Справа № 303/3743/19
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.03.2024 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника-адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/298/21, за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника-адвоката ОСОБА_9 на вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.05.2021.

Цим вироком:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Вознесенськ, Миколаївської області, громадянка Російської Федерації, мешканка АДРЕСА_1 , пенсіонерка, з вищою освітою, незаміжня, працююча, несудима, засуджена:

- за ч. 2 ст. 125 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 55 (п`ятдесяти п`яти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 935 (дев`ятсот тридцять п`ять) грн.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі 5000 (п`ять тисяч) грн.

Згідно вироку ОСОБА_6 визнана винною у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставин.

ОСОБА_6 21.03.2019 біля 10 год 20 хв, перебуваючи на сходинковій площадці другого поверху будинку АДРЕСА_2 , знаходячись біля вхідних дверей до квартири АДРЕСА_3 , на грунті неприязних відносин із потерпілою ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно небезпечних наслідків, взявшись за дверну ручку дверей до вище вказаної квартири, нанесла вхідними дверями один удар потерпілій ОСОБА_8 в праве плече, в результаті чого спричинила потерпілій ОСОБА_8 тілесні ушкодження у вигляді підшкірної гематоми на зовнішній поверхні правого плеча, які виникли внаслідок дії твердих тупих предметів по механізму удару або ударяння об такі, чим може бути дверна рама, по давності виникнення можуть вкладатись в дату події, що мала місце 21.03.2019 і відносяться до групи легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я.

В апеляційній скарзі обвинувачена ОСОБА_6 просить вирок суду від 18.05.2021 скасувати, а кримінальне провадження призначити до нового розгляду в суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційних вимог, обвинувачена зазначає про

-2-

незаконність й необґрунтованість вироку суду з огляду на те, що всупереч вимог ст. 277 КПК України, на момент винесення рішення про повідомлення про підозру, після виконання всіх можливих слідчих дій у кримінальному провадженні, направлених на збирання доказів, підтверджуючих її вину, не було перевірено версію про її невинуватість і відповідне доручення на збирання доказів її невинуватості прокурор слідчому не давав. Окрім того вказує на те, що обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки у ньому фактично про дубльовано зміст повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, що в свою чергу впливає на конкретність обвинувачення та істотно впливає на права учасників кримінального провадження щодо забезпечення права на справедливий суд. Доданий до обвинувального акту реєстр матеріалів досудового розслідування не відповідає вимогам п. 1 ч .2 ст. 109 КПК України, оскільки у ньому відсутні відомості про процесуальні рішення щодо внесення відомостей про закінчення досудового розслідування до Єдиного реєстру досудових розслідувань, щодо виділення матеріалів досудового розслідування в окреме провадження та щодо об`єднання в одне провадження. Жодної мети контролювати поведінку майстрів потерпілої не мала, як і наміру вчиняти з останньою словесну перепалку, ніякої спроможної версії з цього приводу потерпіла в судовому засіданні не озвучила, тому не зрозуміло з яких підстав суд зробив висновок про її наміри увірватись в квартиру потерпілої з метою контролювати майстрів. Інкриміноване їй діяння не узгоджується з формою вини, оскільки саме бажання контролювати майстрів, не є об`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 КК України. Вважає, що за таких обставин, обвинувальний акт у даному кримінальному провадженні підлягав поверненню прокурору, чого не було зроблено судом під час підготовчого засідання. Суд першої інстанції, обґрунтовуючи її вину, як на доказ винуватості послався на показання потерпілої та констатував, що вона являється її сусідкою, що не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_8 проживає за іншою адресою та приходить лише, щоб влаштувати сварку. Вона, попри зазначені в обвинувальному акті обставини, не влаштовує сварок з ОСОБА_8 , а навпаки терпить всі незручності, які остання створювала та створює, проводячи ремонт в суміжному приміщенні. Окрім того, вказує на нелюдське поводження з нею під час досудового розслідування, яке виражалось в тому, що їй вільно забороняли пересуватись, відмовляли їй в перервах для прийняття ліків, слідча дія тривала більше двох годин, а підозру їй вручено о 18 год 45 хв, тобто у позаробочий час. Подія відбулась 21.03.2019 о 10 год 20 хв, однак жодного виклику поліції в той день не було здійснено, а сама заява про вчинення кримінального правопорушення потерпілою написана через 18 днів після події. Тілесне ушкодження потерпіла отримала внаслідок участі в будівельних роботах та могла вдаритись в сторонній предмет. 27.05.2019 їй було оголошено підозру, її допит здійснено не було, слідчим також не здійснено огляду місця події. Нею також було заявлено клопотання про проведення слідчого експерименту, однак такий 28.05.2019 був проведений без її та захисника участі. Її захист під час досудового розслідування здійснювався неналежним чином, оскільки при наявності двох захисників, їй було вручено обвинувальний акт, а потім надано доступ до матеріалів досудового розслідування. Судом першої інстанції безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання про витребування ряду доказів з відділу поліції, а також про допит свідків, з огляду на те, що вказане клопотання розглядалось слідчим і в його задоволенні останнім відмовлено. Подія, про яку йдеться у вироку суду та обвинувальному акті мала місце 21.03.2019 о 10 год 20 хв, а на 11 год цього ж дня вона повинна була бути в судовому засіданні з розгляду її скарги, однак суд не звернув увагу на те, що об 11 год вона вже була зареєстрована в журналі відвідувачів Мукачівського міськрайонного суду. Суд також не дослідив надані нею відеодокази, а лише вказав про наявність якогось диску. Попри зазначене, обвинувачена посилається на

-3-

однобічність та неповноту досудового розслідування, що робить неправосудним постановлене судове рішення. Обставини, що мають істотне значення для кримінального провадження належним чином не з`ясовані. Судом не досліджувався факт наявності між нею та потерпілою неприязних відносин, оскільки до ОСОБА_8 вона відноситься індиферентно, судом залишено поза увагою і те, що приблизно о 10 год вийшла з дому, щоб завчасно дістатись до приміщення Мукачівського міськрайонного суду, а отже у вказаний у обвинувальному акті та у вироку час 10 год 20 хв не могла знаходитись по місцю вчинення злочину та нанести удари потерпілій. Свідок ОСОБА_11 зазначав про те, що подія відбувалась о 10 год 20 хв, однак в судовому засіданні зазначав, що о 08 год 40 хв виїхав на мікроавтобусі, завантаженим сміттям, що свідчить про те, що о 10 год 20 хв на місці події його вже не було. Свідок ОСОБА_12 та потерпіла вказували про те, що подія відбувалась близько 09 год 30 хв. Суд першої інстанції в порушення вимог ст. 225 КПК України, послався у вироку на її показання, надані в ході досудового розслідування, що свідчить про те, що час вчинення злочину не встановлений. В черговий раз вказує на упередженість та небажання суду дослідити будь-які докази її невинуватості, що прослідковується через відмову суду в задоволенні будь-яких клопотань сторони захисту, спрямованих на доведення невинуватості, в тому числі щодо витребування даних від розпорядника інформації Інтернет-зв`язку, які б підтвердили її місце знаходження о 10 год 26 хв на АДРЕСА_4 , під час телефонної розмови з донькою. Також зазначає, про недопустимість ряду доказів, зокрема: висновку судово-медичного експерта № 69/19 від 12.04.2019, оскільки даний висновок не містить дослідницької частини та не узгоджується з судово-медичним описом тілесних ушкоджень, термінів давності їх утворення і загоєння, за відсутності справжніх повноцінних документів, що містять вичерпні дані про характер ушкоджень, їх клінічний перебіг та необхідні відомості, що підтверджують короткочасний розлад здоров`я. Більш того, експертиза проведена через 18 днів після події, і згідно вказаного опису, виявлення синців після 10-11 днів неможливе, що свідчить про відсутність таких на тілі потерпілої, при цьому до медичних закладів потерпіла не зверталась, тому будь-яка медична документація з вичерпними даними про характер ушкоджень та інші необхідні відомості для проведення експертизи відсутні. Зазначене свідчить про те, що експертом зроблено хибний висновок стосовно давності виникнення синців, які вкладаються в дату події, що мала місце 21.03.2019. Вказує і на недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту від 28.05.2019, оскільки такий проведений без особи, яка його ініціювала. До того ж до протоколу слідчого експерименту не складено плану-схеми, а сама слідча дія проведена не в умовах, максимально наближених до тих, в яких в минулому відбувалася досліджувана подія. Під час слідчого експерименту свідка не знаходились на місцях розташування, а приймала участь у відтворенні потерпілою події, слідчий розмовляв по телефону, не отримано дозволу слідчого судді на проведення вказаної слідчої дії, попри те, що приміщення під`їзду є спільною сумісною власністю власників домоволодіння АДРЕСА_2 . Порядок розгляду цивільного позову також не був дотриманий, судом не дано оцінки відзиву на позовну заяву потерпілої. Право на подання цивільного позову в потерпілого виникає за наявності встановлення факту кримінального правопорушення, що можливе лише в разі постановлення судом обвинувального вироку та набрання ним законної сили, попри це, суд долучив цивільний позов потерпілої до початку судового розгляду, чим заздалегідь визнав її винною у вчиненні кримінального правопорушення. Окрім того, зазначає, що в протоколах судового засідання не відображено докладного змісту показань учасників судового розгляду, а лише вибірково, із зазначенням про те, що та чи інша особа висловлювалася в судовому засіданні. Також звертає увагу і на те, що суд безпідставно задовольнив цивільний позов потерпілої, оскільки доказів звернення останньої до лікарів відсутні, а висновок експерта не містить дослідницької частини, тому факт заподіяння

-4-

позивачеві моральних чи фізичних страждань нічим не підтверджено. Жодних тяжких вимушених змін у повсякденному житті потерпілої не відбулось. Судом не враховано тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та її особу, не прийнято до уваги наявність обставин, що пом`якшують покарання активне сприяння у розкриття кримінального правопорушення, передбаченого ст. 383, 384 КК України, вчиненого потерпілою та свідками, відсутність судимості, посередньої характеристики за місцем проживання, наявність тяжкохворого утриманця та інвалідності, а тому призначене судом покарання у виді штрафу, а також задоволення цивільного позову потерпілої у непомірному для неї розмірі, поставить її в скрутне матеріальне становище.

В апеляційній скарзі захисник-адвокат ОСОБА_9 просить вироку суду від 18.05.2021 щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляду в суді першої інстанції. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність і необґрунтованість вироку, внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. В обґрунтування винуватості ОСОБА_6 , суд послався на показання потерпілої, свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , ряд письмових доказів. Однак, висновок експерта від 12.04.2019 вважає недопустимим доказом з огляду на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про направлення експерту медичної документації потерпілої, що свідчить про те, що така не досліджувалась, а також даних про те, що потерпіла зверталась до медичної установи на предмет наявності в неї тілесних ушкоджень. Вказаний висновок не містить дослідницької частини, в якій повинен міститись докладний опис процесу дослідження і всіх виявлених при цьому фактичних даних з вказівкою методів та методик, що застосовувались, чим порушено ч. 1 ст. 101 КПК України. Таким чином, висновок експерта не ґрунтується ні на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо, ні на даних медичної документації. Експертиза проводилась на 21 день після події, що викликає сумніви у тому, що в потерпілої були наявні будь-які тілесні ушкодження, також не виключається, що тілесні ушкодження, про які йдеться у експертному висновку, потерпіла могла отримати при виконанні ремонтних робіт в квартирі, про хід яких вона зазначала в судовому засіданні. Також вважає недопустимим як доказ протокол слідчого експерименту від 28.05.2010, оскільки слідчим проігноровано вимоги ст. 240 КПК України, оскільки такий проведено без особи, яка його ініціювала ОСОБА_6 та її захисника, до того ж сама слідча дія нагадувала повторний допит потерпілої за участю понятих, що не може бути розцінено як слідчий експеримент. Обвинувачена ОСОБА_6 неодноразово наголошувала на відсутності складу кримінального правопорушення під час досудового розслідування, однак слідчий на численні її клопотання, направлені на встановлення істини в справі, а також зауваження щодо необґрунтованості пред`явленої підозри не реагував. Суд першої інстанції не дав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_13 щодо часу перебування його в квартирі потерпілої, який зазначав, що о 08 год 45 хв покинув квартиру потерпілої, при цьому вказуючи, що був очевидцем інциденту між обвинуваченою та потерпілою, а також показанням свідка ОСОБА_14 з приводу того, що подія відбулася о 09 год 30 хв. Також суд не дав оцінки показанням обвинуваченої з приводу її відсутності о 10 год 20 хв 21.03.2019 на місці вчинення злочину, оскільки близько 10 год вона вийшла з дому та попрямувала до суду. Вважає, що обвинувачення ОСОБА_6 є неконкретним, а у вироку суд взагалі не навів причинного зв`язку між діями ОСОБА_6 та наслідками у виді заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій та переніс фактичні обставини з обвинувального акту до тексту вироку. Таким чином, судом першої інстанції, приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, здійснено формальне перерахування наведених у вироку доказів, без їх належної оцінки та без урахування всіх фактичних обставин справи. Також зазначає про

-5-

невірне розв`язання цивільного позову потерпілої, внаслідок стягнення на користь останньої моральної шкоди в розмірі 5000 грн, яка на думку сторони захисту не доведена та не підтверджена належними доказами. Окрім того, зазначає, що обвинувачена є інвалідом ІІ групи, має сердечне захворювання і їй протипоказані будь-які фізичні та психоемоційні навантаження.

В доповненні до апеляційної скарги обвинувачена ОСОБА_6 та її захисник вказують на відсутність записів судових засідань суду першої інстанції, а частина з яких вкрай поганої якості та допущено ряд інших порушень кримінального процесуального закону, зокрема, в процесі розгляду справи двічі відбувалась заміна секретаря судового засідання, і жодного разу головуючий не з`ясував про право відводу вказаній особі. Просять вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.05.2021 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника-адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подані апеляційні скарги та доповнення до неї, пояснення потерпілої, яка заперечила апеляційні скарги, промову прокурора, який заперечив доводи апеляційних скарги та просив вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів уважає, що апеляційні скарги підлягають до задоволення, з таких підстав.

Статтею 2 КПК України передбачено, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

За приписами ч. 1 ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Судове рішення - це акт правосуддя, ухвалений згідно з нормами матеріального та процесуального права та згідно з конституційними засадами і принципами судочинства. Судове рішення має бути законним, обґрунтованим, зрозумілим та чітким, і не повинно містити положень, які б суперечили або виключали одне одного, ускладнювали чи унеможливлювали його виконання.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 закріплено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

-6-

За змістом ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку окрім іншого повинна містити докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі № 4291498 «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005, тягар доказування винуватості лежить на стороні обвинувачення.

Проте, постановивши обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 125 КК України, суд першої інстанції даних вимог Конвенції та кримінального процесуального закону не виконав.

З вироку вбачається, що допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України не визнала та показала, що 21.03.2019 події як нанесення тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 не існувало. У той день вона збиралася йти на 11 годину у судове засіданні в Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області, який знаходиться в м. Мукачеві, вул. Л. Толстого, тому їй було зовсім не до сварок, тим паче, що вона повинна була вийти з дому завчасно і, йдучи пішки, приблизно о 10 год 45 хв була вже у суді.

Не погодившись із вказаними показаннями обвинуваченої та правовою позицією сторони захисту, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, на підставі показань потерпілої ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та письмових доказів, зокрема: протоколу слідчого експерименту та висновку судово-медичної експертизи № 69/19 від 12.04.2019 .

Колегія суддів вважає, що зі змісту обвинувального вироку неможливо визначити, на підставі яких саме доказів суд дійшов висновку про підтвердження тих обставин, які ставляться ОСОБА_6 у вину за змістом обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, визнаного судом доведеним, оскільки у вироку міститься лише перелік доказів, які суд позиціонує у якості таких, однак відсутній належний аналіз цих доказів у контексті тих обставин, які цими доказами підтверджуються.

Згідно вимог до ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають указуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення).

Як вбачається з обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_6 21.03.2019 біля 10 год 20 хв, перебуваючи на сходинковій площадці другого поверху будинку АДРЕСА_2 , знаходячись біля вхідних дверей до квартири АДРЕСА_3 , на грунті неприязних відносин із потерпілою ОСОБА_8 , діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно небезпечних наслідків, взявшись за дверну ручку дверей до вище вказаної квартири, нанесла вхідними дверима один удар потерпілій ОСОБА_8 в праве плече, в результаті чого спричинила останній легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Між тим, доводи обвинуваченої ОСОБА_6 про відсутність самої події з огляду на факт її перебування в цей час в дорозі до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області, шляхом витребування відповідних доказів, зокрема, від розпорядника інформації - мережі мобільного зв`язку «Vodafone»- деталізацію дзвінків по номеру НОМЕР_1 за період часу з 09 год 30 хв до 11 год, попри заявлене стороною захисту з цього приводу клопотання, залишились нез`ясованими і не спростованими.

Таким чином, ухвалюючи щодо ОСОБА_6 обвинувальний вирок про вчинення нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, суд першої інстанції у вироку взагалі не навів причинного зв`язку

-7-

між діями ОСОБА_6 і наслідками у виді заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 , а лише продублював обвинувачення з обвинувального акта.

Такі дії суду першої інстанції не відповідають вимогам ст. 2 КПК України, яка регламентує обов`язок застосування до кожного учасника кримінального провадження належної правової процедури, а також не забезпечує дотримання принципів верховенства права закріпленому в ст. 8 КПК України та суперечить практиці Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ч. 2 зазначеної статті закону підлягає обов`язковому застосуванню під час судового провадження.

За таких обставин, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вимог ст. 94 КПК України, згідно яких повинен був оцінити докази не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку, сукупності та достатності, щоб дійти висновку про наявність чи відсутність у діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та доведеності чи недоведеності вини у його вчиненні.

Таким чином, суд першої інстанції у своєму вироку, приймаючи рішення про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, лише формально перерахував наведені докази, належної оцінки їм не дав та сформував висновок односторонньо без урахування всіх фактичних обставин кримінального провадження.

Як вбачається з апеляційних скарг обвинуваченої та її захисника, сторона захисту просила скасувати вирок суду першої інстанції у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, ненадання оцінки доказам в частині їх допустимості. Ці доводи апеляційних скарг знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Зокрема, обвинувачена та її захисник під час судового розгляду стверджували про визнання висновку судово-медичної експертизи за № 69/19 від 12.04.2019 неналежним доказом, мотивуючи тим, що у висновку не описано докладно всі етапи дослідження медичної документації; експертом не досліджувалася медична документація та історія хвороби потерпілої ОСОБА_8 , складені медичними працівниками, акцентуючи увагу на відсутності доказів звернення потерпілої до медичних установ, сімейного лікаря 21.03.2019 щодо наявних у неї тілесних ушкоджень, що також підтвердила в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_8 . Таким чином, на переконання сторони захисту, висновок експерта не грунтувався ані на відомостях, які експерт сприймав безпосередньо, ані на результатах дослідження матеріалів.

Крім того, судом першої інстанції не дана оцінка тому факту, що судово-медична експертиза розпочата 10.04.2019 і завершена 12.04.2019, а сама подія відбулася 21.03.2019, тобто огляд потерпілої ОСОБА_8 експертом проводився через 21 день після події. Таким чином залишились не з`ясованими питання чому потерпіла ОСОБА_8 зволікала з часом звернення по медичну допомогу, не викликала відразу поліцію безпосередньо під час події, чи мав факт побиття взагалі і чи були такі тілесні ушкодження у потерпілої взагалі.

Також, ОСОБА_6 в ході судового розгляду заявляла клопотання про визнання слідчого експерименту від 28.05.2019 недопустимим доказом у кримінальному провадженні в якому обвинувачується з тих підстав, що слідчу дію було проведено без її ( ОСОБА_6 ) та її захисника участі. Крім того, не спростовано доводи сторони захисту про те, що вказана слідча дія не була проведена, а фактично відбувся звичайний допит потерпілої у присутності понятих, що, на думку обвинуваченої та її захисника, не може бути розцінено як слідчий експеримент.

-8-

Таким чином, доводи сторони захисту про порушення вимог ст. 240 КПК України під час проведення слідчого експерименту, а відтак і про його недопустимість як доказу, не знайшли свого вирішення та відображення в оскаржуваному судовому рішенні.

Тобто, суд першої інстанції мав перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені стороною захисту, зокрема й обвинуваченою, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен доречний і важливий аргумент сторони вичерпну відповідь у своєму рішенні, пославшись на відповідну норму права.

Разом з тим суд формально навів у вироку докази, які були покладені в основу вироку, зазначив, що вони є належними і допустимими. Проте, жодних відповідей на доводи сторони захисту щодо недопустимості конкретних доказів суд не навів, натомість, зазначив, що вони є належними і допустимими, пославшись на відповідність усіх доказів вимогам ст. 86 КПК України.

Таким чином, суд першої інстанції за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду щодо винуватості обвинуваченої, у вироку не зазначив, чому взяв до уваги одні докази і відкинув інші, і в порушення вимог п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, не проаналізував і не вмотивував у вироку показання допитаних в судовому засіданні осіб, а лише обмежився формальним викладенням їх у вироку без будь-якої оцінки хоча б одного з них, фактично вдавшись до дублювання змісту обвинувального акту, не зазначивши які саме обставини правопорушення цим підтверджуються.

Зазначені порушення КПК України, на думку апеляційного суду, перешкодили суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, а тому це порушення визнається судом істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке передбачено ч. 1 ст. 412 КПК України.

Водночас згідно п. 1 ч. 1 ст. 415 КПК України, суд апеляційної інстанції скасовує вирок і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо встановлено порушення, передбачені п. 2, 3, 4, 5, 6, 7 ч. 2 ст. 412 цього Кодексу.

За таких обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосовувати загальні засади кримінального провадження, а саме верховенство права.

Відповідно до ст. 8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, апеляційний суд також виходить з положень ч. 1 ст. 9 КПК України, з яких слідує, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 КПК України, що регламентовано положеннями ч. 6 ст. 9 цього Кодексу.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

За наявності зазначеного вище допущеного судом першої інстанції істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, враховуючи положення ч. 6 ст. 9 КПК України та порушення судом першої інстанції загальних засад кримінального

-9-

провадження, вирок суду не може визнаватись законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню. Оскільки порушення вимог кримінального процесуального закону було допущене у ході судового розгляду в суді першої інстанції і саме цей суд має повноваження на вчинення процесуальних дій, направлених на усунення порушень, на які вказано вище, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості усунути зазначені порушення вимог кримінального процесуального закону в ході апеляційного розгляду справи.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно врахувати наведене, повно й всебічно, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, проаналізувати докази у кримінальному провадженні, дати їм юридичну оцінку з огляду на їх достовірність, допустимість та достатність, з урахуванням положень, передбачених ст. 17, 23, 94, 95 КПК України, з дотриманням прав учасників процесу, ретельно перевірити доводи, зазначені в апеляційних скаргах обвинуваченої та захисника і в залежності від здобутого постановити законне, обґрунтоване та справедливе судове рішення.

Враховуючи викладене, апеляційні скарги обвинуваченої та захисника підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 412, 415, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_6 та її захисника-адвоката ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18.05.2021 щодо ОСОБА_15 , обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, - скасувати і призначити новий розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 в суді першої інстанції в іншому складі.

Ухвала оскарження в касаційному порядку не підлягає.

Судді