УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 липня 2024 року

м. Київ

справа № 761/22917/23

провадження № 51-2442ск24

Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 6 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_4 ,

установила:

Як убачається зі змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів, вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2023 року ОСОБА_4 було засуджено за ч. 2 ст. 15 і ч. 4 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, до якого на підставі ч. 1 ст. 71 цього Кодексу приєднано невідбуту частину покарання за вироком Рокитнянського районного суду Київської області від 2 березня 2023 року й остаточно визначено захід примусу - позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.

Суд визнав ОСОБА_4 винним у закінченому замаху на крадіжку, поєднану з проникненням у приміщення, вчинену повторно та в умовах воєнного стану за обставин, детально викладених у вироку.

Як установив суд, 23 травня 2023 року приблизно о 03:15 на ринку на АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , зробивши отвір у ролеті торгового місця № 50, витягнув звідти належний ОСОБА_5 товар (дитячий одяг) на загальну суму 5653,94 грн, однак через затримання працівником поліції не довів крадіжки до кінця.

Київський апеляційний суд ухвалою від 6 лютого 2024 року змінив згаданий вирок, виключив із нього рішення про призначення ОСОБА_4 покарання на підставі ст. 71 КК і постановив вважати останнього засудженим за ч. 2 ст. 15 і ч. 4 ст. 185 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. У решті вирок суду першої інстанції було залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і призначити новий розгляд у цьому суді напідставі п. 2 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Суть доводів скаржника зводиться до того, що вказаний суд неправомірно змінив вирок Шевченківського районного суду м. Києва, адже помилку в застосуванні ст. 71 КК допустив у вироку від 18 липня 2023 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області, котрий необґрунтовано повторно частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Рокитнянського районного суду Київської області від 2 березня 2023 року. Разом із цим прокурор зазначає, що згадане рішення від 18 липня 2023 року не було оскаржено і набрало законної сили. Також, на думку автора скарги, оспорювана ухвала не відповідає ст. 419 КПК.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити на таких підставах.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, правильність юридичної оцінки діяння за ч. 2 ст. 15 іч. 4 ст. 185 КК, справедливість призначеного за цим законом покарання в касаційній скарзі не оспорюються.

Аргументи про необхідність скасування оскарженої ухвали через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність не можна визнати прийнятними.

Зміст законності як однієї із загальних засад кримінального провадження розкрито у ст. 9 КПК, положення котрої зобов`язують суд під час кримінального провадження неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів та інших актів законодавства, а також ураховувати практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, міжнародна судова установа).

Роз`яснюючи гарантоване ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право на справедливий суд, міжнародна судова установа, серед іншого, окреслила в аспекті верховенства права винятки щодо принципу юридичної визначеності. Згідно з позицією ЄСПЛ вони можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру, а тому повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства (рішення у справі «Пономарьов проти України», заява № 3236/03, п. 40); при цьому спосіб, у який застосовується національне законодавство, повинен призводити до наслідків, сумісних із принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ (рішення у справі «Щокін проти України», заяви № 23759/03 та 37943/06, п. 52).

Як убачається з наявних у Верховному Суді матеріалів, у ході апеляційного провадження за скаргою обвинуваченого ОСОБА_4 суд з`ясував, що той був засуджений ще й вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 липня 2023 року, котрий не був оскаржений і набрав законної сили. Цим вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні 19 травня 2023 року злочинів, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК, і за їх сукупністю призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років; на підставі ч. 1 ст. 71 цього Кодексу частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Рокитнянського районного суду Київської області від 2 березня 2023 року, а остаточний захід примусу визначено у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Таким чином суд апеляційної інстанції встановив, що невідбуте покарання за попереднім вироком від 2 березня 2023 року було двічі приєднано до покарань за вироками від 14 та 18 липня 2023 року.

Оскільки вирок Бориспільського районного суду Київської області не переглядався, а допущена стосовно ОСОБА_4 внаслідок подвійного застосування ст. 71 КК істотна судова помилка підлягала виправленню, апеляційний суд постановив виключити цю норму з вироку, який ревізувався за врегульованою гл. 31 КПК процедурою.

Отже, у цій конкретній юридичній ситуації наведене рішення суду апеляційної інстанції є цілком сумісним із засадою законності у світлі тлумачення ЄСПЛ повноважень вищих судових органів.

Зміст ухвали від 6 лютого 2024 року не суперечить вимогам ст. 419 КПК.

Крім того, необхідно зауважити, що, не заперечуючи факту судової помилки через повторне приєднання невідбутого покарання, сторона обвинувачення у поданій скарзі не визначає іншого, ніж обрав апеляційний суд, дієвого способу виправлення становища ОСОБА_4 та поновлення порушеного права засудженого.

Оскільки в касаційній скарзі не міститься достатніх та переконливих аргументів, які би безспірно доводили незаконність оскарженої ухвали, то немає і потребиперевіряти матеріали кримінального провадження.

З огляду на викладене й на те, що зі скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для її задоволення, у відкритті касаційного провадження за нею слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

постановила:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 6 лютого 2024 року стосовно ОСОБА_4 .

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_6 ОСОБА_3