ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/691/24 Справа № 932/2004/24 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі матеріали досудового розслідування № 0000330 за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 березня 2024 року про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, -

ВСТАНОВИВ:

Оскаржуваною ухвалою слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 березня 2024 року було задоволено клопотання слідчого СВ ВП 37 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_7 погоджене з прокурором Центральної окружної прокуратури міста Дніпра ОСОБА_8 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000330 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Накладено арешт на з позбавленням права на відчуження, розпорядження та користування на флеш-накопичувач «Apacer», чорного кольору на якому знаходиться відеофайл під назвою «IMG_0».

Слідчий суддя оцінивши надані докази прийшов до переконання про доведення обґрунтованої підозри щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування арешту, що потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого та може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий звернувся із клопотанням.

Враховуючи, що флеш носії міститься відеозапис події кримінального правопорушення, такий можна визначити речовим доказом. Його збереження має важливе значення для кримінального провадження.

За таких обставин клопотання підлягає до задоволення.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою адвокат ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Разом з апеляційною скаргою, адвокат подала клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді.

Просила визнати причини пропуску строку на апеляційне оскарження поважними.

Вказує, що ухвала є незаконною та необгрунтованою, оскільки при її прийнятті слідчий суддя неповно та однобічно дослідив надані докази.

На думку апелянта, слідчий суддя дійшов невірного висновку про те, що флеш накопичувач є речовим доказом в розумінні ст. 98 КПК України та був переданий ОСОБА_6 в порядку ч. 3 ст. 93 КПК України.

Оскільки, станом на час передачі ОСОБА_6 працівникам поліції договір про надання правової допомоги з ОСОБА_9 укладене ще не було, а тому адвокат ОСОБА_6 не мала статусу захисника, а тому ч. 3 ст. 93 КПК України в даному випадку застосована бути не може.

Крім того, відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом, недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Також згідно приписів п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України суд зобов`язаний визнати істотним порушенням для визнання доказу недопустимими - здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов. Враховуючи, що флеш накопичувач був отриманий в ході обшуку, в якому слідчому було відмовлено, з урахуванням ст. 94 КПК України, такий доказ апріорі є недопустимими, а арешт накладений необґрунтовано.

Адвокат просила відмовити у задоволенні клопотання слідчого.

Заслухавши доповідь судді, доводи адвоката ОСОБА_6 , яка підтримала апеляційну скаргу та наполягала на її задоволенні, з наведених в ній підстав, вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, при цьому апеляційна скарга, не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог пункту 3 ч. 2 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно абзацу 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Строк апеляційного оскарження може бути поновлений, якщо причини його пропуску є поважними.

Згідно з ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Вирішуючи питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, враховуючи необхідність часу для складання апеляційної скарги, колегія суддів вважає причини пропуску строку поважними, тому з метою забезпечення доступу до правосуддя строк на оскарження необхідно поновити.

Згідно п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали слідчого судді, зокрема, про арешт майна або відмову у ньому.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 цього Кодексу судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, при цьому його законність повинна базуватись на правильному застосуванні норм матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження про розслідуванні злочинів, зокрема арешт майна.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що слідчий суддя дотримався зазначених вимог закону.

Зокрема, згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна, а згідно ч. 2 вказаної статті арешт майна допускається з метою забезпечення, крім іншого: 1) збереження речових доказів. При цьому у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної чи юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним ст. 98 цього Кодексу, тобто матеріальні об`єкти та документи, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та інше (ч. 3 ст. 170 КПК України).

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, зокрема, повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні; розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного та третіх осіб.

Так, розглянувши клопотання слідчого про арешт майна та задовольнивши його, слідчий суддя дійшов цілком обґрунтованого висновку, що арешт повинен бути накладений на майно з метою забезпечення збереження речових доказів, що в повній мірі відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, вимогам кримінального процесуального закону та належним чином умотивовано в ухвалі, оскільки при вирішенні зазначеного вище питання були дотримані вимоги ст. 170-173 КПК України, з`ясовані і досліджені всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а саме наявність правової підстави для арешту цього майна, можливість використання арештованого майна як доказу у кримінальному провадженні тощо.

Апеляційним переглядом встановлено, що СД ВП № 7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000330 від 05.03.2024 року, яке відкрите за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 04.03.2024 року приблизно о 14-00 год. невстановлений чоловік перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , наніс один удар кулаком у скроню з лівої сторони ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження.

