Свідок ОСОБА_27 у судовому засіданні суду першої інстанції зазначив, що є солдатом державної прикордонної служби України та 04.04.2022 року його викликали для пошуку людей, які заблукали в горах. Разом з напарником ОСОБА_25 вони вийшли в гори о п`ятій годині вечора, але нікого не знайшли. О восьмій ранку наступного дня піднялися на полонину ОСОБА_28 до занедбаної хати та побачили людину, яка почала втікати. Трохи нижче вони побачили ще двох людей, які також вдались до втечі. Однак їх наздогнали та затримали. У хаті вівчаря прикордонники знайшли втомлених людей, один дідусь був з обмороженнями, а тому викликали ДСНС. У зв`язку з поганими погодними умовами та великим снігом рятувальники добратись до них не змоги, а тому вони своїми силами доправили людей вниз, з яких двох забрали рятувальники, інших вони привезли до себе у частину. На уточнюючі запитання, як були вдягнуті люди, яких знайшли в будинку вівчаря, свідок пояснив, що люди мали змінний одяг, спорядження, рюкзаки, берці.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснив, що йому подзвонив ОСОБА_29 , прізвища він не знає та попросив відвести людей від магазину в район «Фабрики» і назад. Всього свідок перевозив 6 чоловік, їздив двічі, людей цих не знає. Забирав їх біля «Конденсатору» у м. Рахів. Одягнені були як люди в місті, без туристичних рюкзаків, гірського спорядження.

Свідок ОСОБА_20 в залі суду впізнав обвинуваченого ОСОБА_7 та зазначив, що обвинувачений приходиться йому родичем, відносини з ним хороші. На уточнююче запитання, чи переправляє ОСОБА_7 людей через кордон відповів, що нічого не знає з цього приводу. На питання, чи знав свідок про співпрацю ОСОБА_7 та його сина ОСОБА_12 , свідок відповів, що не знав.

Досліджую зазначені покази свідків суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що Жоден з допитаних свідків, окрім ОСОБА_10 не впізнали, не бачили та не ідентифікували ОСОБА_7 як особу, яка організовувала незаконне переправлення осіб через державний кордон України, підвозила чи допомагала в інший спосіб незаконно перетнути державний кордон. ОСОБА_10 у ході допиту не зміг однозначно відповісти на питання, чи ОСОБА_7 є тією особою яка їх забирала на машині, лише зазначив, що людина, яка стоїть у залі судового засідання, схожа на Василя, який їх перевозив.

Також, судом першої інстанції встановлено, що з досліджених протоколів огляду предметів від 06.04.2022 року вбачається, що мобільні телефони Samsung S20 FE та Redmi 8, що належать ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не містять жодних дзвінків та переписок з ОСОБА_7 .

Крім цього, згідно протоколу пред`явлення предмету для впізнання за фотознімками від 12.04.2022 року встановлено, що свідок ОСОБА_11 серед запропонованих транспортних засобів впізнає транспортний засіб, зображений на фото 1. Однак, відповідно до довідки про осіб, які зображені на фотокартках, що пред`являються для впізнання від 12.04.2023 року, автомобіль, на якому приїздив громадянин « ОСОБА_23 », зображено на фото №2. Отже, свідок ОСОБА_11 не впізнає автомобіль, на якому громадянин « ОСОБА_23 » перевіз його з смт. Солотвино до сусіднього населеного пункту.

Також з протоколу обшуку від 10.05.2022 року вбачається, що об`єктом обшуку є домогосподарство, яке знаходиться мешканця АДРЕСА_2 . У ході обшуку у вказаному будинку, підвальному приміщенні, у господарських спорудах, на земельній ділянці нічого не виявлено. Тобто, за результатами проведеного у ОСОБА_7 обшуку, ні автомобілю марки Hyundai Santa Fe, ні коштів знайдено не було.

