Справа №587/2165/20 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/148/24 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Умисне вбивство
УХВАЛА

Іменем України

13 травня 2024 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 587/2165/20 за апеляційними скаргами представника потерпілої ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 та прокурора ОСОБА_10 на вирок Сумського районного суду Сумської області від 05.10.2021, за яким

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 )

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_12 ,

потерпілого ОСОБА_13 ,

представника потерпілої адвоката ОСОБА_14 ,

обвинуваченого ОСОБА_15 ,

захисника адвоката ОСОБА_16 ,

установила:

У поданих апеляційних скаргах:

- представник потерпілої ОСОБА_17 адвокат ОСОБА_18 просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_15 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 15 років, цивільний позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_15 на користь ОСОБА_17 матеріальну шкоду в сумі 25 282 грн та 1 000 000 грн моральної шкоди. Вимоги обгрунтовані тим, що фактичні обставини вчинення злочину вказують на спрямованість дій обвинуваченого саме на позбавлення життя потерпілого. Також є необгрунтованим вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілої;

- потерпіла ОСОБА_19 , посилаючись на ті ж самі обставини, також просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_15 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 15 років, цивільний позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_15 її на користь матеріальну шкоду в сумі 25 282 грн і 1 000 000 грн моральної шкоди;

- потерпілий ОСОБА_20 також просить скасувати вирок суду першої інстанції з тих самих підстав та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_15 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 15 років, цивільний позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_15 на користь ОСОБА_17 матеріальну шкоду в сумі 25 282 грн і 1 000 000 грн моральної шкоди;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_15 адвокат ОСОБА_21 просить змінити вирок суду першої інстанції та перекваліфікувати дії обвинуваченого з ч. 2 ст. 121 КК на ст. 123 КК, оскільки судом не враховані докази, які підтверджують ту обставину, що потерпілий на напав на обвинуваченого, у зв`язку з чим він був змушений захищатися. Крім того, судом належним чином не з`ясовано можливість вчинення обвинуваченим злочину в стані сильного душевного хвилювання через поведінку потерпілого та прийняття ним ліків, які мають вплив на психічний та емоційний стан, при цьому суд відмовив у задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-психіатричної допомоги;

- прокурор ОСОБА_10 просить скасувати вирок суду першої інстанції на підставі п. 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409 КПК та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_15 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком 12 років, оскільки перекваліфікувавши дії ОСОБА_15 на ч. 2 ст. 121 КК, суд першої інстанції не розкрив об`єктивну сторону цього правопорушення. Крім того, поведінка обвинуваченого після вчинення злочину, механізм, характер, спосіб завдання та знаряддя злочину, кількість ударів та локалізація тілесних ушкоджень вказують на спрямованість дій обвинуваченого саме на позбавлення життя потерпілого.

Вироком Сумського районного суду Сумської області від 05.10.2021 ОСОБА_15 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, і йому призначене покарання у виді позбавлення волі строком 9 років. Стягнуто з ОСОБА_15 : в дохід держави 16876 грн процесуальних витрат за проведення експертиз; на користь потерпілої ОСОБА_17 8184 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 300 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Згідно вироку, в період часу з 17 год. 11.04.2020 до 03 год. 12.04.2020 обвинувачений ОСОБА_22 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в будинку АДРЕСА_3 в одній з житлових кімнат будинку, в ході раптово виниклих неприязних відносин, штиковою лопатою, яку тримав у руках, умисно наніс ОСОБА_23 не менше 47 ударів по голові, шиї тулубу та кінцівкам, в життєво важливі органи людини, в результаті яких спричинив потерпілому тілесні ушкодження, які знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням його смерті.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_15 , наносячи удари лопатою в різні частини тіла, об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді завдання будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода. Тобто він діяв із неконкретизованим (невизначеним) умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, а до настання смерті потерпілого від таких ушкоджень ставився необережно.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_15 та його захисника ОСОБА_16 , які підтримали апеляційну скаргу захисника, а також заперечили проти інших апеляційних скарг, доводи потерпілої ОСОБА_17 та її представника ОСОБА_14 , потерпілого ОСОБА_13 , прокурора ОСОБА_12 , які підтримали свої апеляційні скарги та заперечили проти апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вказані апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, за обставин, викладених у вироку, відповідають матеріалам кримінального провадження, ґрунтуються на досліджених у суді першої інстанції доказах і є вмотивованими.

Що стосується доводів апеляційних скарг представника потерпілої ОСОБА_14 , потерпілих ОСОБА_17 , ОСОБА_13 та прокурора ОСОБА_24 про те, що суд першої інстанції необгрунтовано перекваліфікував дії обвинуваченого з ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 121 КК, то вони не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки не відповідають фактичним обставинам кримінального провадженням та дослідженим доказам.

Так, відповідно ч. 1 ст. 115 КК, умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, спрямованістю умислу винного, його суб`єктивним ставленням до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю. Питання про умисел вирішується виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, направленість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події і після неї, їх стосунки.

Злочин, передбачений ч. 2 ст. 121 КК, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом завданням тілесних ушкоджень. При цьому умисне тяжке тілесне ушкодження є злочином із матеріальним складом і змішаною формою вини.

При відмежуванні вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим. Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин кримінального провадження.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання. При цьому необхідно наголосити, що за відсутності доказів, які б свідчили про те, що винна особа передбачала та бажала настання смерті потерпілого від своїх дій, вона повинна нести відповідальність за настання фактичних наслідків цих дій.

Повертаючись до кримінального провадження, згідно показань обвинуваченого після сварки з ОСОБА_23 , під час якої він наносив удари лопатою у різні частини тіла та голові останнього, вони сіли за стіл, розмовляли, а потім ОСОБА_23 ліг відпочивати. Такі ж самі обставини вчиненого злочину обвинувачений повідомляв невідомій особі і під час проведення відносно нього негласних (слідчих) розшукових дій.

Допитана в суді першої інстанції експерт ОСОБА_25 пояснила, що причиною смерті ОСОБА_23 є поєднана травма тіла внаслідок кровотечі. Деякий час потерпілий міг пересуватись, спілкуватись, захищатись, при цьому потрібно враховувати, що він перебував в стані алкогольного сп`яніння. У разі надання професіональної допомоги вчасно тяжких наслідків можливо було уникнути.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 375/248 від 22.05.2020 тілесні ушкодження могли виникнути незадовго до моменту настання смерті (близько 1,5-2,5 год.). Після отримання тілесних ушкоджень потерпілий міг здійснювати самостійні дії (пересуватись, кричати, чинити опір тощо) до моменту втрати свідомості, зумовленої розвитком патологічних процесів внаслідок розвитку кровотечі на фоні токсичного впливу на організм алкоголю. Тілесні ушкодження не супроводжувались пошкодженням магістральних судин на внутрішніх органах та не могли викликати негайно настання смерті. Не виключено, що в разі своєчасного надання медичної допомоги, в умовах стаціонару, можливо б запобігти смерті.

З наведеного слідує, що смерть ОСОБА_23 настала не одразу після нанесення йому ударів лопатою обвинуваченим, оскільки ОСОБА_23 деякий час самостійно пересувався. При цьому обвинувачений не був позбавлений можливості довести злочин до кінця, але не вчинив у подальшому відносно потерпілого будь-яких протиправних дій, направлених саме на вбивство останнього.

Така поведінка обвинуваченого після вчинення злочину і його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій вказує на те, що він не мав реального наміру заподіяти смерть потерпілому, оскільки вже вчинив всі необхідні дії, які залежали від його волі, що свідчить про відсутність у нього умислу саме на вбивство. Тобто обвинувачений об`єктивно усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав можливість настання наслідків у виді завдання будь-якої за тяжкістю шкоди здоров`ю потерпілого, хоча й не конкретизував у своїй свідомості, якою саме буде така шкода. Обвинувачений діяв із неконкретизованим (невизначеним) умислом на заподіяння тілесних ушкоджень, а до настання смерті потерпілого від таких ушкоджень ставився необережно.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що будь-яких належних доказів, які б дозволили встановити наявність у обвинуваченого прямого умислу на вбивство потерпілого, стороною обвинувачення не надано, тому дії обвинуваченого охоплюються диспозицією ч. 2 ст. 121 КК як умисні тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили смерть потерпілого. При цьому, знаряддя злочину, кількість та локалізація ударів, а також не надання обвинуваченим допомоги, в даному випадку не є вирішальними факторами, які визначають направленість його умислу.

Також суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги сторони захисту про те, що обвинувачений спричинив потерпілому тілесні ушкодження внаслідок перевищення меж необхідної оборони, оскільки ст. 124 КК передбачена кримінальна відповідальність за умисне заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, вчинене у разі перевищення меж необхідної оборони. При цьому необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із перебуванням особи в стані необхідної оборони, підлягають врахуванню конкретні обставини справи (порівняльний аналіз та оцінка наявності чи відсутності акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановлення їх співвідношення, відповідності чи невідповідності захисту небезпечності посягання тощо). У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах. У випадках, коли особа не усвідомлювала, але могла усвідомлювати факт відсутності реального суспільно-небезпечного посягання, вона несе кримінальну відповідальність за заподіяння шкоди через необережність (ч. 4 ст. 37 КК). Це правило має застосовуватись лише для випадків, коли виникли певні об`єктивні обставини, які могли створити враження про наявність посягання, але особа проявила легковажність чи недбалість в оцінці ситуації і внаслідок цього помилково вжила заходів захисту від неіснуючого посягання. Якщо ж обставин, які хоча б частково виправдовували помилку, допущену особою в оцінці ситуації, не було, і особа не лише могла, але й повинна була в обставинах, що склались, усвідомити відсутність суспільно небезпечного посягання, то положення про уявну оборону щодо такої особи не застосовуються і вона має нести кримінальну відповідальність за заподіяну шкоду на загальних підставах.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що суспільно небезпечного посягання, яке б загрожувало життю чи здоров`ю обвинуваченого та підлягало негайному відверненню чи припиненню, зі сторони потерпілого не було, оскільки відсутні будь-які об`єктивні дані щодо перебування ОСОБА_15 у стані необхідної оборони.

Зокрема, не встановлено обставин, за яких він міг би вбачати реальну загрозу з боку потерпілого, тобто певної підстави (юридичного факту), наявність якої б вказувало на обгрунтованість виникнення у нього правомірного захисту. Потерпілий не вчиняв дій, що свідчили б про наявність дійсного, реального і об`єктивного суспільно небезпечного посягання, які за своїм характером і ступенем небезпеки могли заподіяти або створити загрозу заподіяння шкоди обвинуваченому, та зумовили б останнього вдатись до оборони.

Також судом першої інстанції наведені мотиви неврахування доводів сторони захисту в частині того, що під час вчинення кримінального правопорушення обвинувачений перебував у стані сильного душевного хвилювання та не усвідомлював свої дії.

Стан сильного душевного хвилювання являє собою короткочасну інтенсивну емоцію, яка домінує в свідомості людини, котра значною мірою (хоч і не повністю) втрачає контроль над своїми діями і здатність керувати ними. Цей стан полягає в домінуванні у свідомості особи сильної емоції, що знижує контроль особи над вчинком, певним чином гальмує інтелектуальну діяльність, викликає феномен «звуження» свідомості. Таким, що виник раптово, визнається стан сильного душевного хвилювання, процес виникнення і протікання якого характеризується неочікуваністю, миттєвістю, бурхливістю, швидкоплинністю.

Поведінка особи при сильному душевному хвилюванні регулюється не заздалегідь обміркованою метою, а тим почуттям, що повністю захоплює особистість і викликає імпульсивні, підсвідомі дії. Характерною рисою афектованого наміру є те, що він виникає під безперервним, дедалі зростаючим до критичної межі хвилювання тиском емоцій, й у цьому сенсі він (намір) набуває змушеного характеру. Своєрідно змінюючи свідомість і переломлюючи волю винної особи, стан афекту «спонукає» її розв`язувати проблему і конфліктну ситуацію. Це пов`язано з психофізіологічними характеристиками стану сильного душевного хвилювання, існування якого є несумісним із заздалегідь обдуманим умислом. Тобто якщо аналіз фактичних обставин кримінального провадження свідчить про те, що суб`єкт кримінального правопорушення мав достатньо часу, щоб обдумати та спланувати вчинення ним кримінального правопорушення, то у нього був відсутній стан сильного душевного хвилювання.

Фактичні обставини кримінального провадження не свідчать про те, що намір на заподіяння тілесних ушкоджень у ОСОБА_15 виник раптово та негайно був реалізований (тобто між виникненням і реалізацією умислу не було розриву у часі). Дії обвинуваченого носили передбачуваний для неї характер такий, що відповідав заздалегідь поставленій меті.

Згідно висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 113 від 22.06.2020 ОСОБА_15 на момент вчинення інкримінованого йому правопорушення будь-яким психічним захворюванням не страждав, не виявляв ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, в стані фізіологічного афекту не перебував.

З показань експерта ОСОБА_26 вбачається, що під час проведення експертизи і на момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_15 будь-яким психічним захворюванням не страждав, не виявляв ознак будь-якого тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. Інформація про те, що він тривалий час вживав препарат «Трастив» на даний висновок ніяким чином не впливає, оскільки він під час проведення експертизи був безпосередньо опитаний і не виявляв ознак хворобливого стану.

Будь-яких переконливих доказів тому, що обвинувачений під час події перебував у стані вираженої емоційної напруги, ступінь якої досягав такого рівня, який позбавляв його можливості усвідомлювати реальний зміст власних дій, повною мірою керувати ними та передбачати їх наслідки, в тому числі через приймання препарату «Трастив», матеріали провадження не містять.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині вирішення заявленого потерпілою цивільного позову, оскільки положеннями ст. 1177 ЦК визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно закону, а згідно ст. 1166 цього Кодексу, майнова шкоди, завдана фізичній особі, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її заподіяла.

Внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпіла понесла витрати на поховання сина, які підтверджуються наданими суду доказами на суму 8184 грн

Крім того, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 1, 3 ст. 23 ЦК)

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ.

При вирішені позовів про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи характер, глибину та обсяг фізичних і моральних страждань, порушення звичайного способу та ритму життя потерпілої, суд дійшов обгрунтованого висновку про задоволення заявленої вимоги та відшкодування моральної шкоди в розмірі 300 000 грн, що на переконання колегії суддів в повній мірі відповідає вимогам розумності, виваженості та справедливості.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційних скарг, обставин і фактів, які могли б вплинути на законність, вмотивованість та/чи обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення щодо доведення винуватості ОСОБА_15 у вчиненні кримінального правопорушення, і які б не були досліджені чи належним чином не оцінені цим судом, під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено.

На підставі викладеного, оскаржене судове рішення є законним, обґрунтованим і належним чином умотивованим, тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_15 підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Сумського районного суду Сумської області від 05.10.2021 відносно ОСОБА_27 залишити без змін, а апеляційні скарги представника потерпілої ОСОБА_6 , потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_9 та прокурора ОСОБА_10 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4