ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/236/24 Справа № 187/149/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м.Кривий Ріг

25 червня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участю

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

представника потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривий Ріг в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження № 0000178 за ч. 1 ст. 286 КК України відносно ОСОБА_8 , за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 , його захисника ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_9 та представника потерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 , на вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2021 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Вироком Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2021 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Хутірське Петриківського району, українця, раніше не судимого, освіта середня спеціальна, пенсіонера, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік; цивільний позов ОСОБА_10 до ОСОБА_8 про стягнення збитків у наслідок ДТП задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 21 832 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди і 10 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, а всього 31 832 грн. на користь ОСОБА_10 ; в іншій частині цивільного позову ОСОБА_10 відмовлено.

Відповідно до вироку суду, 20 березня 2019 року водій ОСОБА_8 близько 10-40 год., керуючи технічно справним автомобілем «ВАЗ 21070», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 належить ОСОБА_11 , з причепом «ИВ» реєстраційний номер НОМЕР_3 , який згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 належить ОСОБА_8 , на якому знаходився вантаж, що виступав вправо на 1 м, рухався по правій смузі автомобільної дороги по проспекту Калнишевського смт. Петриківка Дніпропетровської області, у напрямку перехрестя доріг проспекту Калнишевського та вулиці Європейської.

В цей же час, в попутному з автомобілем ВАЗ 21070 напрямку, по правому узбіччю, по АДРЕСА_2 на велосипеді марки «Україна» рухалась ОСОБА_10 .

Водій ОСОБА_12 , здійснюючи рух, грубо порушуючи вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, проявляючи злочинну самовпевненість, але легковажно розраховуючи на відвернення наслідків, не змінив швидкості та не врахував дорожню обстановку наближаючись до велосипедиста, чим не виконав покладені на нього обов`язки, як на водія транспортного засобу, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя та здоров`я громадян, не маючи жодних перешкод технічного і фізичного характеру для безпечного забезпечення руху, як наслідок допустив контактування вантажу, який знаходився в причепі керованого ним автомобіля та мав габарити ширші на 1 м від автомобільного причепу та частково займав простір правого узбіччя з велосипедистом ОСОБА_10 , яка впала на асфальтоване покриття дороги.

Своїми діями водій ОСОБА_12 грубо порушив вимоги п. 12.3 Правил дорожнього руху України, а саме: «у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», що підтверджується висновком експерта авто технічної експертизи № 19/104-9/2/188 від 28.01.2020 року.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди велосипедист ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження у вигляді внутрішнього суглобового компресійного багато уламкового перелому правої велико - гомілкової кістки. Дане ушкодження виникло від дії тупого твердого предмету (предметів) або при ударі об такий (такі) і могло утворитися в умовах дорожньо-транспортної події і відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень, що зумовлює тривалий розлад здоров`я, строком понад три тижні (більш як 21 день), що підтверджується висновком судово-медичного експерта № 234-Е від 19.12.2019 року.

На вказаний вирок суду захисником ОСОБА_6 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 було подано апеляційну скаргу, в якій він просить вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2021 рокускасувати та ухвалити новий вирок, яким обвинуваченого ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України виправдати. Вважає, що в матеріалах справи відсутні докази, що саме ОСОБА_8 здійснив зіткнення з потерпілою ОСОБА_10 , оскільки в матеріалах справи відсутній відеозапис або покази свідка на підтвердження цього. Зазначає, що свідок ОСОБА_13 не бачив і не знає номерного знаку автомобіля, який здійснив зіткнення, потерпіла також не бачила ні номерів автомобіля, ні кольору, а обвинувачений ОСОБА_8 в суді пояснив, що взагалі проїжджав повз місця ДТП пізніше на годину, ніж час ДТП.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2021 рокускасувати та закрити кримінальне провадження відносно нього. Зазначає, що свідок ОСОБА_13 в суді пояснив, що ДТП сталося об 11 годині, а потерпіла ОСОБА_10 о 10 годині, в той час коли, згідно обвинувачення ДТП сталося о 10 годині 40 хвилин. Вказує, що ні потерпіла, не свідок не вказують на те, що саме його автомобілем з причепом скоєне ДТП, не вказують який саме вантаж знаходився в причепі, не вказують, що саме вантаж виступав за габарити ширше ніж на 1 метр, а також не вказують на колір автомобіля та причепу. Вважає, що протоколи слідчих експериментів за участю потерпілої та свідка мають розбіжності в показах, а також вони не узгоджуються з протоколом огляду місця події, а саме місця контакту вантажу з велосипедом.

В доповненнях до своєї апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_8 просить вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2021 рокускасувати, постановити новий вирок, яким його визнати невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК Українита виправдати його на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку із недоведеністю скоєння ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України; відмовити у повному обсязі ОСОБА_10 у задоволенні цивільного позову до нього про стягнення матеріальної та моральної шкоди; процесуальні витрати віднести на рахунок держави. На думку обвинуваченого, оскільки протокол огляду місця ДТП від 20.03.2019 року не містить даних про те, яким транспортним засобом та/або причепом до нього заподіяно ушкоджень потерпілій, хто був за кермом такого транспортного засобу, локалізацій пошкоджень на цьому транспортному засобі, він не може бути доказом саме його, ОСОБА_8 , причетності до даної ДТП. Вказує, що у витягу з ЄРДР від 19.04.2019 року зазначено іншу потерпілу, а саме ОСОБА_14 , а заяву про скоєння кримінального правопорушення подала ОСОБА_10 .

В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , не оспорюючи висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 , правильність кваліфікації його дій, вважає, що вирок є незаконним та таким, що підлягає зміні в частині призначеного покарання, просить вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2021 року змінити в частині призначеного покарання та вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 286 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, а в іншій частині вирок суду І інстанції залишити без змін. Вважає, що суд І інстанції застосував кримінальний закон, що не має зворотної сили у часі, чим посилив ступінь кримінальної відповідальності ОСОБА_8 за вчинене ним кримінальне правопорушення та порушив вимоги ст. 5 КК України

В апеляційній скарзі представникпотерпілої ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 , правильність кваліфікації його дій, вважає, що вирок є незаконним та таким, що підлягає зміні в частині вирішення цивільного позову, просить вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2021 року змінити в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_8 , а саме збільшити суму моральної шкоди з 10 000 грн. до 30 000 грн. Вважає, що суд І інстанції в достатній мірі не врахував, що потерпіла ОСОБА_10 тривалий час була прикута до ліжка, потребувала стороннього догляду, у зв`язку з чим вона відчувала не тільки фізичний біль, але й безпорадний стан. Вказує, що потерпіла й досі в своєму тілі має металеві конструкції, грошей на операцію задля їх видалення вона не має. Зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 під час всього досудового розслідування та судового розгляду жодного разу не приніс вибачення потерпілій ОСОБА_10 , не запропонував ніякої допомоги, більш того принижував її. Звертає увагу, що потерпіла ОСОБА_10 є жінкою похилого віку. Вважає, що провина ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, доведена в повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 та на апеляційну скаргу його захисника ОСОБА_6 , представникпотерпілої ОСОБА_10 - адвокат ОСОБА_7 зазначає, що їх апеляційні є необґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню. Просить в задоволенні апеляційної скарги з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 та апеляційної скарги його захисника ОСОБА_6 відмовити, задовольнити її апеляційну скаргу та прокурора. Вважає, що судом не допущено ніяких порушень вимог КПК України, які б тягнули за собою скасування вироку, дана оцінка всім доказам, перевірені всі доводи обвинуваченого, про що докладно викладено у вироку, проте, на її думку, вирок підлягає зміні в частині призначеного покарання, а також в частині вирішення цивільного позову.

Потерпіла ОСОБА_10 повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи, до Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг не з`явилась, клопотань про відкладення розгляду справи або про бажання приймати участь під час апеляційного розгляду не надходило.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_6 , які підтримали доводи своїх апеляційних скарг та наполягали на їх задоволенні, прокурора ОСОБА_5 , яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні, представникапотерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 , яка підтримала доводи своєї апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні, дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд, ухвалюючи вирок, відповідно до ст. 368 КПК України, повинен вирішити, зокрема, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто, його має бути ухвалено компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Також суд у своєму рішенні повинен навести належні, достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, вказані вимоги судом І інстанції виконанні в повному обсязі.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в судовому засіданні першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав та суду пояснив, що 20.03.2019 року в денний час він керував автомобілем ВАЗ 21070, д.н. НОМЕР_1 , синього кольору із причепом сірого кольору, в якому знаходились дві металевих тачки. Їхав по проспекту Калнишевського в с. Петриківка, але заперечує будь який удар із потерпілою, так як в нього не було перепон до руху. Проїхавши проспект, він повернув на іншу дорогу і зупинився біля базару, куди до нього під`їхали працівники поліції і повідомили, що його автомобіль із причепом збив жінку на велосипеді. Його було доставлено до Петриківського РВ, потерпілої вже не було, а велосипед стояв під деревом. Поліцейські повідомили, що причеп із його автомобіля зачепив потерпілу, яка їхала на велосипеді по дорозі, але він із цим не згодний і вважає, що потерпілу збив інший автомобіль. Однак, не заперечував, що перевозив в причепі автомобіля дві металеві тачки з металевими ручками, довжиною приблизно 40 см і допускає, що частини цих ручок приблизно до 15 см могли виглядати із причепу. Цивільний позов потерпілої не визнав, матеріальну допомогу не надавав, так як не вважає себе винуватим.

За змістом частини 1 статті 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

За змістом статті 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання та інше. Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ для суду не має наперед встановленої сили.

Що свідчить, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає наявність сукупності обставин справи, встановлених під час судового розгляду, які виключають будь-яке інше розумне пояснення події, які є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.

Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.

Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити всю сукупність фактів, установлених у суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за пред`явленим обвинуваченням.

Не зважаючи на невизнання вини ОСОБА_8 , як в суді І інстанції, так і при апеляційному розгляді, у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, на думку колегії суддів, його вина підтверджується поза розумним сумнівом належними та допустимими доказами, які досліджені судом першої інстанції, яким дана відповідна правова оцінка та обґрунтовано покладені в основу вироку.

На думку колегії суддів, суд І інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку пояснення потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_13 , які в повній мірі підтверджують провину обвинуваченого у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Так, потерпіла ОСОБА_10 в суді І інстанції пояснила, що 20.03.2019 року, близько 10:00 години вона їхала на велосипеді по проспекту Калнишевського в смт. Петриківка в районі Петриківського відділу поліції близько бордюру с правої сторони і почула удар в задню ліву частину велосипеда, від чого впала на дорогу і сильно вдарилась тілом. Коли лежала на дорозі то побачила легкову машину із причепом, яка її зачепила і не зупинившись швидко поїхала від місця удару. До неї підбігли люди і викликали поліцію. В момент удару інших автомобілів не було, автомобіль який її зачепив був із причепом, в якому знаходилось якесь майно і виглядало із нього, але що це було точно сказати не може, так як боліла поломана права нога, а автомобіль не зупиняючись швидко поїхав. Потім приїхала швидка допомога і її забрали в лікарню, лікувалась за власний рахунок, ОСОБА_8 на лікування грошей не надавав і її здоров`ям не цікавився. Заявила цивільний позов про стягнення із ОСОБА_8 за відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 26 333 грн. 11 коп. та 30 000 грн. за відшкодування моральної шкоди.

Свідок ОСОБА_13 в суді І інстанції пояснив, що 22 березня 2019 року вранці до 11:00 години він знаходився в своєму автомобілі на вулиці Калнишевського в с. Петриківка напроти Петриківського відділення поліції і чекав знайомого. Через лобове скло дивився на дорогу та побачив як по цій вулиці біля правого бордюру проїхала жінка на велосипеді, а за нею проїхав автомобіль ВАЗ із причепом, в якому знаходилась металева арматура, після чого частина цієї арматури із причепа зачепила жінку і вона впала із велосипеда на асфальт, а автомобіль не зупиняючись поїхав далі. Він викликав працівників поліції по телефону, після чого розповів їм все що бачив та надав опис автомобіля який зачепив жінку на велосипеді і працівники поліції поїхали його шукати. Приймав участь у слідчому експерименті і підтвердив вказані обставини ДТП.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу вироку покази наведеного свідка, який надав покази під присягою та, які є логічними та послідовними, узгоджуються з показами потерпілої, підстав для обмови обвинуваченого з його боку судом не встановлено, узгоджуються між собою і підтверджуються іншими дослідженими доказами, а тому ставити під сумнів їх правдивість, немає підстав.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року наголошує, що при оцінки доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумнім сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції також обґрунтовано поклав в основу вироку письмові докази, які поза розумних сумнівів підтверджують провину обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, узгоджуються між собою та з поясненнями свідка, які є послідовними та логічними.

Так, протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 20.03.2019 року оглянуто ділянки АДРЕСА_2 , де трапилась ДТП, складена схема ДТП та фототаблиця ДТП.

Колегія суддів вважає, що суд І інстанції обґрунтовано послався в своєму вироку, як на докази провини обвинуваченого ОСОБА_8 на протоколу проведення слідчого експерименту від 06.08.2019 року, свідок ОСОБА_13 показав обставини ДТП, яка сталася 20.03.2019 року в смт. Петриківка по проспекту П. Калнишевського де він знаходився, за участі автомобіля ВАЗ 21070, д/н НОМЕР_3 та жінки, яка рухалась на велосипеді «Україна». Автомобіль був із причепом, в якому знаходився вантаж і здійснив наїзд на велосипед, від якого жінка впала на землю, після чого він викликав швидку допомогу та поліцію.

Вина обвинуваченого ОСОБА_8 поза розумних сумнівів підтверджується висновком судового експерта № 11/10.1/1315 від 04.12.2019 року, відповідно до якого, в даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ 21070, д/н НОМЕР_3 ОСОБА_8 повинен був діяти відповідно до вимог ст. 12.3 ПДР, а водій велосипеда «Україна» ОСОБА_10 в даній дорожній обстановці, з технічної точку зору, повинна була діяти відповідно до вимог п.1.5 ПДР. Разом з цим, водій ОСОБА_8 мав технічну можливість не допустити даної при годи, а водій велосипеда «Україна» ОСОБА_10 при заданих на дослідження вихідних, не мала технічної можливості запобігти даній ДТП. З технічної точки зору, в даній дорожній обстановці, дії водія ОСОБА_8 не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР, що знаходиться в причинному зв`язку з даною пригодою. З технічної точки зору, в даній дорожній обстановці, в діях велосипеда ОСОБА_10 не вбачається невідповідності вимогам Правил дорожнього руху, які знаходились би в причинному зв`язку з даною пригодою.

Також, на думку колегії суддів, вина обвинуваченого ОСОБА_8 поза розумних сумнівів підтверджується висновком судового експерта № 19/104-9/2/188 від 28.01.2020 року, відповідно до якого, в даній дорожній обстановці водій автомобіля «ВАЗ 21070» ОСОБА_8 повинен був діяти відповідного вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України, а водій велосипеда ОСОБА_10 повинна була діяти відповідно до вимог п. 1.5 Правил дорожнього руху України. Технічна можливість запобігти ДТП для водія автомобіля «ВАЗ 21070» ОСОБА_8 визначалася своєчасним виконанням ним вимог п. 12.3 ПДР України та для нього не було будь - яких перешкод технічного характеру, які не дозволили б йому виконати їх. Технічна можливість запобігти ДТП не визначалась односторонніми діями водія велосипеда ОСОБА_10 . В даній дорожній обстановці дії водія автомобіля «ВАЗ 21070» ОСОБА_8 не відповідали вимогам п. 12.3. ПДР України, що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП. В даній дорожній обстановці дії водія велосипеда ОСОБА_10 не суперечили вимогам п. 1.5 ПДР України.

Відповідно до висновку судового експерта № 234-Е від 17.12.2019 року потерпілій ОСОБА_10 завдані тілесні ушкодження, у вигляді: внутрішньо суглобового компресійного багато уламкового перелому латерального мищелку правої велико - гомілкової кістки, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості. Дане ушкодження виникло від дії тупого твердого предмету або при ударі об такий і могло утворитись в умовах дорожньо-транспортної події.

Колегія суддів вважає, що суд І інстанції обґрунтовано послався в своєму вироку, як на докази провини обвинуваченого ОСОБА_8 на протокол проведення слідчого експерименту від 16.01.2020 року, відповідно до якого, потерпіла ОСОБА_10 показала обставини ДТП 20.03.2019 року в АДРЕСА_2 за її участі та автомобіля «ВАЗ-21070», з причепом в якому знаходився вантаж у вигляді садової тачки, кінцівка якої її зачепила коли вона рухалась на велосипеді.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що вищенаведені докази є належними, допустимими, достовірними, і в сукупності достатніми для визнання винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 .

Колегія суддів вважає, що суд І інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника щодо невинуватості ОСОБА_8 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, не є слушними та спростовуються поясненнями потерпілої, свідка, висновками авто-технічної експертизи № 11/10.1/1315 від 04.12.2019 року та № 19/104-9/2/188 від 28.01.2020 року, протоколами проведення слідчого експерименту від 06.08.2019 року за участю свідка ОСОБА_13 та слідчого експерименту від 16.01.2020 року за участю потерпілою ОСОБА_10 , а також висновком судово-медичної експертизи № 19/104-9/2/188 від 28.01.2020 року, які в сукупності між собою узгоджуються належними та допустимими доказами і не протирічать між собою.

Колегія суддів зазначає, що вказані доводи обвинуваченого та його захисника спростовуються послідовними показами потерпілої ОСОБА_10 , яка як на досудовому слідстві так і в судовому засіданні пояснювала, що бачила як легковий автомобіль із причепом, в якому знаходились металеві предмети, які стирчали з причепу та, якими її зачепило і вона впала із велосипеда, не зупинився та швидко поїхав з місця ДТП. Вказані обставини потерпіла пояснювала на слідчому експерименті від 16.01.2021 року і підстав недовіряти її поясненням у суду немає.

На думку колегії суддів, також немає підстав недовіряти поясненням свідка ОСОБА_13 , який надавав покази під присягою та, які є логічними та послідовними, узгоджуються з показами потерпілої та з письмовими доказами по справі, який на досудовому слідстві та в судовому засіданні І інстанції пояснив, що бачив як 20.03.2019 року на вулиці Калнишевського в с. Петриківка біля правого бордюру проїхала жінка на велосипеді, а за нею проїхав автомобіль ВАЗ із причепом, в якому знаходилась металева арматура, після чого частина цієї арматури із причепа зачепила жінку і вона впала із велосипеда на асфальт, а автомобіль не зупиняючись поїхав далі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що сам ОСОБА_8 не заперечував, що він 20.03.2019 року керував автомобілем НОМЕР_5 р.н. НОМЕР_1 з причепом, в якому знаходились дві металевих тачки з металевими ручками і особисто допускав, що частини цих ручок могли виглядати із причепу.

Доводи обвинуваченого та його захисника щодо непричетності обвинуваченого до скоєння ДТП також спростовуються висновками авто-технічних експертиз № 11/10.1/1315 від 04.12.2019 року та № 19/104-9/2/188 від 28.01.2020 року, відповідно до яких, водій автомобіля «ВАЗ 21070, д/н НОМЕР_3 , ОСОБА_8 мав технічну можливість запобігти ДТП і для нього не було яких-небудь перешкод технічного характеру, які б не дозволили б йому виконати їх, його дії не відповідали вимогам п. 12.3 ПДР, що знаходиться в причинному зв`язку з даною ДТП, в той час як дії водія велосипеда «Україна» ОСОБА_10 не суперечили вимогам п. 1.5 ПДР України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника є необґрунтованими, які спростовуються матеріалами справи та свідчать лише про бажання обвинуваченого ОСОБА_8 уникнути кримінальної відповідальності за вчинене.

Доводи апеляційної скарги захисника, що свідок ОСОБА_13 не бачив і не знає номерного знаку автомобіля, який здійснив зіткнення, потерпіла також не бачила ні номерів автомобіля, ні кольору, а обвинувачений ОСОБА_8 в суді пояснив, що взагалі проїжджав повз місця ДТП пізніше на годину, ніж час ДТП, є необґрунтованими, оскільки не спростовують провину обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні інкримінованого йому злочину, яка в повній мірі підтверджуються вищенаведеними належними доказами, потерпілий та свідок вказували приблизний час 11 годину.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 ,що ні потерпіла, не свідок не вказують на те, що саме його автомобілем з причепом скоєне ДТП, не вказують який саме вантаж знаходився в причепі, не вказують, що саме вантаж виступав за габарити ширше ніж на 1 метр, не вказують на колір автомобіля та причепу, а також щодо розбіжності їх показів в часі ДТП, не є слушними, оскільки потерпіла, впавши та отримавши тілесні ушкодження, відчувши больовий синдром, не мала можливості достеменно оцінити вищенаведені обставини ДТП, які були встановлені судом І інстанції, як потерпіла, так і свідок вказували приблизний час ДТП, а також вказані доводи обвинуваченого жодним чином не спростовують його провину у скоєному ДТП 20.03.2019 року, в результаті якого потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 ,що протоколи слідчих експериментів за участю потерпілої та свідка, нібито, мають розбіжності в показах, а також вони не узгоджуються з протоколом огляду місця події, не відповідають дійсності, колегія суддів погоджується з висновками суду І інстанції, що покази потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_13 є послідовними та логічними, як на досудовому слідстві, під час слідчих експерименті, так і в суді І інстанції.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , що, оскільки протокол огляду місця ДТП від 20.03.2019 року не містить даних про те, яким транспортним засобом та/або причепом до нього заподіяно ушкоджень потерпілій, хто був за кермом такого транспортного засобу, локалізацій пошкоджень на цьому транспортному засобі, він, нібито, не може бути доказом саме його, ОСОБА_8 , причетності до даної ДТП, є надуманими, оскільки вказані неточності були повно встановлені в суді І інстанції та підтверджені апеляційним судом, а жодним чином не спростовують його провину у скоєному ДТП 20.03.2019 року, в результаті якого потерпіла ОСОБА_10 отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , що у витягу з ЄРДР від 19.04.2019 року зазначено іншу потерпілу, а саме ОСОБА_14 , а заяву про скоєння кримінального правопорушення подала ОСОБА_10 , є лише формальністю та очевидною технічною опискою, яка була усунена під час судового розгляду де було встановлено, що потерпіла - ОСОБА_10 , оскільки в ході досудового розслідування та в суді ніхто не спростував, що потерпілою у справі є саме ОСОБА_10 .

За таких обставин, колегія суддів вважає доведеним поза розумних сумнівів, що ОСОБА_8 скоїв інкримінований йому злочин, а саме порушив правила безпеки дорожнього руху під час керування транспортним засобом, що спричинило потерпілій тілесні ушкодження середньої тяжкості, що кваліфікується за ч. 1 ст. 286 КК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги представникапотерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 щодо зміни вироку в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_8 , а саме збільшення суми моральної шкоди з 10 000 грн. до 30 000 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 2 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Колегій суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представникапотерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 , що суд І інстанції в достатній мірі не врахував, що потерпіла ОСОБА_10 тривалий час була прикута до ліжка, потребувала стороннього догляду, у зв`язку з чим вона відчувала не тільки фізичний біль та страждання, але й безпорадний стан, тобто не могла тривалий час вести звичайний спосіб життя. Потерпіла й досі в своєму тілі має металеві конструкції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять жодних відомостей, що обвинувачений ОСОБА_8 під час досудового розслідування та/або судового розгляду приніс вибачення потерпілій ОСОБА_10 чи запропонував будь - яку допомогу, більш того, як в суді І інстанції, так і під час апеляційного розгляду, обвинувачений ОСОБА_8 зазначив, що цивільний позов потерпілої не визнає, матеріальну допомогу не надавав, оскільки не вважає себе винуватим, до чого критично ставиться апеляційний суд.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 , що він є пенсіонером та особою похилого віку, колегією суддів не сприймаються, оскільки обвинувачений ОСОБА_8 та потерпіла ОСОБА_10 одного року народження та, відповідно потерпіла ОСОБА_10 також є пенсіонером та особою похилого віку, яка в силу отриманої травми, потребує додаткової допомоги сторонніх осіб.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги представникапотерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 про необхідність збільшення суми моральної шкоди але не до 30 000 грн., а до 20 000 грн.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора, що суд І інстанції застосував кримінальний закон, що не має зворотної сили у часі, чим посилив ступінь кримінальної відповідальності ОСОБА_8 за вчинене ним кримінальне правопорушення та порушив вимоги ст. 5 КК України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Як вбачається з оскаржуваного вироку суду, обвинувачений ОСОБА_8 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 286 КК України 20 березня 2019 року, відповідно й покарання повинно бути застосовано до нього в редакції закону від 11.01.2019 року, проте суд І інстанції, ухвалюючи оскаржуваний вирок та визнавши обвинуваченого ОСОБА_8 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК Українидо покарання у виді штрафу в розмірі трьох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 51 000 (п`ятдесят одна тисяча) грн. з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік, помилково застосував редакцію закону, яка діяла на момент ухвалення вироку, а не на момент вчинення злочину.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора, що суд І інстанції помилково застосував кримінальний закон, що не має зворотної сили у часі, чим посилив ступінь кримінальної відповідальності ОСОБА_8 за вчинене ним кримінальне правопорушення.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (в ред. Постанови Верховного Суду №8 від 12.06.2009 року) призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

На підставі ст.ст. 50, 65 КК України особі, що скоїла злочин, повинно бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів з урахуванням ступеня тяжкості скоєного злочину, особи винного і обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Колегія суддів враховує тяжкість злочину, конкретних обставин справи, ставлення обвинуваченого до скоєного, даних про особу обвинуваченого, який вину не визнав, не розкаявся у скоєному злочині, матеріальну чи моральну шкоду потерпілій ОСОБА_10 не відшкодував, раніше не судимий, пенсіонер, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває.

Оскільки за вимогами ст. 65 КК України покарання повинно бути необхідним та достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів, колегія суддів вважає, що покарання у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятдсот) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 ( один) рік, є саме таким.

З урахуванням фактичних обставин кримінального провадження, даних про особу обвинуваченого, колегією суддів не знайдено підстав для задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, всі інші їх доводи були предметом розгляду в суді І інстанції або взагалі не є предметом розгляду у даному кримінальному провадженні.

При цьому, відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 КК України (в редакції від 11.01.2019 року), особа може бути за вироком суду звільнена від відбування покарання на підставах, передбачених статтею 49 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що інкримінований обвинуваченому ОСОБА_8 злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції від 11.01.2019 року), відповідно до вимог ст. 12 КК України (в редакції від 11.01.2019 року) відноситься до злочинів невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді штрафу від двохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Згідно з вимогами п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції від 11.01.2019 року) у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження або позбавлення волі,особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло 3 (три) роки.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_8 не ухилявся від слідства та суду, а отже суд апеляційної інстанції визнає доцільним застосування положень ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції від 11.01.2019 року) та звільнення обвинуваченого від відбування призначеного судом покарання.

Із заявою про звільнення від кримінальної відповідальності ОСОБА_8 до апеляційного суду не звертався, навіть після роз`яснення йому положень ст.ст. 49, 74 КК України (в редакції від 11.01.2019 року), останній відмовився від такого права.

За таких обставин, на думку колегії суддів, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_6 слід залишити без задоволення, апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 слід задовольнити, апеляційну скаргу представникапотерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 слід задовольнити частково, а вирок суду І інстанції підлягає зміні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, ст. 49, 74 (в редакції від 11.01.2019 року) КК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити.

Апеляційну скаргу представникапотерпілої ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2021 рокувідносно ОСОБА_8 змінити.

Вважати ОСОБА_8 засудженим за ч. 1 ст. 286 КК України (в редакції від 11.01.2019 року) до покарання у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятдсот) гривень, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 ( один) рік.

Звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання за ч. 1 ст. 286 КК України на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 (в редакції від 11.01.2019 року) КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: