Справа № 161/5834/24
Провадження № 1-кп/161/677/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Луцьк 12 червня 2024 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області під головуванням:

судді - ОСОБА_1 ,

за участю секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

захисника - ОСОБА_5 ,

потерпілої - ОСОБА_6 ,

законного представника потерпілої - ОСОБА_7 ,

представника потерпілої - ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0003846, що надійшов з Луцької окружної прокуратури, відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Кречів Іваничівського району Волинської області, громадянина України, українця, офіційно непрацюючого, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні чотирьох малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И В :

Так, близько 18 год. 20 хв., 18.12.2023 в селі Струмівка, Луцького району, навпроти будинку № 15 на вулиці Рівненській, водій автомобіля марки «Kia Carens», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , рухаючись в напрямку міста Луцька зі швидкістю близько 60 км/год, в порушення п.п. 2.3 (б), 12.1, 12.3, 12.4 та 18.1 Правил дорожнього руху України, проявив безпечність та неуважність, неправильно урахував дорожню обстановку, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка переходила проїжджу частину дороги зліва направо відносно руху автомобіля по нерегульованому пішохідному переході, несвоєчасно вжив заходів для зменшення швидкості, аж до зупинки транспортного засобу, щоб надати дорогу пішоходу, для якого може бути створена перешкода та небезпека, внаслідок чого здійснив наїзд на ОСОБА_6 , від якого остання отримала тілесні ушкодження.

Внаслідок грубих порушень вищевказаних Правил дорожнього руху України водій ОСОБА_4 спричинив пішоходу ОСОБА_6 тілесні ушкодження у вигляді політравми: закритої черепно-мозкової травми, лінійного перелому потиличної кістки, забою головного мозку, контузійно-геморагічного забою лобної та скроневої часток головного мозку зліва, перелому поперечного відростка 5 поперекового хребця, перелому кісток тазу без порушення цілісності тазового кільця, перелому крижової та лобної кісток справа, що за ступенем тяжкості відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя.

Таким чином, у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_4 вимог п.п. 2.3 (б), 12.1, 12.3, 12.4 та 18.1 Правил дорожнього руху України:

- п. 2.3 (б) - для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

- п. 12.1. - під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

- п. 12.3 - у разі виникнення небезпеки для руху (п. 1.10 ПДР України «небезпека для руху» - зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися.) або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди;

- п. 12.4 - у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.;

- п. 18.1 - водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_4 своїми необережними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення та не оспорював фактичних обставин, пояснивши при цьому, що правильно розуміє зміст пред`явленого йому обвинувачення та не заперечує проти визнання недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім того, у суду немає сумнівів у добровільності та істинності його позиції, а тому суд, роз`яснивши обвинуваченому та іншим учасникам судового провадження порядок та наслідки розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, переконавшись, що ніхто із учасників судового провадження не заперечує щодо такого розгляду, визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Обвинувачений ОСОБА_4 , не оспорюючи час, місце вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, суду дав показання, що дійсно він, близько 18 год. 20 хв., 18.12.2023 керував автомобілем марки «Kia Carens», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в селі Струмівка, Луцького району, навпроти будинку АДРЕСА_3 , і рухався в напрямку міста Луцька, де, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувала пішохід, яка переходила проїжджу частину дороги зліва направо відносно руху автомобіля по нерегульованому пішохідному переході, здійснив наїзд на ОСОБА_6 .

Не заперечив кваліфікацію кримінального правопорушення, що потерпіла ОСОБА_6 отримала тілесні ушкодження, які вказані в обвинувальному акті, а також те, що порушення ним ПДР України перебуває у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали.

Ствердив, що в повному обсязі відшкодував потерпілій та закладу охорони здоров`я завдані збитки. Крім цього, вказав, що відразу після дорожньо-транспортної пригоди надав потерпілій необхідну допомогу і викликав швидку.

У вчиненому щиро розкаявся, запевнив, що зробив для себе належні висновки щодо дотримання ПДР України, висловлював жаль з приводу вчиненого, просив суворо його не карати, при призначенні покарання застосувати ст. 75 КК України та не позбавляти права керувати транспортними засобами, оскільки на його утриманні перебуває четверо малолітніх дітей і можливість керування транспортним засобом є його єдиним джерелом доходів.

Потерпіла ОСОБА_6 та законний представник потерпілої ОСОБА_7 , кожен зокрема, в судовому засіданні повністю ствердили показання обвинуваченого ОСОБА_4 щодо фактичних обставин справи, підтвердили, що останній в повному обсязі відшкодував завдані збитки, будь-яких претензій до обвинуваченого вони не мають, щодо призначення покарання покладалися на розсуд суду, при цьому просили позбавити обвинуваченого права керувати транспортними засобами.

Під час судових дебатів прокурор Луцької окружної прокуратури ОСОБА_3 просила призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Крім повного визнання своєї вини самим обвинуваченим ОСОБА_4 , його винність у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження, підтверджується зібраними під час досудового провадження доказами, фактичні обставини яких ніким не оспорюються, а тому судом, за погодженням з усіма учасниками, не проводиться їх дослідження.

При обранні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, згідно з ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів і дані про особу винного.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 суд визнає щире каяття, що передбачено п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, та добровільне відшкодування завданого збитку, що передбачено п. 2 ч. 1 ст. 66 КК України.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 , передбачених ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив злочин проти безпеки руху та експлуатації транспорту, який відноситься до категорії тяжких, однак раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, вину у вчиненні кримінального правопорушення визнав, щиро розкаявся, його поведінка в суді свідчить про щире каяття та усвідомлення незаконності вчинених ним дій, в судовому засіданні висловлював щирий жаль з приводу вчиненого, готовність нести покарання та засуджував свою поведінку, в повному обсязі відшкодував завдану потерпілій та закладу охорони здоров`я шкоду, що вказує на його бажання виправити ситуацію, запевнив, що зробив для себе належні висновки та в подальшому буде уважно керувати транспортним засобом і дотримуватись ПДР України, вчинене ним кримінальне правопорушення є необережним, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, неофіційно працює, одружений, має на утриманні чотирьох малолітніх дітей 2011, 2012, 2014 та 2017 року народження, тому суд, з врахуванням наведеного, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого, його критичного відношення до скоєного та беззаперечного визнання своєї вини, його посткримінальної поведінки, яка виразилась у наданні потерпілій допомоги безпосередньо після дорожньо-транспортної пригоди та у відшкодуванні завданих збитків, як потерпілій так і закладу охорони здоров`я, думки потерпілої та її законного представника щодо призначення міри покарання, яка сама по собі не є вирішальною, але враховується судом в сукупності з іншими обставинами, наявності пом`якшуючих покарання обставин, визначених п. 1, 2 ч. 1 ст. 66 КК України, та відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також приймаючи до уваги принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, вважає, що його виправлення та перевиховання можливе без ізоляції від суспільства та призначає покарання за ч. 2 ст. 286 КК України, в межах санкції частини статті, у виді позбавлення волі на певний строк з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, із звільненням, на підставі ст. 75 КК України, від відбування основного покарання з випробуванням та покладенням обов`язків, визначених ст. 76 КК України.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 додаткове покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення права керувати транспортними засобами суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14.09.2023 за результатами розгляду справи №524/12818/21 (провадження №51-1782км23) вказано, що санкція ч. 2 ст. 286 КК України надає суду можливість як призначати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Указане положення закону має альтернативний характер застосування і це питання, як визначив законодавець, суд вирішує на власний розсуд («судова дискреція») залежно від конкретних обставин кримінального провадження, характеру допущених особою порушень вимог Правил дорожнього руху, їх наслідків, тощо.

Отже, з урахуванням обставин кримінального правопорушення, характеру та обсягу допущених порушень Правил дорожнього руху, а саме що обвинувачений ОСОБА_4 , керуючи автомобілем в населеному пункті, порушив ПДР та, рухаючись із перевищенням допустимої швидкості руху в населених пунктах, в межах нерегульованого пішохідного переходу здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_6 , що призвело до заподіяння останній тяжких тілесних ушкоджень, а також думки потерпілої ОСОБА_6 та її законного представника ОСОБА_7 , які наполягала на позбавленні обвинуваченого права керувати транспортними засобами, яка, як вказано вище, сама по собі не є вирішальною, але враховується судом в сукупності з іншими обставинами, зважаючи, що доказів того, що обвинувачений займається діяльністю, яка пов`язана з керуванням транспортними засобами та яка є єдиним джерелом його доходу, тобто єдиним засобом для існування, в розпорядження суду не надано, тому суд вважає за доцільне призначити обвинуваченому ОСОБА_4 додаткове покарання передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Визначаючи строк призначеного обвинуваченому ОСОБА_4 додаткового покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд враховує, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень проти безпеки руху та експлуатації транспорту не притягувався, вчинений ним злочин відноситься до категорії необережних, беззаперечно визнав свою вину, щиро розкаявся, висловлює жаль з приводу вчиненого, відшкодував завдані збитки, не перебував у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, не перебуває на обліках у лікарів психіатра та нарколога, а також бере до уваги наявність пом`якшуючих покарання обставин, визначених п. 1, 2 ч. 1 ст. 66 КК України, та відсутність обставин, що його обтяжує, тому вважає за можливе призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в мінімальних межах встановлених санкцією частини статті.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

На думку суду обрана міра покарання є необхідною та достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Щодо заявленого у кримінальному провадженні цивільного позову суд зазначає наступне.

Потерпіла ОСОБА_6 подала цивільний позов про стягнення з ОСОБА_4 на її користь майнової шкоди в сумі 55 965,39 грн. та моральної шкоди в сумі 500 000 грн.

В свою чергу, 12.06.2024 від потерпілої ОСОБА_6 надійшла заява про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог про стягнення майнової та моральної шкоди.

Потерпіла ОСОБА_6 , її законний представник ОСОБА_7 та її представник - адвокат ОСОБА_8 , кожен зокрема, подану заяву підтримали безпосередньо в судовому засіданні, тому цивільний позов про відшкодування майнової та моральної шкоди, спричиненої злочином до ОСОБА_4 слід залишити без розгляду.

При цьому, щодо відшкодування витрат на правову допомогу, про стягнення яких заявлено під час судового розгляду, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 118 КПК України витрати на правову допомогу відносяться до процесуальних витрат.

Частиною 2 ст. 120 КПК України передбачено, витрати, пов`язані з оплатою допомоги представника потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача та юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які надають правову допомогу за договором, несе відповідно потерпілий, цивільний позивач, цивільний відповідач, юридична особа, щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.

Статтею 125 КПК України передбачено, що суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Водночас, при визначенні необхідного розміру витрат на правову допомогу, суд керується відповідними правовими позиціями, які зафіксовані Верховним Судом, зокрема в Постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 915/237/18, де зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Також констатовано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

Разом з цим, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги, документи, які свідчать про сплату гонорару, та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку.

В судовому засіданні представник потерпілої (представник цивільного позивача) адвокат ОСОБА_8 просила вирішити долю процесуальних витрат, а саме стягнути з ОСОБА_4 20 000 (двадцять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник адвокат ОСОБА_5 , кожен зокрема, щодо стягнення витрат на правову допомогу заперечили, мотивуючи це тим, що потерпіла подала заяву про залишення цивільного позову без розгляду.

Вирішуючи питання про стягнення витрати на правову допомогу, які підлягають стягненню на користь ОСОБА_6 з ОСОБА_4 , та визначаючи їх розмір, суд виходить з наступного.

Судом досліджено договір № 08/04/21-1 про надання професійної правничої допомоги адвокатом від 08.04.2024, укладений між ОСОБА_6 та адвокатом ОСОБА_8 , додаток № 1 до нього, акт прийому-передачі наданих послуг від 22.04.2024, рахунок № 1 від 22.04.2024 та розрахункову квитанцію від 22.04.2024.

Із розрахункової квитанції від 22 квітня 2024 року вбачається, що ОСОБА_6 сплатила адвокату ОСОБА_8 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Отже, враховуючи наведене, зважаючи, що судом не встановлено факту здійснення оплати потерпілою професійної правничої допомоги (відповідно і здійснення витрат) на суму 20 000 (двадцять тисяч) гривень, як про це заявила адвокат ОСОБА_8 , оскільки суду відповідних підтверджуючих документів не надано, тому суд дійшов висновку, що стягненню з обвинуваченого ОСОБА_4 на користь потерпілої ОСОБА_6 підлягають витрати на правову допомогу в сумі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Речові докази, згідно з ст. 100 КПК України, відповідно, залишити в матеріалах кримінального провадження, залишити за належністю законномим володільцям.

Арешт, накладений на майно, відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України, скасувати.

Даних щодо наявності у кримінальному провадженні процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів, прокурором не надано.

Окрім того, на думку суду, застосований щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання слід залишити до набрання вироком законної сили.

Керуючись ст. 370, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, призначивши покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

На підставі ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування призначеного основного покарання, якщо він протягом 1 (одного) року іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки:

-періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

-повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

-не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід застосований щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді особистого зобов`язання залишити до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, спричиненої злочином залишити без розгляду.

Речові докази:

-транспортний засіб «Kia Carens», реєстраційний номер НОМЕР_1 залишити за належністю законному володільцю;

-CD-R диск залишити в матеріалах кримінального провадження;

-кросівки яскраво салатового кольору; штани джинсові темно синього кольору; куртку темно синього кольору залишити за належністю законному володільцю.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , витрати на правову допомогу в сумі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Арешт майна, накладений відповідно до ухвали слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21.12.2023 (справа №161/22106/23, провадження №1-кс/161/6535/23), який ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.03.2024 (справа №161/5165/24, провадження №1-кс/161/1590/24) скасовано в частині заборони користування автомобілем марки «Kia Carens», реєстраційний номер НОМЕР_1 , скасувати в повному обсязі.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Луцький міськрайонний суд Волинської області.

Суддя Луцького міськрайонного суду ОСОБА_1