ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 549/163/20 Номер провадження 11-кп/814/103/24Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2024 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів: за участю: секретаря судового засідання прокурора захисників обвинуваченоїОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5 ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 квітня 2020 року за №0000051, за апеляційними скаргами обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_9 на вирок Чорнухинського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2020 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку сел. Чорнухи Полтавської обл., проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 , не судиму,

визнано винуватою та засуджено за ч.2 ст.125 КК України до покарання у вигляді 200 годин громадських робіт.

За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватою та засуджено за те, що вона 08 квітня 2020 року приблизно о 17 годині 30 хвилин на земельній ділянці по АДРЕСА_1 у ході сварки з ОСОБА_10 на грунті неприязних відносин умисно нанесла ОСОБА_10 один удар лопатою в ділянку голови, внаслідок чого ОСОБА_10 упала на землю та їй було заподіяно легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді рани по передній поверхні лівої вушної раковини з переходом на завушну ділянку зліва й на тлі підшкірного крововиливу, що розповсюджувався на проекцію соскоподібного відростку зліва та ліву скроневу ділянку.

В апеляційних скаргах:

захисник ОСОБА_9 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального закону, просить скасувати вирок Чорнухинського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2020 року та закрити кримінальне провадження через відсутність у діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: обвинувачена не вчиняла зазначене вище кримінальне правопорушення, а кримінальне провадження щодо неї сфабриковане; саме ОСОБА_10 та ОСОБА_11 під час події застосовували насильство до ОСОБА_8 ; показання потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 є недостовірними, при цьому, свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 не буди безпосередніми очевидцями події, свідок ОСОБА_13 є донькою ОСОБА_10 і ОСОБА_11 , а свідок ОСОБА_12 надавала допомогу потерпілій на прохання ОСОБА_13 ; висновок експерта №62 від 10 квітня 2020 року невмотивований та містить взаємовиключні твердження; під час досудового розслідування не було проведено огляд місця події та одягу потерпілої; ОСОБА_10 не зверталась до медичних закладів щодо нанесення їй тілесних ушкоджень; матеріали справи не містять заяви потерпілої про вчинення кримінального правопорушення, а тому це кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення не могло бути розпочато; наведений у витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань короткий виклад обставин не відповідає змісту повідомлення ОСОБА_10 ; стороні захисту не було відкрито інформацію про допит потерпілої під час досудового розслідування; в ході досудового розслідування адвокат ОСОБА_14 здійснював неефективний захист ОСОБА_8 ; слідчий ОСОБА_15 необ`єктивно проводив слідство в цьому кримінальному провадженні та водночас розслідував обставини кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000052 на підставі заяви ОСОБА_8 про вчинення щодо неї ОСОБА_11 кримінального правопорушення, з порушення вимог закону; обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 підлягав поверненню. Водночас захисник ОСОБА_9 посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно надав критичну оцінку показанням обвинуваченої та її дочки свідка ОСОБА_16 ;

обвинувачена ОСОБА_8 , посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати вирок Чорнухинського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2020 року та закрити кримінальне провадження у зв`язку з недоведеністю її винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України. Такі вимоги обґрунтовує тим, що місцевий суд не врахував те, що: стороною обвинувачення не було надано належних і допустимих доказів її винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України; вона не наносила тілесні ушкодження потерпілій, саме ОСОБА_10 і ОСОБА_11 розпочали конфлікт, ОСОБА_11 біг на неї (обвинуваченою) із сокирою, бив її лопатою до моменту падіння та втрати свідомості нею; її ( ОСОБА_8 ) показання підтверджуються повідомленням ГУНП у Полтавській області щодо поданих нею заяв за фактом нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_11 ; показання потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 містять розбіжності між собою, є плутаними та неправдивими; будь-які речові докази з місця події не вилучались, до матеріалів кримінального провадження не приєднувались; протоколи слідчих експериментів із потерпілою ОСОБА_10 та свідком ОСОБА_11 є недопустимими доказами, оскільки: їм не роз`яснювались передбачені законом права, вони не демонстрували механізм нанесення удару, а в протоколах зафіксовано лише показання цих осіб, надані під час досудового розслідування, які суд не має права враховувати при ухваленні вироку; умови здійснення слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 не були максимально наближеними до тих, за яких відбувалась подія, що є предметом перевірки; відтворені свідком ОСОБА_11 обставини не відповідають показанням експрета ОСОБА_17 , через це й похідний від протоколу слідчого експерименту за участю потерпілої висновок експерта №65 від 16 квітня 2020 року є недопустимим доказом. Водночас ОСОБА_8 посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно: не врахував надані нею та її дочкою - свідком ОСОБА_16 , послідовні показання, виклав її (обвинуваченої) показання інакше від обставин, які вона повідомляла в засіданні від 04 вересня 2020 року; в ході судового розгляду не з`ясував обставини виникнення в ОСОБА_10 другої групи тілесних ушкоджень; безпідставно відмовив у задоволенні клопотань сторони захисту про витребування з ГУНП у Полтавській області інформації щодо телефонного повідомлення ОСОБА_18 , у інтересах ОСОБА_10 , про вчинення щодо неї кримінального правопорушення та призначення комісійної судово-медичної експертизи.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинуваченої та її захисника ОСОБА_7 на підтримку доводів апеляційних скарг, заперечення прокурора проти апеляційних скарг, перевірила матеріали кримінального провадження, обговорила доводи апеляційних скарг та дійшла висновку про те, що вони підлягають залишенню без задоволення, а вирок місцевого суду зміні в порядку ч.2 ст.404 КПК України, з огляду на таке.

Статтею 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Згідно зі ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Доводи апеляційних скарг про невчинення обвинуваченою кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, позбавлені підстав.

Натомість, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України умисного заподіяння потерпілій легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням ст.23 КПК України й оціненими відповідно до ст.94 КПК України.

Такий висновок підтверджується показаннями потерпілої ОСОБА_10 (сусідки ОСОБА_8 ) про те, що 08 квітня 2020 року приблизно о 17 годині на городі, розташованому на земельній ділянці за місцем її проживання (по АДРЕСА_1 ), вона попросила обвинувачену повернути сітку з арматурою та між ними відбулася сварка. На неї ( ОСОБА_10 ) та її чоловіка ОСОБА_11 , ОСОБА_8 вилила нечистоти з відра і затим нанесла їй удар лопатою в голову, від чого вона ( ОСОБА_10 ) впала на землю та втратила свідомість.

За змістом протоколу слідчого експерименту від 15 квітня 2020 року з доданим технічним носієм інформації, на якому зафіксовано перебіг вказаної слідчої дії, потерпіла ОСОБА_10 за допомогою статиста та з використанням лопати відтворила обставини (локалізацію удару, її та ОСОБА_8 розміщення один щодо одного) заподіяння їй ззаду обвинуваченою в ході конфлікту удару металевою частиною лопати в ліву частину голови, від чого вона (потерпіла) впала на землю і втратила свідомість (т.1 а.п.90-93).

Свідок ОСОБА_11 підтвердив показання потерпілої в тому, що між нею та обвинуваченою розпочалася сварка, в ході якої ОСОБА_8 вилила на них ( ОСОБА_11 і ОСОБА_10 ) нечистоти з відра. Коли він вихопив відро обвинувачена вибила це відро, впала на землю і затим заподіяла потерпілій удар лопатою в ділянку лівої сторони голови, від якого ОСОБА_10 упала, 3-4 хвилини перебувала без свідомості та в неї утворилась рана в ділянці лівого вуха, а ОСОБА_8 залишила місце вчинення кримінального правопорушення.

15 квітня 2020 року свідок ОСОБА_11 у ході слідчого експерименту за допомогою статиста та з використанням лопати продемонстрував обставини (механізм, спосіб і локалізацію) нанесення ОСОБА_8 позаду потерпілої металевою частиною лопати за напрямком зверху-вниз із розмаху удару в ліву частину голови ОСОБА_10 , від якого остання впала, що підтверджується протоколом цієї слідчої дії та технічним носієм інформації, на якому зафіксовано її перебіг (т.1 а.п.86-89).

Відповідно ж до висновку додаткової судово-медичної експертизи №66 від 16 квітня 2020 року відтворені свідком ОСОБА_11 обставини нанесення обвинуваченою потерпілій ударів відповідають судово-медичним даним щодо виявлених у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень у вигляді рани по передній поверхні лівої вушної раковини з переходом на завушну ділянку зліва на тлі підшкірного крововиливу, що розповсюджується на проекції соскоподібного відростку зліва та ліву скроневу ділянку (т.1 а.п.100-101).

Судово-медичний експерт ОСОБА_17 зі стажем роботи більше 21 року в суді першої інстанції також підтвердив відповідність відтвореного свідком ОСОБА_11 механізму нанесення обвинуваченою потерпілій удару лопатою в голову судово-медичним даним експертизи ОСОБА_10 і можливість втрати потерпілою свідомості від такого удару.

