Справа № 646/1296/24
№ провадження 1-в/646/62/2024
УХВАЛА

іменем України

25.03.2024 року Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника установи виконання покарань ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду у м. Харкові подання державної установи «Диканівська виправна колонія (№ 12)» відносно засудженого:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, освіта повна загальна середня, непрацюючого, неодруженого, судимого: 08.07.2013 року Орджонікідзевським районним судом м. Харкова за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, 02.02.2023 року Октябрським районним судом м. Полтави за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до 9 років позбавлення, на підставі ухвали Полтавського апеляційного суду від 02.11.2023 року покарання змінено та призначено до 8 років позбавлення волі, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

про визначення порядку застосування покарання за наявності двох вироків,

В С Т А Н О В И В:

До Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшло подання начальника державної установи «Диканівська виправна колонія (№ 12)» про визначенння порядку застосування покарання за наявності двох вироків відносно засудженого ОСОБА_5 , посилаючись на те, що з 28.12.2023 року в ДУ «Диканівська виправна колонія (№ 12)» відбуває покарання ОСОБА_5 , засуджений 02.02.2023 року вироком Октябрського районного суду м. Полтави за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до 9 років позбавлення волі. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 02.11.2023 року вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 02.02.2023 року змінено, покарання призначено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до 8 років позбавлення років. Вирок набрав законної сили 02.11.2023 року. Крім того ОСОБА_5 був засуджений вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.07.2013 року за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 рокі позбавлення волі. Вирок набрав законної сили 02.09.2013 року та не виконаний. Проте попередній вирок суду при цьому не враховано. Просив вирішити питання щодо визначення порядку застосування покарання за наявності вказаних вироків.

Прокурор та засуджений під час судового розгляду просили відмовити у задоволенні подання, посилаючись на її безпідставність, оскільки закінчився строк давності виконання вироку Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.07.2013 року.

Представник установи виконання покарань під час судового розгляду підтримав подання та наполягав на його задоволенні.

Вислухавши думку прокурора, представника установи виконання покарань, засудженого та дослідивши матеріали подання, суд приходить до наступного.

Відповідно до п. 2.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України N 5-рп/2013 від 26.06.2013 року у справі № 1-7/2013, Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (п. 2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п. 3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012 року № 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43).

Статтею 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини визначено, що кожен, чиї права та свободи, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.

Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений ч. 2 ст. 539 КПК України, має право вирішувати питання про застосування покарання у наявності кількох вироків.

Згідно з ч. 1-3, 5 ст. 539 КПК України питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 10 (у частині клопотань про заміну покарання відповідно до частини третьої статті 57, частини першої статті58, частини першої статті62 Кримінального кодексу України), 11, 13 частини першої статті 537цього Кодексу. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, розглядається протягом десяти днів з дня його надходження до суду суддею одноособово згідно з правилами судового розгляду, передбаченими статями 318- 380 цього Кодексу з урахуванням положень цього розділу. За наслідками розгляду клопотання (подання) суд постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Як вбачається з роз`яснень, які викладені в п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», за наявності щодо засудженого вироку, який не виконано і про який не було відомо суду, що постановив останній за часом вирок, суд за місцем виконання цього вироку зобов`язаний визначити порядок застосування покарання за всіма вироками.

Відповідно до ч.ч.1 - 2, 4 ст. 71 КК України якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

При складанні покарань за сукупністю вироків загальний строк покарання не може перевищувати максимального строку, встановленого для даного виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. При складанні покарань у виді позбавлення волі загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, не повинен перевищувати п`ятнадцяти років, а у випадку, якщо хоча б одне із кримінальних правопорушень є особливо тяжким злочином, загальний строк позбавлення волі може бути більшим п`ятнадцяти років, але не повинен перевищувати двадцяти п`яти років. При складанні покарань у виді довічного позбавлення волі та будь-яких менш суворих покарань загальний строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю вироків, визначається шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі.

Остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Як вбачається з вироку Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.07.2013 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі за кримінальне правопорушення, яке ним було вчинено 25.04.2013 року. Початок строку відбування покарання визначено рахувати з моменту взяття його під варту. Вирок набрав законної сили 02.09.2013 року. Вирок не виконаний. Будь-якої інформації щодо виконання вироку Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.07.2013 року відносно ОСОБА_5 немає.

Крім цього, відповідно до вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 02.02.2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до 9 років позбавлення волі, на підставі ухвали Полтавського апеляційного суду від 02.11.2023 року вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 02.02.2023 року змінено, ОСОБА_6 призначено покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України до 8 років позбавлення років, за кримінальне правопорушення, яке ним було вчинено 26.09.2018 року. Початок строку відбування покарання визначено рахувати за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 02.02.2023 року з 26.09.2018 року. Вирок набрав законої сили 02.11.2023 року. За цим вирок засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання в ДУ «Диканівська виправна колонія (№ 12)». Проте при постановленні вказаного вироку, попередній вирок суду від 08.07.2013 року враховано не було, що свідчить про наявність щодо засудженого вироку, який не виконано.

Таким чином на даний час щодо ОСОБА_5 є два вироки, які набрали законної сили.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 80 КК України особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за злочин середньої тяжкості, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 80 КК України перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину.

Стаття 80 КК передбачає нормативне регулювання інституту звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку та встановлює імперативні строки, сплив яких є безумовною підставою для звільнення засудженого від відбування призначеного йому покарання.

Правова природа вказаного виду звільнення від відбування призначеного покарання зумовлюється одностороннім обов`язком держави примусово реалізувати через спеціально уповноважені нею органи призначене особі покарання протягом певних строків. Особа, засуджена до певного виду покарання, не несе правового обов`язку застосовувати право обмеження, які входять до його змісту, сама до себе це виключна одностороння компетенція спеціальних державних органів, які виконують покарання.

Водночас засуджена до певного виду покарання особа не може перебувати в потенційному очікуванні виконання покарання невизначений проміжок часу, у зв`язку із чим законодавчо встановлюються імперативні строки, сплив яких припиняє наявні між державою і засудженою особою кримінальні правовідносини, а отже, унеможливлює виконання покарання.

Окрім того, частиною третьою статті 80 КК передбачено положення щодо зупинення перебігу строку давності у разі, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання, а строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються.

У частині четвертій статті 80 КК також передбачено положення про те, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення строку давності в цьому разі починається з дня вчинення нового злочину.

Вказані положення свідчать, що держава втрачає право на виконання призначеного засудженому покарання лише у тих випадках, коли засуджений своєю поведінкою не перешкоджав процедурі його виконання.

За таких обставин застосування статті 80 КК передбачає дослідження та встановлення судом терміну, протягом якого обвинувальний вирок не виконувався, збігу строку давності його виконання та факту ухилення засудженим від його відбування, що є підставою для зупинення перебігу такого строку давності.

Однак ухилення від відбування покарання, як підстава для зупинення строків давності виконання обвинувального вироку є особливим юридичним фактом, питання вирішення якого належить до компетенції суду, а отже, цей факт слід встановлювати з дотриманням вимог процесуальної форми.

Зокрема, редакція частини третьої статті 80 КК певним чином співвідноситься зі статтями 389 та 390 цього Кодексу, оскільки ухилення від відбування покарання, про яке йдеться у частині третій статті 80 Загальної частини КК, у своєму конкретному прояві відповідає складу одного із злочинів, передбачених зазначеними статтями Особливої частини КК. Отже, роблячи висновок про ухилення особи від відбування покарання при застосуванні частини третьої статті 80 КК, суд тим самим фактично визнає її винною у вчиненні нового злочину. Таке правозастосування суперечить частині першій статті 62 Конституції України, згідно з якою особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Таким чином, вирішувати питання про зупинення строків давності виконання обвинувального вироку суду можливо лише після набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким особа буде визнана винною в ухиленні від відбування покарання.

Зазначена правова позиція висловлена Верховний Судом України у відповідній постанові від 24.12.2015 року по справі № 5-324кс15.

Крім того під час судового розгляду встановлено, що в матеріалах, доданих до подання ДУ «Диканівська виправна колонія (№ 12)», відсутні відомості про ухилення ОСОБА_5 від відбування покарання, призначеного вироком Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.07.2013 року, а відтак підстави для зупинення перебігу строку виконання обвинувального вироку Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.07.2013 року і застосування частини третьої статті 80 КК .

Згідно з доданими до подання копією вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 02.02.2023 року та ухвали Полтавського апеляційного суду від 02.11.2023 року, після набрання законної сили вироку Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.07.2013 року, новий злочин ОСОБА_5 вчинив 26.09.2018 року, а тому підстави для застосування положень частини 4 статті 80 КК також відсутні.

З урахуванням викладеного, підстави для розгляду питання про порядок застосування покарання за наявності кількох вироків відсутні, оскільки закінчились строки давності виконання вироку Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 08.07.2013 року, виконанню щодо ОСОБА_5 підлягає вирок Октябрського районного суду м. Полтави від 02.02.2023року з урахуванням ухвали Полтавського апеляційного суду від 02.11.2023 року.

Приймаючи до уваги викладене, подання ДУ «Диканівська виправна колонія (№ 12)» задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 71, 80 КК України, ст.ст.537,539 КПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Подання ДУ «Диканівська виправна колонія (№ 12)» про визначення порядку виконання вироків щодо засудженого ОСОБА_5 за наявності кількох вироків - залишити без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення через Червонозаводський районний суд м. Харкова.

Головуючий суддя -