05.03.2024 року на підставі зібраних доказів, з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з безпосереднім переслідуванням особи, яка підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення та збереження майна у вигляді речових доказів, невідкладно, керуючись положеннями ч. 2 ст. 233, та ч. 3 ст. 233 КПК України, у буд. АДРЕСА_1 , проведено невідкладний обшук.

В ході проведення обшуку у буд. АДРЕСА_1 , було вилучено флеш-накопичувач «APACER» чорного кольору на якому знаходиться відеофайл у кількості 1 шт з назвою «IMG 0», вказаний флеш-накопичувач в присутності 2-х понятих було поміщено до паперового конверту та опечатано. В ході обшуку особи, яка вчинила кримінальне правопорушення не виявлено.

Постановою слідчого СВ ВП №7 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 06.03.2024 року, флеш-накопичувач «APACER» чорного кольору на якому знаходиться відеофайл у кількості 1 шт з назвою «IMG 0», визнано речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000330.

Колегія суддів погоджується з висновком слідчого судді про наявність підстав для застосування заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту вилученого в ході обшуку майна, яке належить адвокату ОСОБА_6 , оскільки на даний час існує реальна необхідність в забезпеченні збереження цього майна, як речового доказу у вказаному вище кримінальному провадженні.

Щодо заперечень власників майна, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до протоколу обшуку вбачається відсутність факту проникнення до володіння особи, що в свою чергу свідчить про відсутність здійснення такої слідчої дії як обшук.

З матеріалів клопотання вбачається, що слідчий у даному кримінальному провадженні отримав речовий доказ від особи у порядку, передбаченому ст. 93 КПК України, яка добровільно такий доказ йому надала, а не вилучав його.

Вказаний флеш-накопичувач, визнанчий речовим доказом у кримінальному провадженні добровільно надано адвокатом ОСОБА_6 .

Доводи апелянта про тиск з боку органів досудового розслідування є не доведеними. Протокол обшуку було підписано адвокатом ОСОБА_6 та двома іншими адвокатами без будь-яких зауважень.

Аналізуючи наведені вище обставини, колегія суддів приходить до переконання, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують втручання у права осіб, які володіють, користуються і можуть розпоряджатись певним майном, враховуючи їх приватні чи суспільні інтереси.

Зокрема, вирішуючи питання щодо законності і обґрунтованості арешту майна колегія суддів враховує і сталу судову практику ЄСПЛ щодо «відповідності втручання в право володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції», згідно якої підлягають оцінці три головні критерії, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Таким чином, втручання держави у право володіння майном у даному конкретному випадку є законним і обґрунтованим, оскільки таке втручання здійснено на підставі чинного КПК, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, сумісних з принципами Конвенції.

Втручання у вказаному вище кримінальному провадженні є виправданим, так як воно здійснено з метою задоволення «суспільного інтересу» та за наявності об`єктивної необхідності в цьому у формі публічного, загального інтересу, який включає інтерес держави, громади, а також здійснено з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства, громади), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання, який передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. При цьому, оцінюючи пропорційність, колегія суддів виходить з того, що досягти легітимної мети за допомогою інших заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, ніж арешт майна, неможливо, застосовані слідчим суддею суду першої інстанції обмеження стосовно вказаного в ухвалі майна не є надмірними або ж такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, не надано та колегією суддів не встановлено.

У сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об`єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на зазначене у клопотанні слідчого майно, діяв у спосіб та в межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апеляційної скарги адвоката ОСОБА_6 з цього приводу є необґрунтованими.

Необхідно зауважити, що слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема оцінювати докази з точки зору їх достатності та допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, правильності правової кваліфікації дій особи, на майно якої накладено арешт, переваги одних доказів над іншими тощо.

Таким чином, вищенаведені та усі інші апеляційні доводи, які викладені в апеляційній скарзі та наведені в ході апеляційного розгляду щодо незаконності оскаржуваного судового рішення не заслуговують на увагу суду, так як на думку колегії суддів фактично зводяться до довільної та суперечливої інтерпретації дійсних обставин провадження та відповідних норм чинного законодавства і жодним чином не спростовують наведених вище висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів не вбачає будь-яких порушень норм кримінального процесуального закону, які могли б стати підставою для скасування ухвали слідчого судді з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вищенаведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді, - без змін.

Керуючись ст.ст. 98, 170, 407, 376, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання адвоката ОСОБА_6 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 березня 2024 року, задовольнити та поновити строку.

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 , - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 08 березня 2024 року про задоволення клопотання слідчого та накладення арешту на майно, -

залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4