Відповідно до рапорту від 16.06.2022 року старший уповноважений СКП Рахівського РВП ГУНП в Закарпатській області капітан поліції ОСОБА_30 повідомляє, що ОСОБА_7 у користуванні має позашляховик Hyundai Santa Fe срібного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Досліджуючи вказані докази, суд апеляційної інстанції вважає, обгрунтованою критичну оцінку зазначених судом першої інстанції, з огляду на те, що рапорт оперативного працівника поліції як доказ є поверхневим, у ньому не зазначено, на підставі яких відомостей працівник поліції дійшов висновку про те, що ОСОБА_7 мав у користуванні автомобіль Hyundai Santa Fe (покази свідків, відео-записи тощо). Окрім вказаного рапорту ні під час проведення обшуку, ні в будь-який інший спосіб не відшукано вказаний автомобіль та не встановлено, що їм користувався ОСОБА_7 . Отже, жодного зв`язку між ОСОБА_7 та вказаним автомобілем судом не встановлено.

Тобто виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що органом досудового розслідування не віднайдено як ймовірних переданих ОСОБА_7 грошових коштів за незаконне переправлення осіб через державний кордон України, так і ймовірне знаряддя вчинення кримінального правопорушення, а саме транспортний засіб Hyundai Santa Fe срібного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_5 .

Крім цього, суд апеляційної інстанції досліджуючи пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення за ч.3 ст.332 КК України встановив, що таке є вкрай неконкретним, так зокрема стороною обвинувачення ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачується в організації незаконного переправлення осіб серез державний кордон України, сприяння організації незаконного переправлення осіб через державний кордон України порадами, вказівками, надання засобів, вчинені способом небезпечним для життя та здоров`я осіб, яких незаконно переправляли через державний кордон України, щодо кількох осіб, за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, водночас, викладаючи встановлені, на думку органу досудового розслідування, фактичні обставини інкроимінованого діяння, в цілому не розкрито жодних дій ОСОБА_7 , спрямованих на організацію незаконного переправлення осіб через державний кордон, також в світлі досліджених судом першої інстанції доказів, недоведеним є факт надання вказівок чи засобів, оскільки у ОСОБА_7 не було виявлено в користуванні транспортного засобу Hyundai Santa Fe срібного кольору, реєстраційний номер НОМЕР_5 , а також будь-яких грошових коштів, щоб свідчило про наявність корисливого мотиву.

Так, суд першої інстанції врахував положення ч. 3 ст. 337 КПК України, які не вказують на те, що у разі не підтвердження за результатом судового розгляду висунутого особі обвинувачення сторона обвинувачення може очікувати, що суд самостійно віднайде в діях цієї особи бодай якийсь інший злочин і ухвалить обвинувальний вирок, оскільки саме доведення перед судом винуватості особи у вчиненні злочину є прямим обов`язком сторони обвинувачення.

Така позиція місцевого суду у повній мірі узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 13 січня 2021 року (справа № 243/1573/17), що і було враховано місцевим судом.

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання, що місцевий суд ретельно перевірив наявні у кримінальному провадженні докази, на підставі яких ОСОБА_7 було висунуто обвинувачення, з дотриманням вимог ст. 94 КПК України оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності та правильно дійшов висновку про недоведеність, що ОСОБА_7 вчиняв інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 332 КК України, ухваливши виправдувальних вирок.

Згідно ст. 7 КПК України, загальними засадами кримінального провадження, крім інших, є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини. Особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

У відповідності до положень ст.124 Конституції України забезпечення доведеності вини належить до основних засад судочинства.

Апеляційний суд приходить до висновку, що місцевий суд при розгляді даної справи не допустив таких порушень вимог кримінального процесуального законодавства України, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно та всебічно розглянути справу і постановити законний, обґрунтований та справедливий вирок.

Ураховуючи наведене вище, рішення місцевого суду про визнання ОСОБА_7 невинуватим та його виправдання за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, колегією суддів визнається законним, обґрунтованим та вмотивованим. В оскаржуваному вироку наведено належні та достатні мотиви і підстави для його ухвалення.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора та скасування вироку суду першої інстанції із ухваленням нового вироку відносно ОСОБА_7 ..

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Вирок Рахівського районного суду Закарпатської області від 26 жовтня 2023 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора в кримінальному провадженні ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції на протязі трьох місяців з моменту її проголошення.

Головуючий:

Судді: