ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/374/24 Справа № 697/2494/19 Категорія: ч. 2 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5 ,
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

(в режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8

(в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000650 від 18.09.2017 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2024 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Aпocтoлoво Дніпропетровської області, українця, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, працюючого водієм в КЗ «Криворізька станція швидкої медичної допомоги ДОР», несудимого,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України на 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, з іспитовим строком в 2 (два) роки та покладено обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 КК України.

Цивільні позови ОСОБА_9 та ОСОБА_10 залишено без розгляду.

Прийнято рішення про стягнення зі ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення судових експертиз у загальній сумі 13102, 60 грн.

Знято арешт з автомобіля «Volkswagen LT35», реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіля «DAEWOO NUBIRA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , накладений ухвалами слідчого судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 20.09.2017.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів.

У с т а н о в и л а :

За цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 17.09.2017 близько 10 год 20 хв, керуючи автомобілем «Volkswagen LT 35» д.н.з. НОМЕР_3 , рухався по проїжджій частині 12-го км автомобільної дороги «Канів-Чигирин-Кременчук» в напрямку м. Канева Черкаської області, діючи необережно, в порушення вимог пункту 2.3 б) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 (далі - Правила дорожнього руху) в редакції, що діяла на момент вчинення кримінального правопорушення, згідно з яким для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі, проявив неуважність, неправильно оцінив дорожню обстановку, при виникненні небезпеки для руху, відповідно не реагував на її зміну, та, порушуючи вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху, згідно з яким під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, i стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не обрав безпечну швидкість руху керованого ним транспортного засобу та, своєчасно не відреагував на виниклу небезпеку для руху заокруглення дороги, виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв зіткнення із автомобілем «DAEWOO Nubira» д.н.з. НОМЕР_4 , в наслідок чого пасажир вказаного автомобіля ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримав тілесні ушкодження у вигляді: травми голови з переломом потиличної кістки, забоєм головного мозку, крововиливом лівої вушної раковини, які, згідно висновку судово-медичної експертизи №02-01/2020 від 17.11.2017, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, як такі, що небезпечні для життя.

Порушення водієм ОСОБА_7 вимог пунктів 2.3 б), 12.1 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної приходи та настанням наслідків у вигляді отримання потерпілим ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 19.02.2024 щодо ОСОБА_7 в частині призначеного йому покарання через невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості та ухвалити новий вирок, яким скасувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на 1 рік.

Не оспорюючи вид та розмір призначеного ОСОБА_7 основного покарання із звільненням від його відбування з випробуванням, захисник зазначає про недоцільність застосування щодо останнього додаткового покарання, яке за санкцією ч. 2 ст. 286 КК України є необов`язковим.

Акцентує увагу на тому, що мотивування судом у вироку доцільності призначення обвинуваченому додаткового покарання суперечить встановленим під час судового розгляду обставинам про те, що ОСОБА_7 вину у скоєному злочині визнав одразу після ДТП та вжив усіх необхідних заходів щодо відшкодування завданої шкоди, що підтверджується копіями розписок про отримання коштів на лікування дитини та ремонт пошкодженого транспортного засобу. У подальшому законним представником потерпілого та цивільним позивачем заявлено до ОСОБА_7 вимоги про виплату значних сум відшкодування, яких останній на той час не мав. При цьому подані цивільні позови в провадженні не були доведені належними та допустимими доказами щодо сум відшкодування.

Додатково зазначає, що під час судового розгляду не встановлено причинно-наслідковий зв`язок спричинення тілесних ушкоджень малолітньому потерпілому, оскільки цивільним позивачем у справі допущено порушення вимог п. 21.11 ПДР України, якими забороняється перевозити дітей, зріст яких менше 145 см або таких, що не досягли 12 річного віку у транспортних засобах, обладнаними ременями безпеки, без використання спеціальних засобів, що дають змогу пристебнути дитину за допомогою ременів безпеки, передбачених конструкцією транспортного засобу, а також на передньому сидінні легкового автомобіля без використання зазначених спеціальних засобів.

Також вказує на суперечливість висновків суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 визнав вину лише перед судовими дебатами, розуміючи беззаперечність доказів, оскільки докази вини останнього було отримано після проведення комплексної судової автотехнічної експертизи та експертизи технічного стану транспортного засобу, які не було проведено під час досудового розслідування в порушення вимог ст. 7 КПК України.

В обгрунтування недоцільності призначення ОСОБА_7 додаткового покарання просить врахувати, що він є працівником критичної інфраструктури водієм швидкої допомоги КП «Обласний центр екстренної медичної допомоги та медичних катастроф» виїзної ЕМД Криворізької станції ЕМД у м. Апостолове Дніпропетровської області та обслуговує Зеленодольську територіальну громаду, яку віднесено до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії та межує з Херсонською областю.

За наведених обставин, на думку сторони захисту, позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами не відповідає загальним засадам призначення покарання та його меті.

На апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 прокурором Канівського відділу Смілянської окружної прокуратури ОСОБА_12 подані заперечення, які зводяться до необгрунтованості апеляційних вимог та відсутності підстав для їх задоволення.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду в судове засідання не з`явилися законний представник потерпілого ОСОБА_9 , цивільний позивач ОСОБА_10 , представник потерпілого та цивільного позивача адвокат ОСОБА_13 , що, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає судовому розгляду по суті заявлених апеляційних вимог.

В заявах від 27.05.2024 законний представник ОСОБА_9 , адвокат ОСОБА_13 , діючи в інтересах потерпілого та цивільного позивача, просили апеляційний розгляд проводити за їх відсутності. Крім того представником потерпілого та цивільного позивача адвокатом ОСОБА_13 висловлено позицію щодо заявлених стороною захисту апеляційних вимог, у вирішенні яких потерпіла сторона покладається на розсуд суду.

Заслухавши суддю-доповідача, думки обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 в підтримку апеляційної скарги з наведених в ній доводів та задоволення в повному обсязі, прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги сторони захисту, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 підлягає задоволенню.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального, кримінального процесуального закону.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом в повному обсязі, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України і учасниками судового провадження не оспорюються та не заперечуються.

З кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження, колегія суддів погоджується.

Вирішуючи питання про достатність призначеного ОСОБА_7 покарання, його відповідність загальним засадам призначення покарання та меті, колегія суддів виходить з положень статтей 50 і 65 КК України про те, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні ОСОБА_7 основного покарання суд першої інстанції виконав вимог ст. 50, 65 КК України та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені у постанові «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005. Зокрема врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є необережним тяжким злочином, обставини його вчинення, характер допущеного ОСОБА_7 порушення правил дорожнього руху, характер та ступінь тяжкості наслідків у виді отримання потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, дані про особу винуватого, який раніше не судимий, має зареєстроване місце проживання, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, має постійне джерело доходу, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, одружений, в якості обставини, що пом`якшує покарання добровільне відшкодування збитків потерпілому та цивільному позивачу, за відсутності обставин, що його обтяжує, і обгрунтовано визначив ОСОБА_7 до відбування покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі із подальшим звільненням від його відбування з випробуванням.

Вид та розмір призначеного ОСОБА_7 основного покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, у тому числі із звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, не оскаржується, тому колегія суддів визнає його справедливим, таким, що відповідає тяжкості вчиненого правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Підстав для пом`якшення ОСОБА_7 призначеного судом основного покарання в межах санкції частини статті КК України, за якою він засуджений, колегією суддів не встановлено.

Разом з цим колегія суддів визнає обгрунтованими твердження сторони захисту про недоцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання за санкцією ч. 2 ст. 286 КК України та виходить з такого.

Згідно ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

У роз`ясненнях, що містяться у пунктах 20 та 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання, зокрема за 2 ст. 286 КК України, суду необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.

Частина 2 статті 286 КК України містить алтернативу призначення додаткового покарання, тобто суд може як позбавити винного права керувати транспортними засобами так і, з урахуванням наслідків, що настали, характеру та мотивів допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінки після вчинення злочину, вини інших причетних до нього осіб, а також обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особи винного, так і призначити покарання без такого позбавлення. В будь-якому випадку застосування додаткового необов`язкового покарання, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, має відповідати загальній меті покарання, передбаченій ч. 2 ст. 50 КК України, щодо запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, з дотриманням засади справедливості та принципу рівності всіх перед законом.

Як вбачається з вироку суду першої інстанції, при вирішенні питання про доцільність призначення ОСОБА_7 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами враховано, що останній допустив грубе порушення ПДР, внаслідок чого завдано тяжких тілесних ушкоджень малолітньому, його поведінку після вчинення кримінального правопорушення, відсутність щирого каяття, відшкодування збитків потерпілому та цивільному позивачу.

Наведені судом першої інстанції обставини під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення не спростовані.

Разом з цим судом апеляційної інстанції встановлено таке.

Штефан є пенсіонером, однак продовжує займатися суспільно корисною працею і є працівником критичної інфраструктури - водієм автотранспортних засобів санітарних виїзної бригади ЕМД Криворізької станції ЕМД в КП «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» ДОР» Криворізької станції ЕМД структурний підрозділ, яка обслуговує Зеленодольську територіальну громаду, яку віднесено до територій, на яких ведуться (велися) бойові дії та межує з Херсонською областю.

Наведене та інші обставини, встановлені судом першої інстанції у сукупності, дають підстави зробити висновок про те, що позбавлення ОСОБА_7 права керувати транспортними засобами, з урахуванням того, що він є працівником критичної інфраструктури, даних про його особу, конкретних обставин провадження, в тому числі тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також поведінку обвинуваченого після його вчинення в дусі дотримання закону, не буде справедливим та необхідним покаранням у такому випадку.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин є підстави для пом`якшення призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання без призначення додаткового альтернативного покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

З огляду на викладене вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 19.02.2024 щодо ОСОБА_7 на підставі ч. 2 ст. 409 КПК України підлягає зміні в межах повноважень суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України.

Щодо доводів сторони захисту про необхідність, змінивши вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 19.02.2024 в частині призначеного додаткового покарання, ухвалити новий вирок, то вони не узгоджуються з положеннями ст. 407, 408 КПК України.

Посилання в апеляційній скарзі на не встановлення причинно-наслідкового зв`язку із спричиненням тілесних ушкоджень малолітньому потерпілому, оскільки цивільним позивачем порушено вимоги п. 21.11 ПДР України, спростовуються висновками експерта № 4/393 від 04.05.2018 та № 4/333 від 19.06.2019 про те, що саме порушення водієм ОСОБА_7 п. 12.1 ПДР України знаходиться у причинному зв`язку із виникненням ДТП та настанням наслідків у вигляді отримання потерпілим ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень. При цьому звертається увага на те, що стороною захисту в апеляційному порядку не оспарюються встановлені судом фактичні обставини, правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 і не поставлені під сумнів наведені вище висновки. В будь-якому випадку при призначенні ОСОБА_7 покарання враховані обставини вчинення кримінального правопорушення, і, з урахуванням інших встановлених обставин, призначено наближене до мінімального покарання за ч. 2 ст. 286 КК України без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та із звільненням від його відбування з випробування.

Керуючись ст. 404, п. 2 ч. 1 ст. 407, ст. 408, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 задовольнити.

Вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2024 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, змінити в частині призначеного додаткового покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

У решті вирок Черкаського районного суду Черкаської області від 19 лютого 2024 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді