ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2024 року

м. Київ

Справа № 332/2930/22

Провадження № 51-956км24

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 серпня 2022 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 листопада 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000466 за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він 05 червня 2022 року о 21:00 год., перебуваючи в під`їзді багатоповерхового житлового будинку АДРЕСА_2 в коридорі загального користування на четвертому поверсі, будучи офіцером запасу Збройних сил України, після того, як дізнався від діловода відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 солдата ОСОБА_7 , що йому необхідно отримати повістку про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 , вступив в конфлікт з діловодом відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 старшим солдатом ОСОБА_8 , який в цей момент виконував свої функціональні обов`язки зі здійснення оповіщення шляхом вручення повісток військовозобов`язаним, резервістам та призовникам з метою їх виклику для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних (резервістів), в ході якого, проявляючи неповагу до військовослужбовців Збройних сил України, став висловлюватись в нецензурній формі в бік ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , ображаючи останніх та умисно провокуючи конфліктну ситуацію, тим самим підривав авторитет Збройних сил України. Крім того, своїми злочинними діями, які виражалися в голосній нецензурній лайці, ОСОБА_6 порушував громадський порядок, а саме порушував спокій інших мешканців багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 .

Побачивши протиправні дії ОСОБА_6 відносно мешканців вищевказаного будинку, військовослужбовці ОСОБА_8 та ОСОБА_7 почали робити зауваження ОСОБА_6 , вимагаючи від нього припинення порушення громадського порядку, тим самим почали виконувати правоохоронну діяльність, але останній, неодноразово ігноруючи законні вимоги військовослужбовців ЗСУ припинити свої протиправні дії, діючи умисно, почав чинити їм опір під час виконання службових обов`язків, що виразився спочатку у відштовхуванні від себе ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , приставлянні предмету, схожого на ніж, який він мав при собі, до шиї ОСОБА_8 та висловлюванні погрози виколоти око останньому, а потім не менш ніж трьома ударами кулаком правої руки в область лівого плеча та правого ліктьового суглобу ОСОБА_8 , спричинивши ОСОБА_8 легкі тілесні ушкодження.

Вказані дії обвинуваченого ОСОБА_6 прокурором були кваліфіковані за ч.2 ст.342 КК України як опір військовослужбовцеві під час виконання цією особою покладених на нього обов`язків щодо охорони громадського порядку.

Вироком Заводський районний суд м. Запоріжжя від 24 серпня 2023 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.342 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення ним цього кримінального правопорушення.

Свої висновки суд мотивував тим, що стороною обвинувачення не було доведено те, що солдат ОСОБА_7 та старший солдат ОСОБА_8 , які обіймають посади діловодів відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 , 05.06.2022 на території Заводського району м. Запоріжжя виконували обов`язки щодо охорони громадського порядку, що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України.

Окрім того, судом зазначено, що не надано жодних доказів того, що ОСОБА_6 до зустрічі з солдатом ОСОБА_7 та старшим солдатом ОСОБА_8 порушував громадський порядок будь-якими протиправними діями, що стало б законною підставою для представників ІНФОРМАЦІЯ_3 вживати заходів з охорони громадського порядку стосовно ОСОБА_6 , виходячи з положень ст. ст. 20, 21, 56, 128 Закону України «Про статут внутрішньої служби Збройних Сил України».

При цьому суд констатував, що мав місце конфлікт між ОСОБА_6 та представниками ІНФОРМАЦІЯ_3 під час виконання останніми своїх функціональних обов`язків зі здійснення оповіщення шляхом вручення повісток військовозобов`язаним, резервістам та призовникам з метою їх виклику для оформлення військово-облікових документів, приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних (резервістів).

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 16 листопада 2023 року вирок місцевого суду залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Вказує, що апеляційний судом було безпідставно відмовлено у порядку положень ст. 404 КПК України у повторному досліджені письмових доказів, а також у допиті свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 .

Посилається на те, що у вироку не надано належної оцінки та не усунуто розбіжності та протиріччя між показаннями свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , що також залишено поза увагою судом апеляційної інстанції.

Вказує, що судом помилково було зазначено, що об`єктом посягання за ч. 2 ст. 342 КК України є суспільні відносини, які забезпечують нормальну законну діяльність органів державної влади і об`єднань громадян, особисту недоторканність та здоров`я їх представників, що не дало можливості кваліфікувати дії обвинуваченого за ст.125 КК України.

Стверджує, що судом першої інстанції належним чином не перевірено обставини, за яких спричинено тілесні ушкодження потерпілому.

Також судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що відповідно до положень ч. 3 ст. 337 КПК України з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Зміна кваліфікації допускається лише в бік покращення становища обвинуваченого, зокрема шляхом застосування кримінального закону про менш тяжкий злочин. Однак у цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції не забезпечив належного захисту прав потерпілого ОСОБА_8 та не перевірив, чи наявні у діях ОСОБА_6 ознаки іншого кримінального правопорушення, що також вказує на порушення вказаного вище принципу «права на справедливий суд».

Вважає, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок про те, що потерпілий ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_7 взагалі не мали відношення до охорони громадського порядку. Судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що будь-яка особа може припиняти незаконні дії, у тому числі дії, пов`язані з порушенням громадського порядку.

Той факт, що ОСОБА_6 порушував громадський порядок, а саме голосно нецензурно висловлювався та погрожував заподіянням тілесних ушкоджень потерпілому та свідку поруч з під`їздом та у під`їзді будинку, який є громадським місцем, було встановлено місцевим судом та зазначено в його вироку.

Вказаний висновок судів обох інстанцій про відсутність можливості у працівників РТЦК та СП ОСОБА_8 та ОСОБА_7 протидіяти порушенню громадського порядку протирічить основним принципам кримінального права та кримінального процесу (ст. 207 КПК України).

Разом з цим у порушення приписів ст.419 КПК України апеляційним судом не надано відповіді на всі доводи апеляційної скарги прокурора й без повного дослідження всіх обставин кримінального провадження, надання належної оцінки усім наявним у матеріалах кримінального провадження доказам як кожному окремо, так і в їх сукупності, зроблено неправильний висновок про недоведеність винуватості ОСОБА_6 .

Позиції учасників судового провадження

Прокурор частково підтримала касаційну скаргу й просила скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.

Мотиви Суду

Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

За частиною першою цієї статті суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК України. У певних випадках дослідження доказів апеляційним судом може бути визнано додатковою гарантією забезпечення права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Виходячи із завдань та загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК України, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до положень статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Ухвала апеляційного суду є рішенням суду вищого рівня стосовно законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати вимогам статей 370, 419 КПК України.

Відповідно до вимог ст. 419 КПК України в мотивувальній частині ухвали, зокрема, зазначається короткий зміст вимог апеляційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою. Усі доводи, що містяться в апеляційних скаргах, мають бути проаналізовані з урахуванням наявних у справі доказів з тим, щоб жоден з них не залишився нерозглянутим.

Однак, суд апеляційної інстанції не дотримався указаних вимог закону та дійшов передчасного висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість виправдувального вироку суду першої інстанції.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, виправдовуючи ОСОБА_6 ,. суд свої висновки мотивував тим, що стороною обвинувачення не доведено, що солдат ОСОБА_7 та старший солдат ОСОБА_8 , які обіймають посади діловодів відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_2 , 05.06.2022 на території Заводського району м. Запоріжжя виконували обов`язки щодо охорони громадського порядку, що є обов`язковою ознакою об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 342 КК України.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій зазначав, що суд першої інстанції вибірково відобразив показання конкретних свідків, не врахував показання потерпілого щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.

Крім цього, прокурор зазначав, що факт спричинення ОСОБА_6 потерпілому ОСОБА_8 легких тілесних ушкоджень не оспорювався, однак суд не розглянув можливості зміни юридичної кваліфікації кримінального правопорушення в межах своїх повноважень відповідно до положень ст. 337 КПК України. У зв`язку з цим прокурор в своїй апеляційній скарзі просив повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження.

Однак, апеляційний суд не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині, їх не проаналізував з урахуванням наявних у справі доказів.

Зокрема, апеляційний суд не врахував, що завданням суду першої інстанції є оцінка доказів, зібраних слідчим і викладених слідчим чи прокурором в обвинувальному акті, на підставі якої суд вирішує питання про те, чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону про кримінальну відповідальність він передбачений, та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення (пункти 1-3 ч. 1 ст. 368 КПК України).

Суд оцінює висунуте обвинувачення з позиції підтвердження (не підтвердження) доказами обставин, які за змістом ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, і за встановленими фактичними обставинами суд застосовує закон про кримінальну відповідальність, чим підтверджує або спростовує припущення (твердження) слідчого (прокурора), викладене в обвинувальному акті щодо юридичної оцінки кримінального правопорушення.

Зміна кримінально-правової кваліфікації судом може виражатись у зміні юридичної оцінки встановлених фактичних обставин, тобто у зміні формули кваліфікації і формулювання обвинувачення.

КПК не визначає окремих підстав зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення місцевим судом. Очевидно, ними можуть бути лише загальні підстави зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, які обумовлені положеннями ч. 1 ст. 2 КК України, і за наявності таких підстав суд зобов`язаний змінити правову кваліфікацію кримінального правопорушення в аспекті застосування положень ч. 3 ст. 337 КПК України.

Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду від 17 жовтня 2022 року (справа № 686/13801/16-к; провадження № 51-4160кмо20).

Однак апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 КПК України належним чином доводів касаційної скарги прокурора в цій частині не перевірив, лише формально вказавши на різні об`єкти посягання для кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 342 та ст. 125 КК України.

Крім цього, за змістом апеляційної скарги прокурора вбачається, що він вказував на невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження і просив в апеляційній скарзі повторно дослідити окремі докази.

Однак, апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, не встановивши передбачених законом підстав для цього.

Частиною ч. 3 ст. 404 КПК України встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

За висновками об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду про застосування норми права, передбаченої ч. 3 ст. 404 КПК України (постанова від 03 квітня 2023 року (справа № 537/984/20, провадження № 51-1747кмо22), під час апеляційного розгляду за апеляційною скаргою прокурора, потерпілого чи його представника з вимогою щодо постановлення нового вироку, за наявності доводів про невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та/або неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, суд апеляційної інстанції має право повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, безвідносно до того чи заявлено клопотання про повторне дослідження доказів.

Враховуючи, що в апеляційній скарзі прокурор аргументовано порушував питання про невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та можливе неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, перевірити це апеляційний суд міг шляхом повторного дослідження доказів у кримінальному провадженні.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК України), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, з урахуванням приписів ст. 404 КПК України.

З огляду на викладене колегія суддів вбачає, що порушення вимог кримінального процесуального закону, допущені судом апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження, є істотними, оскільки могли перешкодити апеляційному суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, що могло призвести до передчасного висновку про обґрунтованість позиції місцевого суду щодо необхідності виправдання особи без надання оцінки аспектам, передбаченим положеннями ч. 3 ст. 337 КПК України.

За таких обставин касаційну скаргу прокурора потрібно задовольнити частково, оскаржувану ухвалу апеляційного суду - скасувати на підставі п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційній скарзі, надати на всі доводи відповіді й ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення, яке відповідатиме положенням статей 370, 419 КПК України.

Керуючись положеннями ст. ст. 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 16 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3