Тобто показання потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 , докази за результатами проведення з ними слідчих експериментів підтверджено висновками експертизи та експертом у судовому засіданні, що спростовує доводи обвинуваченої про невідповідність продемонстрованого свідком ОСОБА_11 механізму нанесення тілесних ушкоджень судово-медичним даним.

Також позбавлені підстав аргументи сторони захисту про недопустимість протоколів слідчих експериментів та похідного від одного з них висновку додаткової судово-медичної експертизи №66 від 16 квітня 2020 року.

Метою слідчого експерименту відповідно до ч.1 ст.240 КПК України є перевірка та уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення. Проведення за участю особи слідчого експерименту з метою перевірки й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, на відміну від допиту, крім отримання відомостей, передбачає також здійснення учасниками слідчого експерименту певних дій, спрямованих на досягнення мети цієї слідчої (розшукової) дії.

Нормативна модель слідчого експерименту передбачає безпосередню участь особи у проведенні дій, спрямованих на досягнення легітимної мети цієї слідчої дії, а саме у відтворенні дій, обстановки, обставин певної події, проведенні необхідних дослідів чи випробувань. Шляхами досягнення мети слідчого експерименту є проведення відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

Отримання від особи відомостей під час проведення слідчого експерименту (з дотриманням встановленого законом порядку) є складовою належної правової процедури цієї процесуальної дії, що разом із іншими її сутнісними компонентами дозволяє досягнути її мети та вирішити поставлені завдання. При цьому, відомості, які надаються під час слідчої (розшукової) дії слідчого експерименту, не є самостійним процесуальним джерелом доказів, оскільки таким джерелом виступає протокол цієї слідчої (розшукової) дії, що в розумінні ч.2 ст.84 та п.3 ч.2 ст.99 КПК України є документом.

Виходячи із ознак показань, визначених в ч.1 ст.95 КПК України, у системному зв`язку із ч.2 ст.84 КПК України, показання є самостійним процесуальним джерелом доказів лише в тому випадку, коли вони надаються під час допиту.

А відповідно до нормативного змісту засади безпосередності дослідження показань, речей і документів (ст.23 КПК України) суд досліджує докази безпосередньо з метою встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, де показання особи та протокол слідчого експерименту за участю особи є предметом оцінки суду за правилами, передбаченими ст.94 КПК України.

Наведене вище узгоджується з висновком щодо застосування норми права, викладеним у постанові від 14 вересня 2020 року (справа №740/3597/17), в якому об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду наголосила, що приписи ч.4 ст.95 КПК України, за якими суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано в порядку, передбаченому ст.225 КПК України, мають застосовуватися лише до відомостей, що відповідають ознакам показань як самостійного процесуального джерела доказів згідно зі ст.95 КПК України. Показання і протокол слідчого експерименту є окремими самостійними процесуальними джерелами доказів, які суд оцінює за правилами ст. 94 КПК України.

Із протоколів слідчих експериментів від 15 квітня 2020 року з доданими технічними носіями інформації встановлено, що потерпіла ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_11 у ході проведених із ними слідчих експериментів, зокрема, з допомогою статиста та використанням лопати, вчиняючи дії, активно відтворювали обставини нанесення ОСОБА_8 удару потерпілій, що спростовує доводи обвинуваченої про фактичне проведення допиту цих осіб. Так, свідок ОСОБА_11 продемонстрував детальні механізм, кількість, спосіб і локалізацію удару, що відповідає висновку додаткової судово-медичної експертизи №66 від 16 квітня 2020 року й показанням експерта ОСОБА_17 , у яких було надано оцінку відтвореному свідком ОСОБА_11 механізму нанесення обвинуваченою тілесних ушкоджень потерпілій, тобто встановлено, що свідок ОСОБА_11 цей механізм відтворював та він є відповідним судово-медичним даним. Між тим, відсутність демонстрації ОСОБА_10 конкретного і детального механізму завдання їй тілесних ушкоджень пов`язане з тим, що в момент удару ОСОБА_8 знаходилась позаду неї та самого удару потерпіла не бачила, а відчула його в лівій частині голови. Разом із тим, ОСОБА_10 продемонструвала інші доречні обставини - локалізацію удару, її та ОСОБА_8 розміщення один щодо одного, знаряддя злочину, що також відповідає легітимній меті слідчого експерименту.

Усупереч доводам обвинуваченої, перед проведенням слідчих експериментів потерпілій ОСОБА_10 , свідку ОСОБА_11 було роз`яснено їх права та обов`язки, передбачені законом, попереджено їх про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України. Ними та іншими учасниками засвідчено протоколи вказаної слідчої дії без будь-яких доповнень чи зауважень щодо порядку її проведення (т.1 а.п.86-93).

Що стосується посилань сторони захисту на те, що слідчі експерименти з потерпілою ОСОБА_10 та свідком ОСОБА_11 проводились не за обставин, наближених до інкримінованої події, то ці посилання є неспроможними.

По-перше, положення ст.240 КПК України не вимагають від слідчого проводити слідчий експеримент виключно на місці події кримінального правопорушення. Аналогічний висновок сформовано в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 липня 2022 року (справа №607/12407/16-к, провадження № 51-5986км20).

По-друге, вказана вище слідча дія проводилась із метою відтворення саме характеру, механізму, кількості й способу насильницьких дій обвинуваченої з використанням знаряддя кримінального правопорушення, що можливо продемонструвати не прив`язуючись до місця вчинення кримінального правопорушення, а тому в цьому випадку проведення слідчих експериментів не на місці події кримінального правопорушення не ставить під сумнів допустимість отриманих за їх результатами доказів.

Наведені вище докази узгоджуються і з показаннями свідка ОСОБА_13 (дочки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ) про те, що 08 квітня 2020 року приблизно о 17 годині у дворі за місцем свого проживання потерпіла плакала й повідомила, що між нею та ОСОБА_8 відбувалася сварка, а ОСОБА_11 зазначив про нанесення обвинуваченою удару лопатою ОСОБА_10 . У потерпілої з`явилась кров на светрі, гематома в ділянці лівого вуха й розбите вухо.

Свідок же ОСОБА_12 підтвердила показання потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_13 у тому, що в потерпілої була розбита голова з крототечею та ранами над вухом зліва, на лівому вусі. На місці події повідомили, що її вдарила ОСОБА_8 .

У вказаний вище спосіб обвинувачена заподіяла ОСОБА_10 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді: рани по передній поверхні лівої вушної раковини з переходом на завушну ділянку зліва та на тлі підшкірного крововиливу, яка розповсюджується на проекцію соскоподібного відростку зліва та ліву скроневу ділянку. Ці тілесні ушкодження утворились у строк приблизно за добу до початку проведення експертизи, тобто 08 квітня 2020 року, від не менш ніж однократної дії твердого предмета з витонченим краєм, до категорії якого належить, у тому числі край металевої частини лопати, що діяв з достатньою для утворення тілесних ушкоджень силою, та вони не могли бути спричинені від удару кулаком руки. Із урахуванням анатомічної локалізації, морфологічних характеристик наведених вище тілесних ушкоджень, можливість їх утворення в результаті падіння ОСОБА_10 на площину зі стоячого на ногах положення виключається, що підтверджується висновком судово-медичної експертизи №62 від 10 квітня 2020 року (т.1 а.п.82-83).

У місцевому суді судово-медичний експерт ОСОБА_17 зі стажем роботи більше 21 року підтвердив зміст названого вище експертного висновку щодо встановлених у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень, їх класифікації та способу утворення, а також те, що ОСОБА_8 не зверталася до нього з метою проведення її судово-медичної експертизи.

На противагу доводам сторони захисту, висновки судово-медичної експертизи №62 від 10 квітня 2020 року та додаткової судово-медичної експертизи №66 від 16 квітня 2020 року достатньо обґрунтовані, мотивовані, послідовні за своїм змістом, містять детальний опис та аналіз проведених досліджень, складені з дотриманням вимог процесуальних норм, не містять неузгодженостей між викладеними в них твердженнями, не суперечать іншим наведеним вище доказам по справі, а навпаки узгоджуються з ними. Їх складено судово-медичним експертом ОСОБА_17 , який має вищу медичну освіту, відповідну кваліфікацію та стаж роботи більше 21 року. Отже, об`єктивні підстави для сумніву в достовірності цих висновків відсутні.

Посилання ж сторони захисту на безпідставну відмову місцевого суду в задоволенні клопотання сторони захисту про призначення комісійної судово-медичної експертизи щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_10 колегія суддів уважає неспроможними.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених ст.244 КПК України, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання. Не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права.

Слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо: встановлення причин смерті; встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень; визначення психічного стану підозрюваного за наявності відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності; встановлення віку особи, якщо це необхідно для вирішення питання про можливість притягнення її до кримінальної відповідальності, а іншим способом неможливо отримати ці відомості; визначення розміру матеріальних збитків, якщо потерпілий не може їх визначити та не надав документ, що підтверджує розмір такої шкоди, розміру шкоди немайнового характеру, шкоди довкіллю, заподіяного кримінальним правопорушенням.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження за наявності підстав, передбачених ст.242 КПК України, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.

Суд має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам незалежно від наявності клопотання, якщо: суду надані кілька висновків експертів, які суперечать один одному, а допит експертів не дав змоги усунути виявлені суперечності; під час судового розгляду виникли підстави, передбачені ч.2 ст.509 КПК України; існують достатні підстави вважати висновок експерта (експертів) необґрунтованим чи таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає інші обґрунтовані сумніви в його правильності.

За змістом п.п.11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Істотними можуть визнаватися, зокрема, порушення, які призвели до обмеження прав обвинуваченого чи інших осіб.

В ухвалі (постанові) про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта.

Комісійна експертиза призначається у випадках, коли є потреба провести дослідження за участю декількох експертів - фахівців у одній галузі знань.

Як видно з матеріалів справи, 11 вересня 2020 року суд першої інстанції розглянув назване вище клопотання сторони захисту в передбаченому КПК України порядку та вмотивовано відмовив у його задоволенні, не встановивши підстав для призначення комісійної судово-медичної експертизи щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , про що постановив ухвалу в письмовій формі з виходом до нарадчої кімнати (т.1 а.п.163-167).

З таким висновком погоджуються і суд апеляційної інстанції, оскільки, зокрема, на час розгляду згаданого вище клопотання захисника, в кримінальному провадженні були наявні висновки судово-медичної експертизи №62 від 10 квітня 2020 року щодо встановлених у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень (т.1 а.п.82-83); додаткової судово-медичної експертизи №66 від 16 квітня 2020 року з приводу питання відповідності відтворених потерпілою в ході слідчого експерименту обставин судово-медичним даним (а.п.100-101). Також у суді першої інстанції було детально допитано судово-медичного експерта ОСОБА_17 та забезпечено, в тому числі й стороні захисту можливість ставити питання експерту. У силу ж ч.2 ст.94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Сторона захисту, заявляючи зазначене вище клопотання, а також схожі за змістом клопотання під час провадження в апеляційному суді, не навела належних і доцільних підстав для призначення повторної судово-медичної чи повторної комісійної судово-медичної експертиз. Не встановлено таких обставин і колегією суддів. Натомість, доводи сторони захисту зводяться до незгоди зі змістом висновків експертиз, що не є підставою для призначення названих вище експертних досліджень.

Аргументи захисника ОСОБА_9 про те, що потерпіла не зверталась до медичних закладів щодо нанесення їй тілесних ушкоджень є безпідставними, оскільки ОСОБА_10 у день вчинення щодо неї кримінального правопорушення подала відповідну заяву про кримінальне правопорушення до відділу поліції та, як установлено з висновку її судово-медичної експертизи №62 і підтверджено експертом у суді першої інстанції, вже на наступний день після кримінального правопорушення (09 квітня 2020 року) в першій половині доби ОСОБА_10 була оглянута експертом у межах судово-медичної експертизи. У свою чергу, в засіданні місцевого суду потерпіла ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_13 підтвердили те, що потерпіла не проходила лікування в медичному закладі у зв`язку із загрозою поширення гострої респіраторної хвороби «COVID 19» та з урахуванням того, що ОСОБА_10 є особою похилого віку й відповідно перебувала в групі підвищеного ризику зараження вказаною хворобою.

Посилання обвинуваченої на те, що місцевий суд у ході судового розгляду не з`ясував обставини виникнення в ОСОБА_10 другої групи тілесних ушкоджень є необґрунтованими, так як у силу приписів ч.ч.1, 3 ст.337 КПК України судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. Суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, щодо якої здійснюється кримінальне провадження.

У наведених вище межах суд першої інстанції й установив у вироку фактичні обставини вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

У той же час, виявлені у ОСОБА_10 тілесні ушкодження на лівій кисті не мають зв`язку з обставинами цього провадження щодо спричинення обвинуваченою за допомогою лопати тілесних ушкоджень потерпілій та факт їх заподіяння не інкримінувався ОСОБА_8 .

Окрім того, місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про витребування з ГУНП у Полтавській області інформації щодо телефонного повідомлення ОСОБА_18 , у інтересах ОСОБА_10 , про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, так як є відсутньою значимість цих даних для підтвердження чи спростування обставин, які підлягають доказуванню по справі. Джерелом повідомленої потерпілою інформації про вчинене щодо неї кримінальне правопорушення є її письмова заява, яка подана в установленому законом порядку до відділу поліції та наявна в матеріалах кримінального провадження (т.1 а.п.81).

Таким чином, наведені вище показання потерпілої ОСОБА_10 є логічними, послідовними та підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , експерта ОСОБА_17 , доказами за результатами проведення слідчих дій і висновками експертиз, через це об`єктивних підстав не довіряти вказаним доказам немає та місцевий суд обґрунтовано поклав їх до доказової бази при ухваленні вироку. Підстав для визнання наведених вище доказів неналежними, недопустимими, недостовірними чи недостатніми перевіркою матеріалів провадження не встановлено.

Окрім того, сама ОСОБА_8 хоча й не визнала винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, між тим, вона та свідок ОСОБА_16 підтвердили перебування обвинуваченої 08 квітня 2020 року приблизно о 17 годині 30 хвилин на городі разом із ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , наявність між ними конфлікту та лопати на місці кримінального правопорушення.

Проте показання обвинуваченої про те, що вона не заподіювала удар лопатою в голову потерпілій, виключно ОСОБА_11 застосовував фізичне й психологічне насильство до неї (обвинуваченої) та показання свідка ОСОБА_16 , яка є дочкою ОСОБА_8 , з приводу того, що на городі лежала ОСОБА_8 та повідомила про її побиття ОСОБА_11 , правильно оцінені критично судом першої інстанції, оскільки вони спростовуються сукупністю викладених вище взаємоузгоджених доказів: показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , експерта ОСОБА_17 , які підтверджуються доказами за результатами проведення слідчих дій і висновками експертиз, об`єктивних підстави не довіряти яким, як установлено вище, немає; відсутністю в матеріалах кримінального провадження даних про наявність у ОСОБА_8 тілесних ушкоджень. У контексті зазначеного вище суд першої інстанції також мотивовано врахував вік свідка ОСОБА_16 (10 років на момент розгляду справи в першій судовій інстанції) та в силу цього її залежність від матері ОСОБА_8 і відповідно зацікавленість у результатах розгляду кримінального провадження. За таких обставин, показання ОСОБА_8 у цій частині є способом захисту від пред`явленого обвинувачення, а показання свідка ОСОБА_16 спрямовані на сприяння близькій особі уникнути кримінальної відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення.

Посилання ОСОБА_8 на те, що її показання підтверджуються повідомленням ГУНП у Полтавській області щодо поданих нею заяв, які стосуються обставин нанесення їй тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , є неспроможними, оскільки в цих заявах (від 08, 13, 14 квітня 2020 року) викладено виключно суб`єктивні твердження обвинуваченої. Окрім того, навпаки в останній за часом заяві від 13 квітня 2020 року, поданій слідчому, ОСОБА_8 зазначила про те, що себе потерпілою не вважає, не має будь-яких претензій, у тому числі до ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , від проходження судово-медичної експертизи та здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення відмовилась (т.1 а.п.135-139).

Усупереч доводам апеляційної скарги обвинуваченої, зміст технічного носія інформації, на якому зафіксовано судове провадження в місцевому суді (засідання від 04 вересня 2020 року), свідчить про те, що показання ОСОБА_8 викладено в оскаржуваному судовому рішенні з достатньою повнотою, відображено сутнісну складову показань зі збереженням точного їй змісту, що має значення для встановлення судом обставин, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні за приписами ст.91 КПК України.

До того ж, положеннями КПК України не передбачено обов`язку суду дослівно викладати показання осіб, таке джерело доказів відображається судом у тому обсязі, який необхідний для встановлення істини в кримінальному провадженні, що і було зроблено в досліджуваному випадку.

Необгрунтованими є доводи сторони захисту щодо непроведення під час досудового розслідування тих чи інших слідчих дій, вилучення певних об`єктів, так як відповідно до вимог ст.40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження, є самостійним у своїй процесуальній діяльності й під час проведення досудового розслідування визначає той обсяг слідчих дій, необхідність проведення яких, на його переконання, буде достатнім для доведення винуватості осіб і притягнення їх до кримінальної відповідальності за інкриміновані злочини.

За ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст.91 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК України випадках - на потерпілого. Збирання та надання доказів до суду є правом, а не обов`язком сторони обвинувачення, а тому суд позбавлений можливості впливати на обсяг надання стороною обвинувачення доказів. Згідно з принципом змагальності сторін та свободи у поданні ними суду своїх доказів, закріпленим у ст.22 КПК України, прокурор, підтримуючи публічне обвинувачення в суді, є самостійним у своїй процесуальній діяльності, у тому числі щодо визначення обсягу доказів, на підставі яких доводитиме винуватість особи.

Разом з цим, факт вчинення ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, підтверджено сукупністю викладених вище взаємоузгоджених доказів (показань потерпілої, свідків, експерта, даних за результатами проведення слідчих дій і висновків експертних досліджень).

Доводи захисника ОСОБА_9 з приводу відсутності заяви ОСОБА_10 про вчинення кримінального правопорушення колегія суддів уважає безпідставними, оскільки в матеріалах кримінального провадження наявна заява потерпілої від 08 квітня 2020 року, яка хоча й містить граматичні помилки та неточні формулювання, але з її сукупного й сутнісного змісту вбачається, що ОСОБА_10 просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_8 , яка 08 квітня 2020 року нанесла їй тілесні ушкодження, та у зв`язку з цим видати направлення для проходження судово-медичної експертизи. Цю заяву потерпіла засвідчила своїм підписом та подала до Чорнухинського ВП Лохвицького ВП ГУНП у Полтавській області в день вчинення кримінального правопорушення щодо неї, що підтверджується вхідним штампом цього відділу поліції №403 від 08 квітня 2020 року (т.1 а.п.81).

Зміст ч.1 ст.477 КПК України у системному зв`язку із ч.4 ст.26 і п.7 ч.1 ст.284 КПК України полягає в тому, що обов`язковою умовою здійснення кримінального провадження у формі приватного обвинувачення є заява потерпілого як волевиявлення про притягнення винного до кримінальної відповідальності взагалі, а не за конкретною нормою КК України. Законодавство України не передбачає особливих вимог або певної форми щодо складання заяви про вчинення кримінального правопорушення. Інтерес особи, котра зазнала шкоди, у застосуванні процедури кримінального судочинства стосується не юридичної кваліфікації протиправних дій, а самого факту вчинення цих дій щодо неї. Подана до правоохоронних органів заява потерпілого є вираженням його ставлення до події злочину, особи, яка його вчинила, та обраного способу реагування. Відповідне волевиявлення є свідченням того, що особа, котрій завдано шкоди, звертається до держави з метою захисту своїх порушених прав та законних інтересів шляхом кримінального переслідування винного, не вважаючи належними й достатніми інші способи досягнення цієї мети.

Далі в місцевому суді потерпіла також просила притягнути ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності за ч.2 ст.125 КК України з призначенням останній покарання у вигляді громадських робіт, до апеляційного суду направила заяву, в якій зазначила про законність оскаржуваного вироку (т.2 а.п.38).

Таким чином, протягом усього кримінального провадження: під час досудового розслідування, судового провадження в першій та апеляційній інстанціях ОСОБА_10 ставила питання про застосування щодо ОСОБА_8 заходів кримінальної репресії, а тому порушення порядку провадження, яке відбувалось у формі приватного обвинувачення, є відсутніми.

Так само позбавлені підстав доводи захисника ОСОБА_9 із приводу того, що наведений у витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань короткий виклад обставин не відповідає змісту повідомлення потерпілої, оскільки у сформульованій у названому витязі фабулі кримінального правопорушення зазначено про заподіяння 08 квітня 2020 року в с. Богодарівка Чорнухинського р-ну Полтавської обл. обвинуваченою в ході сварки тілесних ушкоджень потерпілій, що відповідає обставинам провадження та змісту вказаних ОСОБА_10 у заяві про вчинення кримінального правопорушення відомостей.

Варто враховувати й те, що ані вимогами КПК України, ані нормами Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань не встановлено заборони та/або обмежень для органу досудового розслідування щодо зміни чи доповнення інформації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань про кримінальне правопорушення в ході подальшого здійснення досудового розслідування.

Посилання захисника ОСОБА_9 на необізнаність сторони захисту з допитом потерпілої під час досудового розслідування не впливають на законність та обгрунтованість оскаржуваного вироку з огляду на те, що відповідно до приписів ст.ст.23, 95 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 КПК України, та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Більше того, колегія суддів зауважує, що в реєстрі матеріалів досудового розслідування, копія якого вручалась ОСОБА_8 та її захиснику перед направленням справи до суду, серед переліку проведених слідчих дій було зазначено, в тому числі про допит потерпілої ОСОБА_10 , а в подальшому і самою стороною захисту долучено до матеріалів справи письмовий протокол допиту потерпілої ОСОБА_10 від 13 квітня 2020 року (т.1 а.п.2, 140-141).

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 зазначає про те, що в ході досудового розслідування адвокат ОСОБА_14 здійснював неефективний захист ОСОБА_8 , але такі доводи не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що здійснення захисту - це в основному питання взаємовідносин між обвинуваченим та його захисником, незалежно від того, чи призначається захисник в межах надання правової допомоги чи оплачується приватним чином. Згідно з п.«с» ч.3 ст.6 Європейської конвенції з прав людини втручання компетентних органів вимагається лише в тих випадках, коли факт незабезпечення адвокатом ефективного представництва є очевидним або будь-яким чином переконливо доведений до їх відома («Камасинський проти Австрії, «Лагерблом проти Швеції»).

Між тим, що стосується саме оцінки ефективності або неефективності стратегії й тактики захисту, то суд не має повноважень оцінювати їх ефективність, оскільки давати таку оцінку може лише Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури.

Ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинувачених результату, а полягає в наданні їм належних і достатніх можливостей із використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках, є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб.

Будь-яких об`єктивних даних про неналежне виконання захисником ОСОБА_19 , який є професійним адвокатом із відповідним фахом, професійних обов`язків захисника, порушення ним стандартів надання правової допомоги, визначених Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що призвело або могло призвести до істотного обмеження прав ОСОБА_8 , передбачених ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.59 Конституції України, ст.20 КПК України, належних відомостей, які би підтверджували, що обвинувачена була невдоволена адвокатом ОСОБА_19 на стадії досудового провадження чи зверталась із заявами з приводу невиконання або неналежного виконання адвокатом ОСОБА_19 своїх професійних обов`язків до органів адвокатського самоврядування, перевіркою матеріалів справи не встановлено та стороною захисту в суді апеляційної інстанції не надано.

Натомість, обрання обвинуваченою інших захисників, а також застосування стороною захисту інших позиції й тактики захисту вже на стадії судового провадження, не свідчать про те, що на попередніх етапах захист ОСОБА_8 здійснювався неналежним чином.

Неспроможними є і доводи захисника ОСОБА_9 про те, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_8 підлягав поверненню, оскільки вказаний обвинувальний акт не містить невідповідностей положенням ст.291 КПК України, які би унеможливлювали повний і всебічний розгляд справи в його межах.

Обставин, які би свідчили про допущення органом досудового розслідування та судом першої інстанції істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, зокрема й тих, що свідчили би про наявність підстав для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , під час апеляційного розгляду не встановлено.

Водночас здійснення одним слідчим декількох кримінальних проваджень, частково з аналогічним суб`єктним складом учасників провадження, само по собі не вказує на недотримання слідчим вимог об`єктивності з`ясування обставин справи та неможливість його участі в цих провадженнях відповідно до ст.77 КПК України.

На переконання колегії суддів, установивши фактичні обставини справи, дослідивши та проаналізувавши зібрані під час досудового розслідування й надані прокурором докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред`явлено обвинувачення, в тому числі допитавши очевидців кримінального правопорушення, надавши доказам оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України.

Отже, доводи апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження, а тому їх слід залишити без задоволення.

Водночас суд апеляційної інстанції, керуючись положеннями ч.2 ст.404 КПК України, зауважує, що згідно з ч.5 ст.74 КК України обвинувачений за вироком суду підлягає звільненню від покарання на підставах, передбачених ст.49 КК України.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, відповідно до ч.2 ст.12 КК України є кримінальним проступком, за вчинення якого передбачено найбільш суворе покарання у вигляді обмеження волі.

Пунктом 2 ч.1 ст. 49 КК України унормовано, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, й до дня набрання вироком законної сили сплинули 3 роки.

ОСОБА_8 учинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.125 КК України, 08 квітня 2020 року.

Строки давності, визначені в п.2 ч.1 ст. 49 КК України, не зупинялись, не переривались та закінчились, оскільки з дня вчинення обвинуваченою зазначеного вище кримінального правопорушення до дня набрання вироком місцевого суду законної сили минуло 3 роки.

За таких обставин, зважаючи на те, що в судовому засіданні апеляційного суду сторона захисту заперечила проти звільнення ОСОБА_8 від кримінальної відповідальності на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України, обвинувачена підлягає звільненню від призначеного їй покарання у зв`язку із закінченням строків давності, що обумовлює необхідність зміни оскаржуваного вироку.

Керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 та її захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

У порядку ч.2 ст.404 КПК України вирок Чорнухинського районного суду Полтавської області від 04 грудня 2020 року щодо ОСОБА_8 змінити.

На підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання за ч.2 ст.125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.

В іншій частині вирок залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 .