1 УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИСправа № 335/3381/24 1-кс/335/1228/2024
28 березня 2024 року м. Запоріжжя
Слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , адвоката ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу адвоката ОСОБА_4 на незаконне затримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою АДРЕСА_1 ,
28.03.2024 до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надійшла скарга адвоката ОСОБА_4 , подана в інтересах ОСОБА_5 , на незаконне затримання останнього співробітниками ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області.
Скарга обґрунтована посиланням на те, що 27.03.2024 о 14 год. 30 хв. ОСОБА_5 був затриманий за адресою АДРЕСА_2 , без пред`явлення судового рішення, на підставі якого було проведено затримання, без складання протоколу затримання, із застосуванням спеціальних засобів.
Ухвалою слідчого судді від 28.03.2024 було відкрите провадження за вказаною скаргою, а на службових осіб ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області було покладено обов`язок негайно доставити ОСОБА_5 до приміщення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя для з`ясування підстав позбавлення свободи.
До початку судового засіданні з розгляду скарги від ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення про те, що 27.03.2024 ОСОБА_5 був затриманий співробітниками сектору превенції вказаного органу поліції в порядку ст. 261 КУпАП на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2023 у справі № 331/3845/22, якою ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді адміністративного арешту строком на 15 діб. Після цього ОСОБА_5 було доставлено до ізолятора тимчасового тримання для відбування адміністративного арешту. При цьому Розділом ІХ наказу МВС України № 777 від 25.09.2023 «Про організацію діяльності ізоляторів тимчасового тримання Національної поліції України» не визначено переривання строку відбування адміністративного арешту, у зв`язку з чим доставити останнього до приміщення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя не є можливим.
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_4 , що діє в інтересах ОСОБА_5 , заявив, що вважає за можливе, з огляду на наведені обставини, розглядати скаргу без участі ОСОБА_5 .
По суті скарги адвокат ОСОБА_4 пояснив, що підтримує її і просить задовольнити. Наполягав на тому, що ОСОБА_5 був затриманий незаконно. На думку захисника, із змісту ст. 303 КУпАП випливає, що постанова Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2023 у справі № 331/3845/22, якою ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді адміністративного арешту строком на 15 діб, не може підставою для затримання ОСОБА_5 , оскільки її не було звернуто до виконання (не було застосовано) протягом трьох місяців після набрання нею законної сили, внаслідок чого вона є такою, що не підлягає виконанню. Крім того, адвокат послався на те, що з часу набрання Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2023 законної сили ОСОБА_5 не органу поліції не переховувався, у розшуку не перебував, будь-яким іншим чином виконанню вказаної постанови не перешкоджав. Більше того, протягом року після цього щодо ОСОБА_5 працівниками поліції було складено ще два протоколи про адміністративні правопорушення за ч. 3 ст. 130 КУпАП, однак при цьому не було вжито заходів щодо виконання вказаної постанови.
Прокурор ОСОБА_3 проти задоволення скарги заперечувала, наполягаючи на тому, що в діях службових осіб ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області при затриманні ОСОБА_5 не було допущено порушень чинного законодавства.
Заслухавши думку учасників кримінального провадження, слідчий суддя виходить з такого.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.
Якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи.
Як свідчать надані з ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області документи, постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2023 у справі № 331/3845/22, яка була залишена без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 17.03.2023, ОСОБА_5 дійсно визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього стягнення у виді адміністративного арешту строком на 15 діб.
Постанова Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2023 була звернута до виконання шляхом надсилання розпорядження про його виконання від 24.03.2023 до органу поліції за місцем проживання ОСОБА_5 , а саме до ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, куди таке розпорядження надійшло 04.04.2023 (вх. № 1720).

Відповідно до ст. 298 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення є обов`язковою для виконання державними і громадськими органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами.

Відповідно до ч. 1 ст. 299 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення підлягає виконанню з моменту її винесення, якщо інше не встановлено цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 300 КУпАП постанова про накладення адміністративного стягнення виконується уповноваженим на те органом у порядку, встановленому КУпАП та іншими законами України.

Орган Національної поліції забезпечує виконання постанови про адміністративний арешт у порядку, встановленому законами України.

Частиною першою статті 303 КУпАП передбачено, що не підлягає виконанню постанова про накладення адміністративного стягнення, якщо її не було звернуто до виконання протягом трьох місяців з дня винесення. В разі оскарження постанови перебіг строку давності зупиняється до розгляду скарги. У разі відстрочки виконання постанови відповідно до статті 301 КУпАП перебіг строку давності зупиняється до закінчення строку відстрочки.

27.03.2024 о 14 год. 33 хв. ОСОБА_5 був затриманий ДОП СП ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_6 , на виконання постанови Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2023 у справі № 331/3845/22.

Факт затримання ОСОБА_5 задокументований Протоколом АЗ № 049007 про адміністративне затримання за ст. 261 КУпАП від 27.03.2024. При цьому ОСОБА_5 був забезпечений захисником в порядку надання безоплатної вторинної правової допомоги, від якого він відмовився, що про що свідчить копія відповідної заяви.

За змістом ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя це суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, та у випадку, передбаченому статтею 247 КПК України, - голова чи за його визначенням інший суддя відповідного апеляційного суду.

Як встановлено під час розгляду скарги, ОСОБА_5 був затриманий на підставі судового рішення, яке набрало законної сили 17.03.2023 і станом на 27.03.2024 не було скасованим або визнано таким, що не підлягає виконанню.

Отже, у зв`язку з фактом такого затримання виникли не кримінально-процесуальні відносини, а процесуальні відносини, пов`язані з виконанням судового рішення у справі про адміністративного правопорушення, щодо яких у слідчого судді немає повноважень на здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб.

Як випливає із ст. 304 КУпАП, процесуальні питання, пов`язані з виконанням судового рішення у справі про адміністративного правопорушення, належать до компетенції суду, який ухвалив відповідні постанову про притягнення особи до адміністративної відповідальності, тобто в даному випадку Жовтневого районного суду м. Запоріжжя.

Разом з цим, оцінюючи доводи адвоката ОСОБА_4 щодо того, що постанова Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2023 у справі № 331/3845/22 не була звернута до виконання протягом трьох місяців після набрання нею законної сили, і тому не підлягає виконанню, слідчий суддя вважає за необхідне зауважити про таке.

23.11.2018 рішенням Конституційного Суду України № 10-р/2018 у справі № 1-12/2018 (3911/15) (далі КСУ) за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1 ст. 294, ст. 326 КУпАП визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними): положення ч. 1 ст. 294 КУпАП, яким встановлено, що постанови про застосування стягнення, передбаченого ст. 32 («Адміністративний арешт») цього Кодексу, набирають законної сили з моменту їх винесення; положення ст. 326 КУпАП, яке передбачає, що постанова районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду (судді) про застосування адміністративного арешту виконується негайно після її винесення. Положення ч. 1 ст. 294, ст. 326 КУпАП, які визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення КСУ цього Рішення, яке є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Стадія виконання постанови про накладення адміністративних стягнень є заключною і зазвичай проходить у два етапи: 1) звернення постанови до виконання і 2) безпосереднє виконання постанови про накладення адміністративних стягнень.

Під зверненням постанови до виконання у ст. 303 КУпАП необхідно розуміти своєчасне (не більш ніж через три місяці з дня її винесення) направлення постанови до органу, який відповідно до законодавства уповноважений її безпосередньо виконувати, в даному випадку до органу Національної поліції, і визнається єдиним юридичним фактом, який має значення для встановлення, чи підлягає вона виконанню, незалежно від того, чи розпочато безпосереднє (реальне) виконання цієї постанови, що було дотримано судом після винесення постанови.

Як було встановлено під час розгляду цієї скарги, Постанова Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2023 була звернута до виконання шляхом надсилання розпорядження про його виконання від 24.03.2023 до органу поліції за місцем проживання ОСОБА_5 , а саме до ВП № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області, куди таке розпорядження надійшло 04.04.2023 (вх. № 1720).

З огляду на це, доводи адвоката ОСОБА_4 про те, що вказана постанова не була звернута до виконання, не відповідають дійсності, а свідчать лише про намагання ототожнити поняття «звернення до виконання судового рішення» та власне «виконання судового рішення».

Безпосереднє виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту забезпечує орган Національної поліції у порядку, встановленому законами України (ч. 2 ст. 300 КУпАП), однак системний аналіз основних положень КУпАП, в тому числі і розділу V, дає підстави для висновку, що незважаючи на власну назву ст. 303 КУпАП, законодавством України не передбачена давність виконання постанови судді про накладене стягнення, яка вже прийнята відповідним органом до виконання, що, своєю чергою, створює умови для необґрунтованого обмеження прав, свобод і законних інтересів осіб, які притягнуті до адміністративної відповідальності, і може призвести до нівелювання завдань КУпАП та засад судочинства, які закріплені у ст. 1, 7, 39, 245, 246, 268, 298, 300, 303, 305 і 326 КУпАП; розділ I ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»; ст. 3, 24, 55, 124, 129, 129-1 Конституції України.

Таким чином, законодавець дійсно залишив поза сферою свого регулювання питання щодо строків виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у виді адміністративного арешту, залишивши цим самим за відповідними органами (посадовими особами), уповноваженими забезпечувати виконання таких рішень, право на власний розсуд визначати ці строки.

Фактична «безстроковість» виконання таких постанов суперечить принципу правової визначеності, що є складовою принципу верховенства права і широко застосовується Європейським судом з прав людини (далі ЄСПЛ) при оцінці порушень державами-членами Конвенції, а «необмежений строк виконання» своєчасно надісланої постанови суперечить принципу 4 Рекомендації № R (91) 1 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам стосовно адміністративних санкцій, згідно якого, якщо адміністративний орган влади розпочав адміністративне провадження із застосування санкції, він зобов`язаний діяти залежно від обставин справи з розумною швидкістю.

Припинення виконання постанови про накладення адміністративного стягнення у межах КУпАП можливе лише за наявності обставин, зазначених у п. 5 (видання акту амністії, якщо він усуває застосування адміністративного стягнення), 6 (скасування акту, який встановлює адміністративну відповідальність) і 9 (смерть особи, щодо якої було розпочато провадження в справі) ст. 247 цього Кодексу, при наявності яких орган (посадова особа), який виніс постанову про накладення адміністративного стягнення, припиняє її виконання (ст. 302).

Однак вказана норма має іншу правову природу і не кореспондується зі строками виконання постанов про накладення стягнення у виді адміністративного арешту, а тому у даному конкретному випадку застосована бути не може.

КСУ в своєму рішенні від 29.06.2010 у справі № 17-рп/2010 за конституційним поданням Уповноваженого ВРУ з прав людини зазначив, що «одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями» (абз. 3 п.п. 3.1 п. 3), а у рішенні від 22.09.2005 № 5 рп/2005 той же Суд вказав, що «із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі» (абз. 2 п.п. 5.4 п. 5).

Цей висновок об`єктивно узгоджується і з судовою практикою ЄСПЛ, який неодноразово у своїх рішеннях вказував, що коли йдеться про позбавлення свободи, надзвичайно важливою умовою є забезпечення загального принципу юридичної визначеності (рішення від 28.03.2000 у справі «Барановський проти Польщі» (Baranowski v. Poland), заява № 28358/95). ЄСПЛ нагадує, що «національне законодавство має з достатньою чіткістю визначати межі та спосіб здійснення відповідного дискреційного права, наданого органам влади, щоб забезпечувати громадянам той мінімальний рівень захисту, на який вони мають право згідно з принципом верховенства права в демократичному суспільстві» (рішення від 15.11.1996 у справі «Доменічіні проти Італії» (Domenichini v. Italy), п. 33, Reports 1996-V), а у справі «Солдатенко проти України» (Soldatenko v. Ukraine), заява № 2440/07) зазначив, «встановлюючи, що будь-яке позбавлення свободи має здійснюватися «відповідно до процедури, встановленої законом», п. 1 ст. 5 не просто відсилає до національного закону... він також стосується «якості закону», вимагаючи від закону відповідності принципові верховенства права... При цьому «якість закону» означає, що у випадку, коли національний закон передбачає можливість позбавлення свободи, такий закон має бути достатньо доступним, чітко сформульованим і передбачуваним у своєму застосуванні для того, щоб виключити будь-який ризик свавілля» (п. 111, рішення від 23.10.2008).

У справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» (Steel and Others v. the United Kingdom), рішення від 23.09.1998 (п. 54), Суд наголосив, що «Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія. Вислови «законний» та «згідно з процедурою, встановленою законом», зумовлюють повне дотримання основних процесуальних норм внутрішньодержавного права».

В інших рішеннях ЄСПЛ також неодноразово звертав увагу на недосконалість чинного законодавства України і необхідність дотримуватися принципу правової визначеності, зокрема у п. 53 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України» (Yeloyev v. Ukraine), заява № 17283/02); у п. 19 рішення від 18.12.2008 у справі «Новік проти України» (Novik v. Ukraine), заява № 48068/06).

Крім того, КСУ у п. 3.4 і 3.6 свого рішення від 11.10.2011 (справа № 10-рп/2011), аналізуючи положення міжнародних актів, наголосив, що «не вбачається різниці між кримінальними та адміністративними протиправними діяннями, оскільки вони охоплюються загальним поняттям «правопорушення», а відмінність адміністративного правопорушення від злочину полягає, насамперед, у тому, що воно є менш суспільно небезпечним». У цьому рішенні Суд поширив певні гарантії кримінального процесу і на процес притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, виходячи із системного аналізу вказаного законодавства України, правової позиції ЄСПЛ, який за певних умов поширює стандарти Конвенції для кримінального провадження на справи про адміністративні правопорушення (рішення від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12; рішення від 09.06.2011 у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine), заява № 16347/02); рішення від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine), заява № 7460/03), враховуючи принцип правової визначеності, який є невід`ємною, органічною складовою принципу верховенства права (ст. 3 Основного Закону) та який знайшов своє закріплення у судовій практиці КСУ, ВСУ, ВС і прецедентних рішеннях ЄСПЛ, слідчий суддя доходить переконання, що справа про адміністративне правопорушення щодо накладення на ОСОБА_5 стягнення у виді арешту, для цілей ст. 6 Конвенції, належить до справ із обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення. Відтак, на цю категорію справ поширюється гарантії ст. 6 Конвенції, що у свою чергу надає можливість застосувати аналогію закону при розгляді питання щодо давності виконання судового рішення про накладення адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту, тобто застосувати у межах своєї компетенції до КУпАП іншої норми закону, зокрема Кримінального кодексу України (далі КК України), яка регламентує подібні відносини, заповнивши тим самим прогалину у законодавстві України про адміністративні правопорушення.

Такою нормою у КК є ст. 80, яка розташована у розділі ХІІ «Звільнення від покарання та його відбування» і регламентує звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно з ч. 1 цієї статті особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) 2 роки у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) 3 роки у разі засудження до покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі за злочин невеликої тяжкості; 3) 5 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 5 років за тяжкий злочин; 4) 10 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад 5 років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше 10 років за особливо тяжкий злочин; 5) 15 років у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше 10 років за особливо тяжкий злочин. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання, і відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені п. 1-3 ч. 1 цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у ч. 1 та 3 цієї статті, засуджений вчинить новий середньої тяжкості, тяжкий або особливо тяжкий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину (ч. 3 і 4 ст. 80 КК).

Україна є соціальною, правовою державою; людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 1, 3 Основного Закону). В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії (ст. 8 Основного Закону).

КСУ у рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зауважив, що «верховенство права» це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення» (абз. 2, 3, 4 п.п. 4.1 п. 4 мотивувальної частини).

Враховуючи наведене, слідчий суддя вважає, що відповідно до принципу верховенства права давність виконання постанови судді про накладення стягнення у виді адміністративного арешту в адміністративному праві не може тривати довше, ніж мінімальна давність виконання обвинувального вироку суду у кримінальному праві, тобто не може тривати довше ніж два роки.

Як було встановлено під час скарги, з часу набрання Постановою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2023 законної сили до моменту затримання ОСОБА_5 минув один рік і десять днів, що не виходить за межі вказаного вище строку давності.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. 206 Кримінального процесуального кодексу України, слідчий суддя

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_4 на дії службових осіб Відділення поліції № 1 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області щодо затримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її постановлення.

Повний текст ухвали оголошений о 15 год. 00 хв. 01.04.2024.

Слідчий суддя ОСОБА_1