В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/1682/21

05 березня 2024 року Богородчанський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді ОСОБА_1 ,

з участю : секретаря ОСОБА_2 ,

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

потерпілого ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Богородчани кримінальне провадження № 0000617 про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , фізичної особи-підприємця, з вищою освітою, одруженого, раніше не судимого, громадянина України,

за ч.2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в :

І. Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

ОСОБА_9 вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Злочин скоєно за таких обставин.

ОСОБА_7 , приблизно о 21 годині 15 хвилин 28 грудня 2020 року, у темну пору доби, суху погоду, керуючи автомобілем марки Peugeot моделі 5008, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався ділянкою автодороги Н-09 «Мукачево-Львів», вулицею 16 Липня в селищі Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області, в напрямку м. Львів.

У цей час, попереду, зліва направо, перпендикулярно осі дороги переходив проїзну частину пішохід ОСОБА_5 , чим створював небезпеку для руху водію ОСОБА_7 .

Продовжуючи рух у вказаному напрямку, водій ОСОБА_10 проявив неуважність, не врахував дорожню обстановку і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не обрав в установлених межах безпечної швидкості, не справився з керуванням, виявивши небезпеку для руху, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного об`їзду перешкоди, та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_5

При цьому, водій ОСОБА_7 порушив вимоги Правил дорожнього руху, а саме:

п. 1.5., згідно з яким дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків;

п. 2.3., в якому зазначено, що для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

д) не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху;

п. 12.1., який вказує, що під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним;

п. 12.2., згідно з яким у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги;

п. 12.3., відповідно до якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Внаслідок порушення ОСОБА_7 Правил дорожнього руху сталася дорожньо-транспортна пригода внаслідок якої пішохід ОСОБА_5 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку важкого ступеня, перелому кісток черепа, крововиливу над твердою та під твердою мозковою оболонкою та забійної рани тім`яної ділянки, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх заподіяння.

ІІ. Позиція обвинуваченого та потерпілого у кримінальному провадженні.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_7 свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення не визнав та суду пояснив, що 28 грудня 2020 року приблизно о 21 годині 15 хвилин він повертався з ТРК Буковель додому на своєму автомобілі марки Peugeot 5008, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У автомобілі окрім нього, як водія, знаходились пасажири ОСОБА_11 , яка сиділа на передньому пасажирському сидінні, а також ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які були на задньому сидінні.

Проїжджаючи ділянку дороги, що в селищі Делятин Надвірнянського району Івано-Франківської області, рухаючись у напрямку м. Львів, він їхав зі швидкістю приблизно 50 км/год.

У зустрічному напрямку рухались автомобілі із включеними фарами, що зменшувало оглядовість лівої частини дороги. З правої та лівої частини дороги були припарковані автомобілі, були пішоходи.

В якийсь момент він побачив пішохода, який появився з-поза зустрічного автомобіля, й рухався зліва направо у недозволеному для цього місці. Відстань від переду його автомобіля до пішохода була не більше 25 метрів. Пішохід був одягнений у темний одяг, на голові був капюшон.

Як тільки він виявив пішохода одразу застосував екстрене гальмування.

Намагаючись уникнути наїзду на пішохода, він вивернув кермо праворуч, проте пішохід почав бігти та фактично кинувся на автомобіль. Контактувала ліва частина автомобіля з пішоходом в районі лівого переднього крила та лівого дзеркала заднього виду автомобіля.

Після повної зупинки автомобіля він вийшов з нього та зателефонував у швидку допомогу.

Момент ДТП було зафіксовано на відеореєстратор, який знаходився в автомобілі, відеозапис якого надав працівникам поліції для долучення до матеріалів кримінального провадження.

Свою вину не визнає, вважає, що їхав із суворим дотриманням ПДР, здійснив екстрене гальмування, вивертав кермо праворуч і вчинив всі можливі дії для уникнення ДТП. В свою чергу пішохід переходив дорогу в забороненому місці в темну пору доби, не врахував дорожньої обстановки та ще і прискорився у сторону автомобіля перед зіткненням, хоча міг і був зобов`язаний зупинитися та утриматись від перебігання дороги в забороненому для цього місці.

Після ДТП він намагався у слідчого з`ясувати контакти потерпілого, однак слідчий відмовив йому їх надати. В інший спосіб з`ясувати місце знаходження потерпілого йому не вдалося.

Вважає неналежним доказом висновок судової автотехнічної експертизи, в якій невірно зазначено вихідні дані, невірно протлумачено поняття «небезпека для руху», тому й констатовано, що він мав технічну можливість попередити ДТП.

Неналежним доказом вважає також протокол слідчого експерименту, який проведений не в таких умовах, при яких сталася ДТП, крім того, під час проведення такої слідчої дії були сторонні особи, які заважали її проведенню.

За результатами розгляду кримінального провадження просить його виправдати, у задоволенні цивільних позовів відмовити.

Потерпілий ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснив, що приблизно о 21 годині 15 хвилин 28 грудня 2020 року він повертався з роботи додому. Проїжджаючи вулицею 16 Липня в селищі Делятин Надвірнянського району, керуючи автомобілем марки Skoda Octavia, по дорозі додому зупинився у центрі селища Делятин, справа від проїжджої частини, вийшов з автомобіля та пішов до продуктового магазину «Наш Край».

Перейшовши проїжджу частину на протилежний бік, він згадав, що забув у автомобілі гаманець з грошима, тому вирішив повернутися до свого автомобіля. Дійшовши до проїзної частини, він зупинився, подивився у обидві сторони і, переконавшись у відсутності автомобілів на дорозі, вирішив перейти через проїзну частину до свого автомобіля. В той час, коли він ступив на дорогу, почув звук автомобіля зі сторони м. Львів, тоді він повернув голову вліво та продовжив переходити дорогу. Зліва далеко світили фари і він продовжував дивитися в ту сторону, йти прямо, рухаючись перпендикулярно її осі. Дійшовши до середини дороги, почув жіночий крик, тоді прискорився, проте, зробивши ще два кроки відчув удар і втратив свідомість. Що відбувалося далі він не пригадує, отямився в Івано-Франківській ОКЛ приблизно через тиждень після ДТП.

Внаслідок ДТП отримав тілесні ушкодження, проходив лікування з оперативним втручанням, далі тривалий час лікувався стаціонарно та амбулаторно, на що витрачав значні кошти. Обвинувачений жодного разу до нього не приходив, ніяких коштів на лікування не давав, вибачення не попросив. Просить цивільний позов задовольнити, стягнувши на його користь матеріальну та моральну шкоду, ОСОБА_7 призначити суворе покарання.

ІІІ. Докази на підтвердження встановлених судом обставин, мотиви неврахування окремих доказів.

Незважаючи на невизнання своєї вини, вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю доведена в судовому засіданні сукупністю досліджених та перевірених у справі доказів.

Зокрема, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 дала показання про те, що у вечірній час, приблизно о 21 годині 15 хвилин 28 грудня 2020 року, разом із ОСОБА_7 , який керував своїм автомобілем Peugeot 5008, а також пасажирами ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , поверталися з ТРК Буковель додому в м.Львів. В автомобілі вона сиділа на передньому пасажирському сидінні, а Марта та Софія на задньому сидінні. Проїжджаючи через центр селища Делятин Надвірнянського району, вона побачила, як з-поза зустрічного автомобіля на смугу руху їхнього автомобіля раптово вискочив чоловік. Вона крикнула, ОСОБА_7 застосував екстрене гальмування, повернув кермо праворуч, однак зачепив того чоловіка. Вони відразу зупинилися, підійшли до чоловіка, який лежав на дорозі, ОСОБА_7 викликав швидку й поліцію, працівники яких приїхали у короткий проміжок часу. Через деякий час її викликали в поліцію, де вона надавала пояснення про обставини ДТП.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, щовечором 28 грудня 2020 року, разом із ОСОБА_7 , який керував своїм автомобілем Peugeot 5008, а також пасажирами ОСОБА_11 та ОСОБА_15 , поверталися з ТРК Буковель додому в м.Львів. Вона та ОСОБА_12 сиділи на задньому сидінні, а ОСОБА_16 сиділа поруч з водієм. Вона не контролювала рух автомобіля, однак в якийсь момент почула крик ОСОБА_17 , підняла очі й побачила пішохода, який був у темному одязі, переходив дорогу й практично кинувся в бік їхнього автомобіля. ОСОБА_7 загальмував, вивернув кермо праворуч, однак все-одно зачепив пішохода, який впав на дорогу. Вони вийшли з автомобіля, підійшли до чоловіка, який лежав на дорозі, хтось викликав швидку й поліцію, працівники яких приїхали у короткий проміжок часу. Через деякий час її викликали в поліцію, де вона надавала пояснення про обставини ДТП.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_18 суду повідомив, що в лютому 2021 року він був залучений як понятий під час проведення слідчого експерименту. Слідча дія проводилася в темну пору доби, він та інший понятий почергово сідали в автомобіль, з якого було видно пішохода, який переходив дорогу зліва направо.

Аналогічні показання в судовому засіданні також надав свідок ОСОБА_19 , який підтвердив, що йому було видно з автомобіля пішохода, який переходив дорогу зліва направо.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні повідомив, що він, як старший слідчий Надвірнянського відділу поліції ГУНП в Івано-Франківській області здійснював досудове розслідування вказаного кримінального провадження. Зазначив, що під час слідчого експерименту ним було забезпечено дотримання умов, найбільш наближених до тих, при яких сталася ДТП. Вказав, що ніхто з учасників слідчої дії чи сторонніх осіб не заважали проведенню слідчого експерименту, ним було враховано зауваження, висловлені учасниками слідчої дії, та внесено всі необхідні відомості у протокол. Крім того зазначив, що ОСОБА_7 не звертався до нього з метою отримання контактних даних потерпілого, останній міг самостійно отримати такі дані, оскільки знайомився з матеріалами кримінального провадження.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 28 грудня 2020 року з план-схемою та фототаблицею до нього, слідчим оглянуто ділянку автодороги на вулиці 16 липня в селищі Делятин Надвірнянського району. Ця ділянка дороги має по одній смузі для руху в кожному напрямку, які розділені між собою дорожньою розміткою 1.1 (вузька суцільна лінія). На смузі руху в напрямку м.Львів знаходиться автомобіль маркиPeugeot моделі 5008, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який має пошкодження лівої передньої частини (пошкодження лівого переднього крила, відламане ліве дзеркало). На відстані двох метрів від автомобіля виявлено речовину бурого кольору. За результатом огляду вилучено вказаний автомобіль та пляму речовини бурого кольору (т.3 а.с.4-15).

Висновком інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109-21/391-IT від 01 березня 2021 року констатовано, що гальмівна та рульова система автомобіля марки Peugeot моделі 5008, реєстраційний номер НОМЕР_1 , знаходилась у працездатному стані, що підтверджує правильність кваліфікації вчиненого обвинуваченим діяння про порушення саме правил безпеки дорожнього руху, а не експлуатації транспортного засобу (т.3 а.с.22-26).

Протоколом огляду речового доказу від 21 січня 2021 року відеозапису із камери реєстратора автомобіля, яким зафіксовано перегляд відеофайлу з відеореєстратора автомобіля обвинуваченого, де мітиться інформація про обставини ДТП вихід пасажира на проїжджу частину, його рух в напрямку смуги руху автомобіля під керуванням обвинуваченого, наїзд на пішохода лівою передньою частиною автомобіля (т.3 а.с.31-34).

Висновком судової фототехнічної експертизи № СЕ-19/109-21/1192-ФТ від 10 лютого 2021 року констатовано, що з моменту, коли у полі зору камери видно пішохода, який переходить дорогу зліва на право, до моменту наїзду на нього автомобілем, проходить часу приблизно 3,03 с ± 0,033 с (т.3 а.с.36-40).

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 47 від 27 лютого 2021 року, у потерпілого ОСОБА_5 мала місце закрита черепно-мозкова травма у вигляді забою головного мозку важкого ступеня, перелому кісток черепа, крововиливу над твердою та під твердою мозковою оболонкою та забійна рана тім`яної ділянки, з приводу чого була проведена медична операція (видалення внутрішньочерепної гематоми через остеопластичну краніотомію), які отримані від дії тупих твердих предметів та відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент їх заподіяння (т.3 а.с.42-43).

Протоколом проведення слідчого експерименту від 04 березня 2021 року зі схемою до нього за участю ОСОБА_7 , ОСОБА_5 та понятих зафіксовано, що під час вказаної слідчої дії, проведеної в темний час доби, при штучному освітленні, поняті ОСОБА_18 та ОСОБА_19 підтвердили, що перебуваючи в автомобілі, з місця водія видно пішохода, який стоїть зліва на краю проїзної частини дороги (т.3 а.с.47-49).

Відповідно до висновку інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109-21/2795-IT від 24 березня 2021 року, за умови видимості дороги в напрямку руху 61,0 м, при заданих дорожніх умовах, величина максимально допустимої швидкості руху автомобіля марки Peugeot 5008, реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить біля 90…91 км/год. В умовах даної дорожньо-транспортної ситуації водій ОСОБА_7 повинен був, із технічної точки зору, керуватися вимогами пунктів 12.2; 12.4 та 12.3, тобто рухатися зі швидкістю не більшою за 50 км/год, а з моменту виходу пішохода ОСОБА_5 на проїзну частину негайно вжити заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу. В діях водія ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам п.12.3 ПДР України. При заданому комплексі вихідних даних, ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити дану ДТП шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування (т.3 а.с.51-55).

В судовому засіданні здійснено перегляд відеодиску (т.3 а.с.41) із відеозаписом, добровільно наданим обвинуваченим з відеореєстратора свого автомобіля. На відеозаписі чітко зафіксовано момент ДТП наїзд автомобілем на пішохода, який переходив дорогу. Відеозаписом також зафіксовано, що під час проїзду селищем Делятин, безпосередньо перед ДТП в автомобілі відбувається жвава дискусія між водієм та його пасажирами. Після появи з-поза зустрічного автомобіля пішохода й наближення його до автомобіля, спочатку чутно жіночий крик, а лиш після того відбувається реакція водія. Наведене свідчить про те, що ОСОБА_7 відволікся на якісь секунди від керування транспортним засобом та не вчасно побачив пішохода, який переходив дорогу в невстановленому місці.

Судом забезпечено допит експерта ОСОБА_21 , який підтвердив висновки проведеної ним інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109-21/2795-IT від 24 березня 2021 року, в тому числі й про те, що ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити ДТП шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування. Експерт наголосив на відсутності у нього необхідності дослідження усіх матеріалів кримінального провадження, оскільки для надання відповідей на поставлені йому питання йому було достатньо вихідних даних, сформульованих слідчим у постанові на підставі даних слідчого експерименту, висновку фототехнічної експертизи та інших матеріалів кримінального провадження.

Статтею 84 КПК передбачено, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно з вимогами статті 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Слід зазначити, що чинний КПК не містить заборони щодо встановлення тих чи інших обставин на підставі сукупності й непрямих доказів, які хоча й безпосередньо не вказують на відповідну обставину, але підтверджують її поза розумним сумнівом на основі логічного аналізу їх сукупності та взаємозв`язку. Більше того, стаття 94 КПК визначає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює не тільки кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, але й сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На переконання суду, всі наведені вище докази, які були досліджені в ході судового розгляду, отримані в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України, є належними, допустимими, достовірними, перебувають між собою у взаємозв`язку та в своїй сукупності є достатніми для твердження про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

В судовому засіданні обвинувачений не визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, при цьому наголосив, що причиною ДТП є порушення правил дорожнього руху пішоходом. Разом з тим, суд розцінює надані обвинуваченим показання в частині заперечення своєї вини у скоєному як намагання уникнути відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення та його наслідки чи перекласти свою провину на іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди.

В ході судового розгляду окремих свідків, зокрема ОСОБА_11 та ОСОБА_14 , допитано за клопотанням сторони захисту, разом з тим, їхні показання не виправдовують обвинуваченого, а навпаки, детальний опис ними обставин ДТП дає підстави врахувати їхні показання при ухваленні саме обвинувального вироку.

Верховний Суд у постанові від 3 квітня 2020 року в справі № 640/1664/18 зазначив, що набуття особою права керування транспортними засобами унормовано Положенням про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 511). Держава, надаючи це право особі, яка бажає його набути, встановлює перед нею певні умови та зобов`язує їх виконати. Однією з таких умов є обов`язок особи підтвердити свої знання встановлених правил та дотримуватися їх. Виходячи з того, що у національному законодавстві транспортний засіб визнається джерелом підвищеної небезпеки, на водія як особу, яка набула право керування ним, покладається особливий тягар дотримання цих правил.

Також у цій постанові Верховний Суд наголосив, що диспозиція ст. 286 КК є бланкетною, і для з`ясування того, чи були порушені правила безпеки дорожнього руху, необхідно звертатися до ПДР, якими регламентовано єдиний порядок дорожнього руху на всій території України.

При цьому для встановлення наявності об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, має бути встановлено три обов`язкові ознаки: суспільно небезпечне діяння (порушення правил безпеки дорожнього руху), суспільно небезпечні наслідки (заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень) та причинний зв`язок між діяннями і наслідками.

Суд вважає безпідставним твердження обвинуваченого та його захисника про недопустимість як доказу протоколу слідчого експерименту від 04 березня 2021 року за участі обвинуваченого, потерпілого та понятих через проведення вказаної слідчої дії з недотриманням вихідних даних (невірне розташування транспортного засобу на дорозі, проведення слідчої дії весною, хоча подія сталася зимою).

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2021 року в справі № 641/2251/17 метою слідчого експерименту відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК України є перевірка й уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення.

Суд звертає увагу, що статтею 240 КПК України не передбачено обов`язку відтворити всі умови, які існували на час події. У деяких випадках така вимога може поставити перед слідчими органами нездійсненне завдання. Тому проведення слідчого експерименту вимагає моделювання умов, максимально наближених до тих, що існували на момент події і є важливими для мети експерименту.

На переконання суду, слідчий відтворив обстановку, яка відповідала обставинам ДТП, тобто, незважаючи на неспівпадіння пори року, за основу взято темну пору доби, ту саму ділянку дороги зі штучним вуличним освітленням, потерпілого у темному одязі, що загалом було важливим для цілей вказаного експерименту. Під час слідчого експерименту обидва поняті підтвердили, що їм було видно пішохода (один понятий зазначив, що бачить силует пішохода), який стоїть на краю проїзної частини. Здобуті дані під час слідчого експерименту відповідають відеодоказу, оглянутому в судовому засіданні, матеріалам судових експертиз, тому в сукупності з іншими доказами дають підстави стверджувати про наявність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому діяння.

Суд вважає неспроможними твердження обвинуваченого та його захисника про недопустимість як доказувисновку інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109-21/2795-IT від 24 березня 2021 року, яким констатовано, що ОСОБА_7 мавтехнічну можливість попередити дану ДТП шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування.

Суд зазначає, що сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, а також мають право надати суду висновок експерта, що передбачено ст. 22, 101 КПК України.

Відповідно до ст.243 КПК України експерт залучається у разі наявності підстав для проведення експертизи за дорученням сторони кримінального провадження.

Сторона захисту має право самостійно залучати експертів на договірних умовах для проведення експертизи, у тому числі обов`язкової.

Експерт може бути залучений слідчим суддею за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу.

Відповідно до п.1.8 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженої Міністерством юстиції України 08.10.1998 р. №53/5, підставою для проведення експертиз відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ (постанова, ухвала) про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або письмове звернення потерпілого чи сторони захисту кримінального провадження (далі - документ про призначення експертизи (залучення експерта), у якому обов`язково зазначаються реквізити, перелік питань, поставлених експерту, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.

Наведене свідчить, що сторона захисту, яка має сумніви у висновку судової експертизи, може самостійно звернутися до експертної установи для отримання висновку з тих самих питань.

Разом з тим, ОСОБА_7 чи його захисник не подали суду висновок експертизи та не навели інші аргументи, які би поставили під сумнів висновки судової інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109-21/2795-IT від 24 березня 2021 року чи дали б підстави вважати такий висновок неправильним.

Під час судового розгляду захисником обвинуваченого заявлялося клопотання про призначення комісійної судової автотехнічної експертизи, однак ухвалою Богородчанського районного суду від 24 листопада 2023 року у його задоволенні відмовлено. У основу заявленого клопотання про призначення експертизи ставилося питання про необхідність визначення поняття небезпеки для руху, однак, на переконання суду, вказане питання регламентовано Правилами дорожнього руху, тобто стосується з`ясування питань права.

Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що рішення про призначення експертизи при розгляді справи суд приймає, виходячи з того, чи необхідна або бажана така експертиза у світлі досліджених ним доказів і встановлених обставин справи. Права сторони захисту мають прийматися до уваги при вирішенні питання про призначення експертизи, однак вимога справедливого судового розгляду не зобов`язує суд, який розглядає справу, призначати експертизу лише тому, що сторона цього вимагає.

В судовому засіданні стороною захисту ставиться під сумнів трактування органом досудового розслідування та експертом ОСОБА_21 поняття «небезпека для руху».

Слід зазначити, що розділом 1 Правил дорожнього руху визначено, що небезпека для руху це зміна дорожньої обстановки (у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу чи перетинає її) або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує безпеці дорожнього руху і змушує водія негайно зменшити швидкість або зупинитися. Окремим випадком небезпеки для руху є рух у межах смуги транспортного засобу іншого транспортного засобу назустріч загальному потоку.

У постанові від 05 вересня 2023 року в справі № 737/667/19 Верховний Суд зазначив, що дорожній рух становить діяльність із підвищеним ризиком, під час якої можуть виникати непередбачувані ситуації як в силу певних зовнішніх факторів (наприклад, завалів або поваленого дерева), так і в силу людських помилок, необережності, необачності, в тому числі і через порушення учасниками руху вимог ПДР. Тому на всіх учасників покладається обов`язок дотримуватися не лише чітко визначених вимог цих Правил, як то, обмеження швидкості або заборони проїзду, але й загальних засад безпеки руху, що визначаються дорожньою обстановкою, яка склалася.

Водій юридично зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну (пункт 2.3 ПДР), а в разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку об`єктивно спроможний виявити, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до повної зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди (пункт 12.3 ПДР).

У вказаній вище постанові від 05 вересня 2023 року в справі № 737/667/19 та постанові від 23 березня 2021 року у справі № 233/3473/17 Верховний Суд погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанції та взяв до уваги висновки судових експертиз, де зазначено, що небезпека для руху виникла для водія з моменту виходу пішохода на проїзну частину.

У справі, що розглядається, відлік часу для реакції водія взято з часу появи пішохода в полі зору камери відеореєстратора й це зафіксовано висновкомсудової фототехнічної експертизи № СЕ-19/109-21/1192-ФТ від 10 лютого 2021 року. Під час перегляду в судовому засіданні відеофайлу з відеореєстратора чітко видно, що після проїзду зустрічного автомобіля стає видно пішохода, який вже йде проїжджою частиною в напрямку смуги руху автомобіля обвинуваченого.

Отже, твердження сторони захисту щодо невірного трактування поняття «небезпека для руху», на переконання суду, є неспроможними.

Стороною захисту зазначається, що органом досудового розслідування не надано оцінку діям пішохода, який в темну пору доби, без світлоповертальних елементів, в недозволеному місці переходив дорогу, і що саме його дії призвели до ДТП, а ОСОБА_7 не мав технічної можливості її уникнути.

Суд погоджується з доводами сторони захисту про те, що пішохід ОСОБА_5 переходив проїзну частину дороги з порушенням п.4.4, 4.7, 4.8, 4.10, 4.14 ПДР.

Однак, Верховний Суд у постанові від 23 березня 2021 року у аналогічній справі № 233/3473/17 зазначив, що факт грубого порушення ПДР потерпілим та створення небезпеки для дорожнього руху не викликає сумніву. Однак, незалежно від причин виникнення небезпеки для руху або перешкоди, водій зобов`язаний був виконати вимогу п. 12.3 ПДР і негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Таким чином, перебування пішохода на проїзній частині дороги, не звільняє водія від виконання вимог Правил дорожнього руху.

На переконання суду, зібрані та досліджені у цій справі докази, зокрема показання свідків, протокол слідчого експерименту, висновки експертиз, в своїй сукупності поза розумним сумнівом дають підстави для висновку, що ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути ДТП, а тому в його діях наявний склад інкримінованого кримінального правопорушення.

ІV. Стаття Закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що дії ОСОБА_7 слід кваліфікувати за ч.2 ст.286 КК України якпорушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому тяжке тілесне ушкодження.

V. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.

Обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.

VІ. Мотиви призначення покарання.

Призначаючи покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України відноситься до необережних тяжких злочинів.

Вивченням особи обвинуваченого встановлено, що він раніше не судимий (т.3 а.с.57), на обліку в лікарів психіатра та нарколога не перебуває (а.с.62-64), одружений та має на утриманні троє неповнолітніх дітей (т.2 а.с.183, 184, 185, т.3 а.с.60), за місцем проживання та релігійною громадою церкви «Віфанія» Християн Віри Євангелійської характеризується позитивно (т.3 а.с.61, 221).

Суд бере до уваги позицію потерпілого, який просить врахувати той факт, що обвинувачений жодного разу не поцікавився станом його здоров`я, не надав ніякої допомоги, не попросив вибачення, тому він має до обвинуваченого претензії матеріального та морального характеру й наполягає на покаранні відповідно до закону.

Також приймає до уваги досудову доповідь органу пробації (т.2 а.с. 94-100) в частині того, що виправлення обвинуваченого можливе без позбавлення або обмеження волі, оскільки ймовірність вчинення повторного правопорушення є низькою та обвинувачений не становить високої небезпеки для суспільства.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006№3477-IV передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Тому, суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти росії» (рішення від 09 червня 2005 року), і в справі «Фрізен проти росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно з якими досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Призначаючи покарання суд бере до уваги положення ст. 50 КК України, згідно з якою покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, положення ст. 65 КК України, згідно з якою, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 682/956/17 вказала, що визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

Водночас загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України.

Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.

Відповідно до п. 1, 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначені покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).

Беручи до уваги дані про особу обвинуваченого, який не має судимості, має на утриманні троє неповнолітніх дітей, працює, зважаючи на другорядну роль кари як мети покарання, суд вважає, що застосувавши ст.75 КК України, ОСОБА_7 слід звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з покладанням на нього обов`язків відповідно до ст.76 КК України.

Разом з тим, суд не знаходить обґрунтованих підстав, за яких міг би не застосувати до обвинуваченого додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом.

У світлі цього суд зазначає, що згідно з п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 23 грудня 2005 року зі змінами та доповненнями «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» у кожному випадку призначення покарання за ч. 1 та ч. 2 ст. 286 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

При призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень Правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Надаючи показання по суті справи ОСОБА_7 зазначив, що керування автомобілем у нічний час завжди створювало для нього дискомфорт, оскільки під час роз`їзду із зустрічними автомобілями, значно погіршувалася видимість дороги. З таких показань обвинуваченого суд прийшов до висновку, що незважаючи на невпевненість у своїх можливостях, обвинувачений все-таки допускав керування автомобілем у нічний час доби. Крім того, в ході судового розгляду обвинувачений створив враження, що у нього не сформоване реальне розуміння можливості настання відповідальності особи, яка керує джерелом підвищеної небезпеки.

Суд, підсумовуючи зазначене, приходить до висновку, що відповідно до ст. 50 КК України, у якості виховного механізму для запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами, до ОСОБА_7 слід застосувати додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами наближене до мінімального строку.

Саме таке покарання, на переконання суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

VІІ. Цивільний позов у кримінальному провадженні.

Статтями 127, 128 КПК передбачено право особи на відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, шляхом її стягнення судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ч. 5 ст. 128 КПК цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Вказані обставини можуть бути елементами складу відповідних злочинів, а також впливати на визначення міри відповідальності винної особи.

У пункті 7 ч. 1 ст. 368 КПК зазначено, що ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про те, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов і, якщо так, на чию користь, в якому розмірі та в якому порядку.

Як передбачено у ч. 1 ст. 1166 ЦК, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Водночас, відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК, до складу реальних збитків як одного з елементів майнової шкоди входять втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які вона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

При цьому, згідно зі ст. 1192 ЦК, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

У цьому кримінальному провадженні заявлено два цивільні позови : позов прокурора в інтересах держави в особі комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» до обвинуваченого про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від кримінального правопорушення у сумі 34745,83 грн, а також позов потерпілого про стягнення з приватного акціонерного товариства «Страхової компанії «АРКС»18356,87 грн матеріальної шкоди та стягнення з обвинуваченого 150000 грн моральної шкоди.

Разом з тим, кожна заявлена цивільним позивачем вимога повинна бути обґрунтована належними й допустимими доказами.

Суд вважає обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення заявлений прокурором цивільний позов. Факт отримання тілесних ушкоджень під час ДТП та стаціонарного лікування в КНП «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» в судовому засіданні доведений й сторонами судового провадження не оспорюється. Те, що на стаціонарне лікування потерпілого лікувальним закладом витрачено 34754,83 грн, з яких 27710,77 грн вартості ліжко-дня, 4607,06 грн вартості медикаментів та 2428,00 грн вартості обстеження, підтверджується довідкою КНП «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» від 22 червня 2021 року № 1100 (т.3 а.с.56). Зважаючи на доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому діяння, цивільний позов прокурора в інтересах держави слід задовольнити та стягнути з обвинуваченого на користь КНП «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» 34754,83 грн на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_5 .

Суд вважає безпідставним твердження сторони захисту про те, що прокурором не обґрунтовано необхідність представництва держави в особі лікувального закладу саме прокурором. З цього приводу суд зазначає, що позов прокурором заявлений в середині 2021 року, тобто в період розпалу коронавірусної хвороби COVID-19 та спрямованості усіх зусиль закладів охорони здоров`я на боротьбу із вказаним захворюванням та його наслідками. За таких обставин суд вважає правильним використання в цьому кримінальному провадженні представницької функції прокурора.

Вирішуючи цивільний позов потерпілого про стягнення з приватного акціонерного товариства «Страхової компанії «АРКС» 18356,87 грн матеріальної шкоди та стягнення з обвинуваченого 150000 грн моральної шкоди, суд виходить з такого.

Під час розгляду вказаного кримінального провадження встановлено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_5 отримав тяжкі тілесні ушкодження й винним у настанні ДТП є обвинувачений ОСОБА_7 . Тобто, між потерпілим, який на лікування витрачав кошти, та обвинуваченим виникли деліктні зобов`язання із завдання шкоди внаслідок ДТП. У той же час, між обвинуваченим та страховою компанією ПрАТ «Страхова компанія «АРКС» існували договірні зобов`язання за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (поліс № 200473854 т.3 а.с.194-200). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому ЗакономУкраїни «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі ОСЦПВВНТЗ) порядку.

Положеннями статті 35 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ» регламентовано, що для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону) заяву про страхове відшкодування.

Суд звертає увагу, що визначений Законом «Про ОСЦПВВНТЗ» порядок звернення потерпілого до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, визначеним як обов`язковий в розумінні статті 124 Конституції України, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування.

Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, у тому числі, коли йдеться про вчинення злочину, передбаченого ст.286 КК України, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини.

Застосування положень Закону «Про ОСЦПВВНТЗ» у кримінальному судочинстві не повинно суперечити його засадам і обмежувати права потерпілого.

Право особи у випадку завдання шкоди кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 286 КК України, порушене саме фактом заподіяння такої шкоди, а тому особа вправі самостійно обирати способи відшкодування такої шкоди. Це також узгоджується зі статтями 15, 16 ЦК України.

Законодавець передбачає дві підстави для виплати страхового відшкодування потерпілому. Перша з них передбачена статтею 35 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ». Шкода може бути відшкодована на підставі звернення потерпілого до страхової компанії за умови подання ним відповідної заяви про таке відшкодування.

Інший спосіб передбачає можливість звернення за відшкодуванням до суду з вимогою до страхової компанії про відшкодування шкоди та ухвалення відповідного судового рішення. Так, згідно з пунктом 36.1. статті 36 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ» рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду у разі, якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

З огляду на це, протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи незвернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого статтею 128 КПК України.

Водночас, у межах кримінального провадження за ст.286 КК України факт, обставини ДТП, особа, винна у її настанні, характер і розмір завданої шкоди встановлюються судом як обставини, що мають істотне значення для кримінальної справи і належать до предмету доказування. В цьому разі незвернення потерпілого безпосередньо до страховика жодним чином не перешкоджає з`ясуванню обставин, з якими законодавець пов`язує підстави для виплати відшкодування.

Тому, якщо особа подала позовну заяву до суду про стягнення із страховика шкоди завданої внаслідок вчинення злочину, передбаченого ст.286 КК України, то вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 19 червня 2019року (справа №465/4621/16-к) і зводиться до того, що для задоволення в межах кримінального провадження цивільного позову потерпілого до страховика про стягнення шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України, попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею35 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ», не є обов`язковим.

Цим же й спростовується заперечення страхової компанії щодо неможливості здійснення нею страхового відшкодування.

Згідно зі статтею 6 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом вказаного Закону настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Таке відшкодування повинне відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою, а різницю повинен сплачувати винуватець у ДТП.

Відповідно до даних страхового полісу № 200473854 розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю одного потерпілого становить 260000 грн.

Потерпілим заявлено вимогу про стягненняз акціонерного товариства «Страхової компанії «АРКС» коштів у сумі 18356,87 грн, витрачених під час його лікування на придбання медикаментів. Разом з тим, окремі чеки на придбання ліків, які долучені до матеріалів справи та знаходяться в томі № 2 на аркушах справи 23, 24, 27, 28, є неналежної якості, а окремі не стосуються лікування. Загальна сума коштів, підтверджених належними чеками, становить 11824,90 грн. Суд вважає, що вимога потерпілого про відшкодування матеріальної шкоди у зв`язку з його лікуванням підлягає до задоволення, оскільки придбані медикаменти та вироби медичного призначення відповідають рекомендаціям лікарів про необхідність саме таких ліків, що зазначено у виписці з історії хвороби (т.1 а.с.39).

Оскільки вказана сума коштів є в межах суми страхового відшкодування, то така підлягає стягненню зі страхової компанії.

Крім того, частина 1 ст. 1167 ЦК визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Така шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Як установлено ч. 3 ст. 23 ЦК, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 572/3209/17.

Вирішуючи цивільний позов в частині моральної шкоди, суд враховує глибину моральних страждань потерпілого внаслідок отриманих тілесних ушкоджень та відчутого фізичного болю, пережитий страх внаслідок спричинення значної шкоди своєму здоров`ю, потрачений час на лікування та реабілітацію.Разом з тим суд вважає, що визначаючи розмір морального відшкодування, слід врахувати положень ч. 2 ст.1193 ЦК України, якою регламентовано, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Зазначене наголошено у постанові Верховного Суду від 02 червня 2021 року в справі № 175/4256/18.

У цьому кримінальному провадженні встановлено, що потерпілий рухався проїзною частиною дороги з порушенням правил дорожнього руху, що вказує на те, що його груба необережність сприяла виникненню і збільшенню завданої шкоди.

За таких обставин суд вважає, що розмір суми моральної шкоди, заявленої до відшкодування, слід зменшити з 150000 грн до 100000 грн. Саме такий розмір моральної шкоди, на думку суду, відповідатиме засадам розумності, виваженості та справедливості і конкретним обставинам справи.

Однак, відповідно до положень ст.26-1 Закону «Про ОСЦПВВНТЗ» страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Зважаючи на задоволену вимогу потерпілого до страхової компанії на суму 11824,90 грн, з страховика на користь потерпілого підлягає до стягнення 591,25 грн моральної шкоди.

Решта присудженої суми моральної шкоди у сумі 99408,75 грн (100000 591,25 = 99408,75) слід стягнути на користь потерпілого з обвинуваченого.

Отже цивільний позов потерпілого підлягає до часткового задоволення.

VІІІ. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

Запобіжний захід обвинуваченому не обраний, клопотання про обрання запобіжного заходу стороною обвинувачення не заявлено й у суду відсутні підстави щодо обрання запобіжного заходу.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до ст.100 КПК України.

Згідно з вимогами ч.2 ст.124 КПК України з обвинуваченого на користь держави слід стягнути витрати на залучення експертів.

Крім того, суд вважає обґрунтованими витрати на правову допомогу, надану потерпілому його представником та підтверджену договором, квитанціями та актом виконаних робіт (т.1 а.с.41, 42, 46, т.3 а.с.187, 188), які слід стягнути з обвинуваченого.

Керуючись ст.ст.370, 374 КПК України, суд

з а с у д и в :

ОСОБА_7 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України від відбування основного покарання ОСОБА_7 звільнити з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки.

Відповідно до ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов прокурора задовольнити. Стягнути зОСОБА_7 на користь держави в особі комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна лікарня Івано-Франківської обласної ради» 34745,83 грн витрат на стаціонарне лікування потерпілого.

Цивільний позов ОСОБА_5 до приватного акціонерного товариства «Страхової компанії «АРКС», ОСОБА_7 задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_5 :

з приватного акціонерного товариства «Страхової компанії «АРКС» - 11824,90 грн матеріальної шкоди та 591,25 грн моральної шкоди;

з ОСОБА_7 99408,75 грн моральної шкоди та 5000 грн витрат на правову допомогу.

У задоволенні решти позову відмовити.

Речові докази : автомобіль маркиPeugeot моделі 5008, реєстраційний номер НОМЕР_1 , - повернути законному володільцю, скасувавши арешт на вказаний транспортний засіб, накладений ухвалами слідчого судді Надвірнянського районного суду від 21 січня 2021 року та 01 березня 2021 року; відеодиск з камери відеореєстратора автомобіля залишити в матеріалах кримінального провадження.

Стягнути з ОСОБА_7 5066,95 грн процесуальних витрат за проведення експертиз на користь держави, а саме: 1307,60 грн за проведення інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109-21/391-ІТ;817,25 грн за проведення інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109-21/376-ІТ; 1634,50 грн за проведення фототехнічної експертизи № СЕ-19/109-21/1192-ФТ; 1307,60 грн за проведення інженерно-транспортної експертизи № СЕ-19/109-21/2795-ІТ.

Копію вироку вручити обвинуваченому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Івано-Франківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Головуючий ОСОБА_1