Провадження № 1-кс/686/5262/24
17 червня 2024 року м. Хмельницький
В обґрунтування клопотання ОСОБА_3 зазначає, що усі необхідні слідчі дії та експертизи із транспортним засобом у межах кримінального провадженні проведені, транспортний засіб йому необхідний для користування
ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримав подане клопотання, просив його задовольнити.
Прокурор ОСОБА_4 у судовому засіданні не заперечив проти задоволення клопотання в частині скасування заборони користування транспортним засобом.
Встановлено, що 04.05.2024, близько 08 год. 30 хв. водій ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , керуючи автомобілем «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_3 , рухаючись по проїзній частині вул. Кам?янецька зі сторони вул. Бандери в напрямку вул. Подільська у м. Хмельницькому, не врахувавши дорожньої обстановки та не переконавшись в безпечності руху, виконуючи маневр лівого повороту на вул. Прибузька допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину вул. Прибузька по регульованому пішохідному переході зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_5 отримала тілесні ушкодження у вигляді перелому лівої ноги, госпіталізована в травматологічне відділення КП «Хмельницька міська лікарня», Хмельницької міської ради.
04.05.2024 було проведено огляд автомобіля, в ході якого було вилучено автомобіль «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_1 , який було поміщено на майданчик тимчасового утримування транспортних засобів, що по АДРЕСА_1 .
04.05.2024 згідно із ст.ст. 98, 100 КПК України автомобіль «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_1 визнано речовим доказом у вказаному кримінальному провадженні, так як він є знаряддям вчинення кримінального правопорушення.
Ухвалою слідчого судді Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08.05.2024 було накладено із тимчасовим позбавленням права відчуження, розпорядження та користування, а автомобіль «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_1 , власником якого відповідно до згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 , є ОСОБА_3 .
Згідно з ухвалою суду, арешт накладався з метою забезпечення збереження речового доказу.
За змістом частини 1 статті 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів.
Статтею 1 протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Обмеження права користування, володіння чи розпорядження власністю може бути лише обмежене Законом і має бути виправданим для кожного випадку окремо.
Будь-яке втручання у те чи інше право особи право повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи, зокрема необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу, бо необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52), тобто іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98), оскільки у справі "Бакланов проти Росії" (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі "Фрізен проти Росії" (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу "законності" і воно не було свавільним, а у справі "Ізмайлов проти Росії" (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.) ЄСПЛ встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має не становити "особистий і надмірний тягар для особи".
Отже, гарантія від втручання з боку держави та інших (третіх) осіб у здійснення власником своїх повноважень, перешкоджання перспективі протиправного позбавлення власника його майна, недопустимість дій, які суперечать інтересам власника, можливість захисту зазначеного права становить зміст принципу недоторканності (непорушності) права власності.
За змістом положень ст.2 КПК України, при застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження має бути забезпечено дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Згідно з ч.1 ст.100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.
Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ у вказаному питанні, необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе індивідуальний і надмірний тягар (рішення у справі «Брумареску, Трегубенко проти України»). Судам належить з`ясувати, чи дотримано справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу і вимогами захисту основних прав громадян (рішення у справах «Спорронг і Льонрот проти Швеції», «Іатрідіс проти Греції»).
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини має існувати розумна пропорційність між заходами і метою, заради якої їх застосовано (рішення у справі «Літґоу та інші проти Сполученого Королівства»).
Справедливий баланс має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини.
Окрім того, статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Як вбачається з наданих матеріалів кримінального провадження , у межах досудового розслідування проведений огляд автомобіля «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_1 та судова експертиза технічного стану транспортного засобу.
З огляду на викладене підстав зберігати «Ford Focus», д.н.з. НОМЕР_1 надалі у розпорядженні сторони обвинувачення натепер немає.
З урахуванням викладених обставин та відсутності заперечень з боку сторони обвинувачення, слідчий суддя приходить до висновку про недоцільність подальшого застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження до цього майна із застосуванням усіх визначених законом заборон.
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 26 КПК України, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише
А тому клопотання підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 170-174, 309 КПК України, слідчий суддя
У іншій частині вимог клопотання відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя