ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 554/8391/22

провадження № 51-2 км 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 29 червня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

1. За вироком Московського районного суду м. Харкова від 29 червня 2023 року, залишеним без зміни ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року, ОСОБА_6 засуджено за ч. 4 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

2. Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.

3. ОСОБА_6 визнано винуватим у відкритому викраденні чужого майна (грабежу), поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно, в умовах воєнного стану.

4. За обставин, детально викладених у вироку, 04 липня 2022 року приблизно о 7 год, точний час не встановлено, ОСОБА_6 , перебуваючи неподалік будинку АДРЕСА_2 , помітивши раніше невідомого йому ОСОБА_7 , який йшов по пішохідній доріжці, звернув увагу на мобільний телефон, що виднівся з нагрудної кишені його сорочки. У цей час у нього виник злочинний прямий умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна в умовах воєнного стану.

5. Після цього ОСОБА_6 з корисливих мотивів, шляхом відкритого заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я особи, усвідомлюючи суспільно небезпечний, протиправний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, повторно, скориставшись фактором несподіванки й тим, що ОСОБА_7 у зв`язку з похилим віком і станом здоров`я йшов за допомогою палиці, підійшов до нього та, відволікши проханням, лівою рукою штовхнув у груди, від чого потерпілий втратив рівновагу та впав на землю. Це не спричинило тілесних ушкоджень, проте завдало фізичного болю, а правою рукою ОСОБА_6 вихопив з лівої нагрудної кишені сорочки ОСОБА_7 мобільний телефон марки «ТМ Xiaomi Redmi 9A» 2/ 32 GB Sky Blue UA вартістю 3 734 грн.

6. Після цього ОСОБА_6 втік з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, чим спричинив потерпілому матеріальний збиток на суму 3 734 грн.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

7. У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого, на його думку, призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

8. Зазначає, що суди безпідставно кваліфікували його дії за кваліфікуючою ознакою «вчинення в умовах воєнного стану», оскільки, на його переконання, ця кваліфікуюча ознака застосовується до кримінальних правопорушень, вчинених на території, де ведуться активні бойові дії. Також зауважив, що суди помилково послалися на його попередню судимість за вироком Харківського апеляційного суду від 17 квітня 2020 року, не врахували при цьому положень ст. 89 КК.

9. Наголошує, що суди неправильно застосували кримінальний закон, а саме ч. 4 ст. 186 КК, та не врахували характеру вчиненого кримінального правопорушення, того що злочин не мав тяжких наслідків, та призначили йому надто суворе покарання.

10. Заперечень на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходило.

Позиції учасників судового провадження

11. Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги, а оскаржувані рішення просив залишити без зміни.

Мотиви Суду

12. Заслухавшидоповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

13. Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

14. Відповідно до положень ст. 438 КПКпідставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

15. Засуджений ОСОБА_6 у касаційній скарзі не оскаржує висновку місцевого суду щодо доведеності його винуватості у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабежу), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, однак не погоджується з кваліфікацією його дій за ч. 4 ст. 186 КК за кваліфікуючою ознакою «вчинене в умовах воєнного стану».

16. Верховна Рада України 03 березня 2022 року прийняла Закон України № 2117-IX«Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо посилення відповідальності за мародерство» (далі - Закон № 2117-IX), яким внесла зміни до частин 4 статей 185-187, 189 та 191 КК: їх доповнено кваліфікуючою ознакою вчинення злочинів «в умовах воєнного або надзвичайного стану».

17. Отже, з 07 березня 2022 року, дати набрання чинності Законом № 2117-IX, вчинення грабежу в умовах воєнного стану кваліфікується за ч. 4 ст. 186 КК.

18. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що грабіж ОСОБА_6 вчинив 04 липня 2022 року, у зв`язку з чим його дії було правильно кваліфіковано за такою кваліфікуючою ознакою, як вчинені в умовах воєнного стану, оскільки на той час воєнний стан був введений на всій території України.

19. Ця позиція узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 січня 2024 року у справі № 722/594/22, відповідно до якого кримінальна відповідальність передбачена за вчинення кримінального правопорушення в умовах воєнного або надзвичайного стану на території, на якій він введений[1].

20. Твердження засудженого про те, що суд помилково послався на наявність у нього судимості за вироком Харківського апеляційного суду від 17 квітня 2020 року, не врахувавши при цьому положень ст. 89 КК, не знайшли свого підтвердження.

21. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 89 КК такими, що не мають судимості, визнаються особи, засуджені до позбавлення волі або основного покарання у виді штрафу за тяжкий злочин, якщо вони протягом 6 років із дня відбуття покарання (основного і додаткового) не вчинять нового кримінального правопорушення.

22. Згідно з ч. 5 ст. 90 КК, якщо особа, що відбула покарання, до закінчення строку погашення судимості знову вчинить кримінальне правопорушення, перебіг строку погашення судимості переривається і обчислюється заново. У цих випадках строки погашення судимості обчислюються окремо за кожне кримінальне правопорушення після фактичного відбуття покарання (основного та додаткового) за останнє кримінальне правопорушення.

23. Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_6 раніше був засуджений вироками:

- Московського районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2014 року за ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 186, ст. 69, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 186, ст. 69, ст. 70 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 листопада 2016 року ОСОБА_6 був звільнений умовно-достроково від подальшого відбування покарання за цим вироком на невідбуту частину покарання 3 місяці 1 день позбавлення волі 23 листопада 2016 року;

- Харківського апеляційного суду від 17 квітня 2020 року за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, на підставі ст. 75 КК його звільнено від відбування покарання за цим вироком із установленням іспитового строку тривалістю 2 роки. За ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 27 квітня 2022 року ОСОБА_6 звільнений від призначеного покарання за цим вироком у зв`язку із закінченням іспитового строку.

24. Таким чином, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 у 2014 році вироком Московського районного суду м. Харкова був засуджений за злочини, які відповідно до ст. 12 КК є тяжкими. За цим вироком ОСОБА_6 був звільнений умовно-достроково від подальшого відбування покарання 23 листопада 2016 року.

25. Проте новий злочин ОСОБА_6 , як установлено з вироку Харківського апеляційного суду від 17 квітня 2020 року, вчинив 20 жовтня 2019 року, тобто до закінчення шестирічного строку погашення судимості, визначеного п. 8 ч. 1 ст. 89 КК, а тому строк погашення судимості за цим вироком рахується з урахуванням правил передбачених ч. 5 ст. 90 КК.

26. З матеріалів кримінального провадження вбачається, що злочин за оскаржуваним вироком від 29 червня 2023 року ОСОБА_6 вчинив 04 липня 2022 року, тобто до закінчення шестирічного строку погашення судимості, визначеного п. 8 ч. 1 ст. 89 КК. Оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних про те, що судимість щодо ОСОБА_6 була знята або погашена, то доводи касаційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

27. Посилання засудженого на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що, на його думку, спричинило невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, не знайшли своїх підтверджень.

28. Відповідно до положень статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. Під час вибору заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

29. У цьому кримінальному провадженні, як видно з матеріалів, саме наведеними законодавчими положеннями керувалися суди, обираючи засудженому заходів примусу та порядок його відбування.

30. Так, суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, врахував суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, який раніше судимий, обставину, що пом`якшує покарання (щире каяття), та обставину, яка обтяжує покарання (вчинення злочину щодо особи похилого віку).

31. З урахуванням наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення засудженому мінімального покарання, передбаченого санкцією ч. 4 ст. 186 КК.

32. З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції, який переглядав кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого, в тому числі і з підстав суворості призначеного покарання. Апеляційний суд, урахував, що ОСОБА_6 неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за попередніми вироками за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності та що відсутні обставини, які могли би свідчити про явну суворість призначеного йому покарання.

33. Ухвала апеляційного суду узгоджується з вимогами статей 370, 419 КПК.

34. Враховуючи, що закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу засудженого необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Вирок Московського районного суду м. Харкова від 29 червня 2023 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу останнього - без задоволення.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

[1] Постанова об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15 січня 2024 року у справі № 722/594/22. URL: https://reyestr.court.gov.ua/Review/116446106.