Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/308/24 Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Категорія ст.187 КК України Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2024 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Кропивницького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому, апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 березня 2024 року, якою стосовно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кременчук Полтавської області, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого, без визначеного місця реєстрації, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-12 червня 2001 року Крюківським районним судом м. Кременчук Полтавської області за ч.1 ст. 229-16, ч.2 ст. 140, ч.2 ст.141 КК України, із застосуванням ст.42 КК України до остаточного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. 30 січня 2004 року перегляд вироку Ленінським районним судом м. Полтава, зміна покарання на 1 рік адміністративного нагляду. 31 квітня 2004 року звільнений по відбуттю строку покарання;

-19 січня 2007 року Крюківським районним судом м. Кременчук Полтавської області за ч.2 ст.309, ч.1 ст.263 КК України, із застосуванням ст.70 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки.25.01.2008 року перегляд вироку Крюківським районним судом м. Кременчук Полтавської області покарання змінене на 3 роки позбавлення волі. 25.01.2011 року ОСОБА_7 звільнений по відбуттю строку покарання;

-16 листопада 2011 року Крюківським районним судом м. Кременчук Полтавської області за ч. 2 ст.309 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбуття призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки;

-03 грудня 2013 року Крюківським районним судом м. Кременчук Полтавської області за ч.2 ст.185 КК України до покарання у вигляді арешту строком на 6 місяців;

-04 грудня 2018 року Крюківським районним судом м. Кременчук Полтавської області за ч.1 ст. 185 КК України до покарання у вигляді позбавлення волі на 1 рік. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбуття призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік,

Обвинуваченого за ч.4 ст.187 КК України, продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто по 17 травня 2024 року(включно), без визначення розміру застави.

Також, цією ухвалою обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто по по 17 травня 2024 року(включно), без визначення розміру застави, однак судове рішення відносно нього жодними учасниками не оскаржується.

В С Т А Н О В И Л А:

В провадженні Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області перебуває кримінальне провадження №0000410 по обвинуваченню ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про доцільність продовження запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , своє клопотання мотивує тим, що існують ризики, а саме обвинувачені можуть переховуватися від органів досудового розслідування та суду, впливати на свідків та продовжити злочинну діяльність. Підстав для зміни запобіжного заходу для застосування більш-м`якого запобіжного заходу не має, оскільки інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки обвинувачених, так як існують ризики переховуватися від органів досудового розслідування та суду, впливати на свідків та продовжити злочинну діяльність, так як обвинувачені схильні до вчинення злочинів.

Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 березня 2024 року обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.

Своє рішення суддя мотивував тим, що існують ризики ухилення від суду, впливу на свідків та продовження злочинної діяльності. Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків передбачених ст. 177 КПК України, для застосування стосовно нього більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою в судовому засіданні не встановлено.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого

ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою її підзахисному обрати запобіжний захід у вигляді домашнього арешту в нічний час доби.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що ОСОБА_7 має постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Також ОСОБА_9 , яка є матір`ю ОСОБА_7 , подала до суду заяву про згоду на те, що її син ОСОБА_7 у випадку ухвалення рішення прор зміну запобіжного заходу, без знаходитися під час домашнього арешту у належному їй на праві власності будинку.

Більш того ризики зазначені прокурором у клопотанні є недоведеними.

У суду не має підстав вважати, що ОСОБА_7 буде намагатися знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення, оскільки всі докази вже зібрані стороною обвинувачення та направлені до суду.

Також ОСОБА_7 не збирається вчиняти нові кримінальні правопорушення, доказів цього не має.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали клопотання і перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до частини п`ятої цієї статті слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону слідчим суддею належно дотримані.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів, в провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебувають матеріали кримінального провадження № 0000410 за обвинуваченням ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України.

Так, 09.05.2023 близько 22 години 00 хвилин, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на автомобілі ВАЗ 2106, реєстраційний номер НОМЕР_1 , червоного кольору, прибули до АДРЕСА_2 .

Маючи на меті корисливий мотив, перебуваючи поблизу домоволодіння АДРЕСА_3 у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на здійснення нападу з метою заволодіння будь-яким цінним майном, що перебувало у вищевказаному домоволодінні АДРЕСА_3 .

ОСОБА_7 , будучи обізнаним, що у будинку мешкають люди похилого віку та не зможуть у зв`язку з цим чинити активний опір, запропонував ОСОБА_8 , здійснити напад з метою заволодіння будь-яким цінним майном мешканців будинку. На пропозицію ОСОБА_7 , ОСОБА_8 надав свою добровільну згоду. Тим самим ОСОБА_7 вступив у попередню злочинну змову з ОСОБА_8 , спрямовану на здійснення нападу з метою заволодіння чужим майном.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_7 , одягнувши маски, які заздалегідь взяв із собою, маючи на меті у подальшому не бути впізнаними після вчинення злочину задля полегшення вчинення злочину, підійшли до вищевказаного домоволодіння, де через хвіртку незаконно проникли на його територію, яка є сховищем, та на праві приватної власності належить ОСОБА_10 , у якому проживає остання зі своїм чоловіком ОСОБА_11 та братом ОСОБА_12 .

Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_7 підійшли до вхідних дверей житлового будинку розташованого на території вищевказаного домоволодіння, почали гучно стукати у двері, представившись працівниками поліції.

В цей час ОСОБА_12 відчинив двері, після чого ОСОБА_7 штовхнув його, від чого останній втратив рівновагу та впав на підлогу. Після цього, ОСОБА_7 став вимагати від ОСОБА_12 інформацію про місце перебування цінних речей та зброї, якими хотів заволодіти, наніс потерпілому не менше 10 ударів ногами по тілу, внаслідок чого ОСОБА_12 втратив свідомість.

Продовжуючи свої злочинні дії, перебуваючи у приміщенні будинку, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , не отримавши відповіді про місце знаходження цінного майна від ОСОБА_12 , перейшли до іншої кімнати будинку, де в цей час перебував ОСОБА_11 . Останній почав чинити опір, у відповідь на що ОСОБА_8 наніс сильний удар ногою в голову ОСОБА_11 , що спричинило втрату свідомості останнього.

Скориставшись тим, що після спричинених тілесних ушкоджень ОСОБА_11 та ОСОБА_12 перебувають у безпорадному стані, у присутності ОСОБА_10 , яка через хворобу та похилий вік перебувала у лежачому стані в ліжку однієї з кімнат будинку, почали обшукувати житловий будинок.

Знаходячись у житловій кімнаті, якою користується ОСОБА_12 , ОСОБА_8 та ОСОБА_7 виявили гаманець з грошовими коштами у розмірі 4100 гривень та мобільний телефон марки "REDMI 10 CARBON GRAY 4 GB" ІМЕІ № НОМЕР_2 ; ІМЕІ № НОМЕР_3 із сім-карткою мобільного оператора "Київстар" № НОМЕР_4 , у силіконовому прозорому чохлі, вартістю близько 6000 гривень, що належить ОСОБА_12 , якими незаконно заволоділи.

Реалізуючи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 вийшли з приміщення житлового будинку та підійшли до літньої кухні, після чого скориставшись незачиненими дверима, проникли до її приміщення, яке також є сховищем, де виявили та заволоділи майном, що належить ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

В подальшому, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_7 , утримуючи незаконно здобуте майно при собі, з місця вчинення злочину зникли, розпорядились ним на свій власний розсуд, чим спричинили ОСОБА_12 матеріальну шкоду на загальну суму 10100 гривень 00 копійок, а ОСОБА_10 та ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 2068 гривень 00 копійок.

На думку колегії суддів, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку про наявність обґрунтованого обвинувачення ОСОБА_7 , оскільки такий висновок підтверджується доданими до клопотання доказами, які можуть переконати об`єктивного спостерігача, що ОСОБА_7 міг вчинити кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.187 КК України.

Такий висновок також повною мірою узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), відповідно до якої термін «обґрунтована підозра», зокрема викладеного у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 року, означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача у тому, що особа про яку йдеться мова, могла вчинити правопорушення.

При цьому, колегія суддів не може не зазначити, що практика ЄСПЛ не вимагає, щоб на момент обрання запобіжного заходу у органу досудового розслідування або суду були чіткі докази винуватості особи, яку повідомлено про підозру.

Оскільки на даному етапі кримінального провадження не допускається вирішення тих питань, які повинен вирішувати суд під час розгляду по суті, а саме питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, то слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів лише визначив, що причетність ОСОБА_7 до вчинення злочину, підозра у якому йому повідомлена, є вірогідною та достатньою для застосування щодо нього обмежувального заходу, з чим погоджується і колегія суддів.

Обґрунтованість обвинувачення в скоєнні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.4 ст. 187 КК України, що підтверджується зібраними на даний час досудовим слідством доказами.

Перевіряючи доводи клопотання слідчого на предмет наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає, що суддя дійшов правильного висновку про їх наявність, з огляду на конкретні обставини кримінального провадження.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

На підставі вище викладеного, а також враховуючи дані про особу обвинуваченого, в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про доведеність слідчим та прокурором у клопотанні ризиків, передбачених 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки достатні стримуючі фактори, які б свідчили про протилежне в матеріалах справи відсутні. Отже, відсутні підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи будуть адекватними заходами у даному кримінальному провадженні, тому колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо необхідності задовольнити клопотання, оскільки прокурор в повному обсязі довів суду обставини, які виправдовують продовження обмеження права ОСОБА_7 на свободу.

Доводи про необґрунтованість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 колегією суддів не можу бути враховані.

Тяжкість злочину у якому підозрюється ОСОБА_7 в сукупності з мірою покарання, яка йому загрожує у разі визнання його винуватим, свідчать про наявність високого ступеню ризиків переховування його від суду.

Ризик переховування ОСОБА_7 від суду продовжує існувати та обумовлений тяжкістю ймовірного покарання та суворістю можливого вироку.

Так санкція ч.4 ст. 187 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна.

Також, органом досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, однак на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив. Також з обвинувального акту вбачається, що у ОСОБА_7 відстуні обставини, які пом`якшують покарання та наявна обставина, яка обтяжує покарання вчинення злочину проти особи похилого віку.

Наведені обставини вже самі по собі можуть бути підставою та мотивом для обвинуваченого ОСОБА_7 переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

Крім того, на території України триває військова агресія з боку російської федерації, що часто створює невизначеність на кордонах України та позбавляє насамперед прикордонну службу України можливості здійснювати належний контроль за всією ділянкою державного кордону, отже, і пропуск громадян через кордон із дотриманням відповідних порядку та правил. Зазначена обставина не виключає можливості у підозрюваного здійснити спробу перетину межі військового зіткнення та залишитися на окупованій території України, що фактично виключить можливість його розшуку та притягнення до кримінальної відповідальності або взагалі надасть йому можливість залишити окуповану територію України та виїхати до російської федерації.

Викладене вище свідчить, що ОСОБА_7 , усвідомлюючи тяжкість та невідворотність покарання за вчинення злочину, може планувати втечу з метою уникнення кримінальної відповідальності та переховування від суду.

При встановленні наявності ризику впливу на свідків слід враховувати встановлену Кримінальним процесуальним кодексом України процедуру отримання показань від осіб, які є потерпілими та свідками, у кримінальному провадженні, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23, ст. 224, ч. 4 ст. 95 КПК України.

Згідно зі статтями 7, 23 КПК України однією із загальних засад кримінального провадження є безпосередність дослідження показань, речей і документів. Можливість настання для кримінального провадження негативних наслідків через вплив на свідків зберігається до моменту усного отримання судом їх показань під час судового розгляду і не може бути усунута шляхом їх допиту під час досудового розслідування.

КПК України передбачена процедура отримання показань від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні. На стадії досудового розслідування свідчення отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду, на стадії судового розгляду, усно, шляхом допиту особи в судовому засіданні. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише свідченнями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отримав у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто від допитаних слідчим суддею на стадії досудового розслідування.

З огляду на зазначені положення закону, ризик впливу на свідків, існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

При цьому, колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 знає свідків у тому числі іншого обвинуваченого, тому є вагомі підстави вважати, що у разі застосування до нього альтернативного по відношенню до тримання під вартою запобіжного заходу, не пов`язаного з виключними запобіжниками у комунікації та його переміщеннях, останній зможе здійснити незаконний вплив на них з метою зміни наданих ним показань для уникнення від кримінальної відповідальності за скоєний злочин чим буде перешкоджати кримінальному провадженню.

Тобто на думку колегії суддів у результаті обізнаності ОСОБА_7 про осіб, які давали свідчення у кримінальному провадженні, він може шляхом підкупу, погроз або іншим чином впливати на свідків у тому числі іншого обвинуваченого, з метою примушування їх до зміни раніше наданих показань, та таким же чином впливати на свідків та іншого обвинуваченого, які не давали показання, що в подальшому виключить їх можливість давати правдиві, послідовні показання під час досудового розслідування.

За цих обставин ризик впливу на свідків є не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду, до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від свідків та дослідження їх судом.

Також колегія суддів бере до уваги наявність ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки ОСОБА_7 , не працює, отже, офіційного та постійного джерела доходу не має.

А тому, на думку колегії суддів у разі обрання ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, з метою отримання доходів злочинним шляхом може вчинити повторні злочини, як проти власності та і проти життя і здоров`я громадян.

Окрім цього, особисте зобов`язання не може бути застосоване до обвинуваченого

ОСОБА_7 оскільки даний запобіжний захід є найбільш м`яким, а кримінальне правопорушення, яке інкримінується останньому є особливо тяжким.

Особиста порука, яка полягає у наданні особам, яких суд вважає такими, що заслуговують на довіру, письмового зобов`язання про те, що вони поручаються за виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків і зобов`язуються за необхідністю доставити його до органу досудового розслідування чи суду на першу про те вимогу, так в ході розслідування даного провадження таких осіб не встановлено.

Що стосується тверджень захисника та обвинуваченого про те, що до ОСОБА_7 можливо застосувати запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою,то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок судді про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1, 3 та 5 ч. 1 ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про застосування щодо підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Обирати запобіжний захід відносно підозрюваного домашній арешт недоцільно, оскільки останній проживає поза межами території кіровоградської області та перебуваючи під домашнім арештом зможе покинути територію України та в цілому вказаний захід не зможе гарантовано запобігти ризикам, зазначеним вище, для досягнення завдання кримінального провадження забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

В той же час, колегія суддів не може погодитися з доводами захисника про необхідність застосування більш м`якого запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту у нічний час доби з підстав наявності місця проживання, оскільки ОСОБА_7 раніше неоднарозово притягувався до кримінальної відповідальності та наявність місце проживання жодним чином не вплинуло на його поведінку з метою виправлення.

А тому, доводи про наявність місця проживання не може бути самостійною підставою для застосування до підозрюваного запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, оскільки жодним чином не зменшують наявність ризиків встановлених органом досудового розслідування.

Отже,по справі наявні реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи підозрюваного. При цьому, прошу суд оцінити суворість можливого покарання ОСОБА_7 , та особу підозрюваного і визнати за реальну небезпеку можливість його ухилення від правосуддя у разі застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

Вищезазначені обставини є виправданими та необхідними елементами (ризиками), що визначають та виправдовують потребу в триманні підозрюваного під вартою.

З цих же підстав колегія суддів залишає без задоволення доводи апеляції про недоведеність ризиків.

Враховуючи наведене, беручи до уваги обставини вчинення кримінального правопорушення, а також те, що інший більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою - не забезпечить належне виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи захисту про необхідність обрання підозрюваним запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою.

Таким чином, підстав для задоволення апеляційної скарги не має.

Доводи апеляції щодо відсутності у даному кримінальному провадженні ризиків неналежної процесуальної поведінки підозрюваного містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими та передчасними, оскільки не досліджені всі матеріали та докази надані стороною обвинуваченого.

Посилання, що суд першої інстанції формально вирішив питання про продовження строку дії запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 , свого підтвердження не знаходять, адже, як убачається безпосередньо із ухвали суду, судом мотивоване постановлене рішення, як і зазначено про ризики, передбачені ст. 177 КПК України, що їх вважає наявними суд.

Враховуючи вищенаведене, суддя при розгляді даного клопотання повно та об`єктивно дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним інкримінованих кримінальних правопорушень, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення, у зв`язку із чим посилання сторони захисту на незаконність та необґрунтованість ухвали судді, порушення вимог Кримінального процесуального Закону при її винесенні, на переконання колегії суддів, є безпідставними.

Отже, колегія суддів вважає, що належна процесуальна поведінка обвинуваченого не може бути забезпечена застосуванням менш суворого запобіжного заходу ніж тримання під вартою.

З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційну захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 необхідно залишити без задоволення, а ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 березня 2024 року необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 183, 376, 407, 419, 422, 424 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 березня 2024 року, якою стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено строк тримання під вартою на 60 днів, тобто по 17 травня 2024 року(включно), без визначення розміру застави, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4