Справа №370/1848/16 Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/3202/2024 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

захисника - ОСОБА_7 ,

особи, щодо якої розглядалось клопотання - ОСОБА_8 ,

законних представників - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

потерпілого - ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою потеріпілого ОСОБА_11 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2024 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

До Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшло клопотання прокурора про застосування до ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , заходів виховного характеру.

Ухвалою суду першої інстанції відмовлено прокурору у задоволенні клопотання про застосування до ОСОБА_8 , ОСОБА_12 , примусових заходів виховного характеру за матеріалами кримінального провадження № 0001002 від 27.11.2015 року.Кримінальне провадження № 0001002 від 27.11.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, закрито.

Мотивуючи таке рішення, суддя зазначив, що на день розгляду даного клопотання ОСОБА_8 та ОСОБА_12 досягли повноліття, що виключає можливість застосування до них примусових заходів виховного характеру, тому клопотання прокурора про застосування заходів виховного характеру не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з ухвалою суду потерпілий подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Мотивуючи свої вимоги, зазначає, що він заперечував проти закриття кримінального провадження з огляду на те, що протягом семирічного розгляду справи суд так і не вирішив питання розміру матеріальних збитків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення потерпілого, який підтримав апеляційну скаргу, думку прокурора, захисника, законних представників, які заперечили проти апеляційних вимог, дослідивши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначених вимог закону судом першої інстанції дотримано в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги потерпілого про необхідність скасування ухвали суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Так, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_8 та ОСОБА_12 будучи неповнолітніми вчинили суспільно-небезпечне діяння, що має ознаки ч.1 ст. 185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка). Однак, станом на день розгляду клопотання ОСОБА_8 та ОСОБА_12 досягли повноліття, у зв'язку з чим клопотання про застосування до останніх примусових заходів виховного характеру не підлягає задоволенню у зв`язку із досягненням останніми на час постановлення ухвали повноліття, з чим і погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Вимогами ч. 2 ст.97 КК України визначено, що примусові заходи виховного характеру, передбачені частиною другою ст.105 цього Кодексу, суд застосовує до особи, яка до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу.

Зі змісту ст. 105 КК України слідує, що примусові заходи виховного характеру, перелік яких визначений частиною другою цієї статті, можуть бути застосовані лише до неповнолітнього.

Згідно вимог ст.498 КПК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до ч. 2 ст. 500КПК України судовий розгляд завершується постановленням ухвали про застосування примусових заходів виховного характеру або про відмову в їх застосуванні.

Виходячи зі змісту статей 97, 105 КК України, статей 498, 501 КПК України, примусовий захід виховного характеру є специфічним заходом, який застосовується лише до неповнолітнього. Тобто примусові заходи виховного характеру, передбачені законом України про кримінальну відповідальність, застосовуються не лише за умови вчинення особою, яка після досягнення 11-річного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, а і якщо під час постановлення ухвали щодо застосування таких заходів, особа перебувала у неповнолітньому віці.

Однак, згідно матеріалів кримінального провадження на момент розгляду клопотання судом ОСОБА_8 та ОСОБА_12 досягли повноліття, що в свою чергу виключає можливість застосування до них примусових заходів виховного характеру.

Тому суд першої інстанції, вирішуючи питання про відмову в задоволенні клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру, дотримався в повній мірі вимог законодавства як процесуального так і матеріального, на думку колегії судів, прийняв законне та справедливе рішення, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 500 КПК України.

Доводів апеляційної скарги потерпілого щодо вирішення цивільного позову, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч.1 ст.129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Враховуючи те, що оскаржуваною ухвалою відмовлено в застосуванні до ОСОБА_8 та ОСОБА_12 примусових заходів виховного характеру та закрито кримінальне провадження щодо них, колегія суддів вважає обгрнутованим рішення місцевого суду про залишення цивільного позову без розгляду.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що з огляду на приписи ч. 7 ст. 128 КПК України, потерпілий не позбавлений можливості звернутися з цивільним позовом в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, колегія суддів приходить до переконання про необгрунтованість вимог та доводів поданої апеляційної скарги, а тому залишає її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції, як законну, обгрунтовану та вмотивовану - без змін.

Керуючись ст.ст. ст. ст. 376, 404, 405, 407, 409, 412, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу потерпілого залишити без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2024 року щодо ОСОБА_8 та ОСОБА_12 - без змін.

Головуючий:

Судді: