Кагарлицький районний суд Київської області
Справа № 368/699/24
номер провадження 1-кп/368/152/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01.07.2024 року

Кагарлицький районний суд Київської області

в складі: головуючого-судді ОСОБА_1

за участі секретаря ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області кримінальне провадження № 0000351 від 13.02.2024 щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Стави Кагарлицького району Київської області, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, освіта професійно-технічна, неодруженого, працюючого фізичною особою підприємець, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 122 ч. 1 КК України,

з участю сторін кримінального провадження:

- сторони обвинувачення прокурорів Кагарлицького відділу Обухівської окружної прокуратури ОСОБА_4 та ОСОБА_5

потерпілого ОСОБА_6

представника потерпілого адвоката ОСОБА_7

- сторони захисту обвинуваченого ОСОБА_3

цивільний позивач ОСОБА_6

представник цивільного позивача адвокат ОСОБА_7

цивільний відповідач ОСОБА_3 , -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 19 січня 2024 року, близько 19 год., перебував в приміщенні орендованого ним магазину, що розташований в АДРЕСА_3 . В цей час до приміщення магазину зайшов ОСОБА_6 , до якого ОСОБА_3 мав претензії з приводу чіпляння останнього до його цивільної дружини ОСОБА_8 і саме на грунті зазначених неприязних відносин, в цей час у ОСОБА_3 , виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

Так, ОСОБА_3 , реалізовуючи свій злочинний намір спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою заподіяння шкоди його здоров`ю, вийшов за останнім з приміщення магазину, де неподалік вхідних дверей зазначеного магазину, наніс удар кулаком правої руки в область щелепи зліва, він чого останній впав. Після чого, не припиняючи своїх злочинних дій, після того як ОСОБА_6 піднявся, ОСОБА_3 наніс йому ще один удар ліктем правої руки в область голови та обличчя зліва, від чого він знову впав. Коли ОСОБА_6 знову піднявся, ОСОБА_3 , наніс йому ще один удар ліктем лівої руки в праву частину голови, від якого ОСОБА_6 впав. В подальшому коли ОСОБА_6 піднявся, ОСОБА_3 , продовжив наносити йому удари, а саме наніс два удари ногами в область голови зліва та справа та 1 удар нижньою частиною лівої руки в область голови, від яких потерпілий впав і в такому положенні ОСОБА_3 , не припиняючи своїх злочинних діянь, наніс йому ще 2 удари ногою в область голови з правого боку, від чого ОСОБА_6 втратив свідомість. ОСОБА_3 припинив свої злочинні дії після того як дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_9 вийшла з приміщення магазину.

Так, своїми умисними, протиправними діями ОСОБА_3 завдав ОСОБА_6 фізичного болю та заподіяв тілесні ушкодження.

Згідно висновку судово-медичного експерта № 28 від 17.04.2024 року у потерпілого ОСОБА_6 , 1974 р.н., були виявлені: закритого характеру вдавлений уламковий перелом передньої стінки лобної пазухи»; уламкові переломи передніх стінок обох верхньощелепних пазух; перелом нижньої стінки правої очниці; забій головного мозку легкого ступеню; крововилив під м`які мозкові оболонки легкого ступеню; численні синці та садна в ділянці голови; синець в ділянці повік правого ока; крововилив під сполучну оболонку правого ока; забої м`яких тканин обличчя легкого ступеню. Всі наявні у ОСОБА_6 переломи кісток відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, так як не становили небезпеки для життя потерпілого і призводять до тривалого розладу здоров`я на строк понад 21 день.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 122 ч. 1 КК України визнав та пояснив, що він потерпілого знає давно. Він працює приватним підприємцем та має у власності торгову точку у АДРЕСА_1 . Він проживає із жінкою, але шлюб не зареєстрований. У магазині іноді працює його цивільна дружина. В магазині ведеться відео фіксація. Щодня він переглядає відео, на одному з яких він побачив, що його дружина по телефону розповідає іншому продавцю, що потерпілий до неї чіпляється, тобто вів себе не пристойно. 19 січня 2024 р. до нього в магазин прийшов потерпілий із дружиною. Потерпілий купив пиво, воду і розрахувавшись, вийшов з магазину. Він вийшов за ним та хотів поговорити з ним. Коли вони удвох перебував на вулиці, то він хотів йому нанести два синця, щоб більше не було непристойних дій зі сторони потерпілого до його дружини. Він думав, що потерпілий попросить пробачення і вони розійдуться, але вийшло не так. Всі удари були нанесенні ним в сторону голови потерпілого. Після першого удару потерпілий впав. Так само він падав після кожного його удару. Він перестав його бити, коли потерпілий перестав підніматися. Коли вийшла з магазину його дружина, то вона допомогла йому піднятися і він пішов до дому, а дружина взяла собі водія і поїхала до дому. На подвір`ї біля магазину не було освітлення, але світло було в коридорі. Він намагався просити пробачення, але потерпілий не бажав з ним говорити.

Винність обвинуваченого ОСОБА_3 підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами, а саме:

- показаннями потерпілого ОСОБА_6 , який пояснив, що він з дружиною поїхали до магазину зробити покупки. Він придбав пиво, воду та хліб, розрахувався та вийшов. Коли клав продукти до багажника, то зненацька відчув удар. Він запитав за що, та отримав відповідь, що знаєш за що. Кількість ударів не пам`ятає, бо втратив свідомість. Бив його обвинувачений по голові. Він вважає, що він має нести покарання реальне та в максимальному розмірі.

Окрім того, винність обвинуваченого ОСОБА_3 доводиться письмовими доказами по справі, зокрема:

?витягом з кримінального провадження № 0000351, відомості про яке внесено 13.02.2024 р. (а.с. 68), згідно якого 19.01.2024 о 19 год. 20 хв., ОСОБА_3 умисно спричинив потерпілому ОСОБА_6 в приміщенні магазину в с. Стави Обухівського району, тілесні ушкодження у вигляді закритого імпресійного перелому фронтальної пазухи та обох верхньощелепних пазух;

?рапортом ст. ДОП ВП № 1 Обухівського РУП ГУ НП в Київській області (а.с. 71) про те, що із матеріалів ЄО № 263 від 19.01.2024 року по факту спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , жителю АДРЕСА_4 , гр. ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 житель АДРЕСА_2 . Під час розгляду вказаного звернення, згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого, історії хвороби № 838 ОСОБА_6 знаходився на стаціонарному лікуванні в період з 19.01.2024 по 29.01.2024 рік в Білоцерківській міській лікарні № 2, з діагнозом забій головного мозку середнього ступеню тяжкості з формуванням зон забоїв правої тім`яної частки, та закритий імпресійний перелом фронтальної пазухи та обох верхньощелепних пазух. В зв`язку з тим, що в діях гр. ОСОБА_3 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 122 КК України, виникла необхідність для подальшого внесення в ЄРДР

?карткою первинного обліку інформації, яка надійшла по телефону (а.с. 73), згідно якої ОСОБА_10 , повідомив про те, що продавець магазину ОСОБА_11 побив його батька ОСОБА_6 . Швидку викликали самостійно;

?заявою ОСОБА_6 від 19.01.2024 р. (а.с.74), згідно якої він просив прийняти міри до громадянина ОСОБА_3 , який 19.01.2024 року наніс йому тілесні ушкодження у вигляді садин, синців, гематом на обличчі;

? протоколом огляду місця події від 10.03.2024 р. (а.с. 75-76) та фото таблицею до протоколу ОМП від 10.03.2024 в АДРЕСА_3 (а.с. 77-79), який був проведений у присутності двох понятих, під час якого проведено огляд території магазину, який знаходиться в оренді ФОП « ОСОБА_3 » та знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , під час якого було на території прилеглої території були виявлені сліди бурого кольору;

?клопотанням слідчого про тимчасовий доступ до речей та документів від 22.02.2024 р. (а.с. 80-82), згідно якого звернувшись до слідчого судді просили надати слідчому СВ Обухівського РУП ГУНП в Київській області майору поліції ОСОБА_12 , слідчому СВ Обухівського РУП ГУНП в Київській області капітану поліції ОСОБА_13 , начальнику ВРЗСПЖЗ СВ Обухівського РУП ГУНП в Київській області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_14 тимчасовий доступ до речей і документів, а саме: оригіналу медичної картки стаціонарного хворого № 838 (історії хвороби) ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та рентген знімків, в разі їх наявності, які на даний час перебувають у Комунальному некомерційному підприємстві Білоцерківської міської ради «Білоцерківська міська лікарня № 2», що знаходиться за адресою: 09119, м. Біла Церква вулиця Ігоря Зінича, 9, з можливістю їх подальшого вилучення у рамках даного кримінального провадження;

?ухвалою слідчого судді Кагарлицького районного суду Київської області від 27.02.2024 року (а.с. 84-89), згідно якої клопотання слідчої було задоволено та в рамках кримінального провадження № 0000351 від 13.02.2024 року з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 122 КК України, надано слідчому СВ Обухівського РУП ГУ НП в Київській області майору поліції ОСОБА_12 , та/або, начальнику ВРЗСПЖЗ СВ Обухівського РУП ГУНП в Київській області старшому лейтенанту поліції ОСОБА_14 , слідчому СВ Обухівського РУП ГУНП в Київській області капітану поліції ОСОБА_13 , тимчасовий доступ до речей і документів, що містять охоронювану законом таємницю, а саме: доступ до оригіналу історії хвороби № 838 стаціонарного хворого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (який у період з 19.01.2024 року по 29.01.2024 року перебував на стаціонарному лікуванні в КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2», юридична адреса: 09119, Київська область м. Біла Церква вул. Ігоря Зінича, 9), що знаходиться у володінні юридичної особи. - КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» (юридична адреса: 09119, Київська область м. Біла Церква вул. Ігоря Зінича, 9), з можливістю її подальшого вилучення у рамках даного кримінального провадження;

?клопотанням слідчого про тимчасовий доступ до речей та документів від 22.02.2024 р. (а.с. 90-92), згідно якого звернувшись до слідчого судді просила в рамках кримінального провадження № 0000351 від 13.02.2024 року з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 122 КК України, надати: слідчому СВ Обухівського РУП ГУ НП в Київській області майору поліції ОСОБА_12 , тимчасовий доступ до речей і документів, що містять охоронювану законом таємницю, а саме: доступ до: оригіналу медичної картки, стаціонарного хворого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (який у період з 07.02.2024 року по 14.02.2024 року перебував на стаціонарному лікуванні в КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня», (адреса: 04106, м. Київ вулиця Багговутівська, 1), що знаходиться у володінні юридичної особи, - КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня», з можливістю її подальшого вилучення у рамках даного кримінального провадження;

?ухвалою слідчого судді Кагарлицького районного суду Київської області від 27.02.2024 року (а.с. 93-98), згідно якої клопотання слідчої було задоволено та в рамках кримінального провадження № 0000351 від 13.02.2024 року з попередньою правовою кваліфікацією за ч. 1 ст. 122 КК України, надано слідчому СВ Обухівського РУП ГУ НП в Київській області майору поліції ОСОБА_12 , тимчасовий доступ до речей і документів, що містять охоронювану законом таємницю, а саме: доступ до оригіналу медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (який у період з 07.02.2024 року по 14.02.2024 року перебував на стаціонарному лікуванні в КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» (адреса; 04106, м. Київ вулиця Багговутівська, 1), що знаходиться у володінні юридичної особи КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня», з можливістю її подальшого вилучення у рамках даного кримінального провадження;

?протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 04.03.2024 р. (а.с. 99-101), згідно якого на підставі ухвали слідчого судді Кагарлицького районного суду Київської області від 27.02.2024 р. у КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» було вилучено картку стаціонарного хворого № 174775 на ім`я ОСОБА_6 ;

?протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 04.03.2024 р. (а.с. 102-103), згідно якого на підставі ухвали слідчого судді Кагарлицького районного суду Київської області від 27.02.2024 р. у КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» було вилучено картку стаціонарного хворого № 898 на ім`я ОСОБА_6 ;

?заявою ОСОБА_6 від 21.02.2024 (а.с. 104), згідно якої він надав слідчому для проведення судово-медичної експертизи - два ренген знімки на ім`я ОСОБА_6 від 19.01.2024 19.02.2024, диск DVD-R з КТ проведеним 30.01.2024 та диск DVD-R від 19.02.2024 з ренген знімками кісток черепа;

?копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 174705/141 (а.с. 105), згідно якої ОСОБА_6 був госпіталізований до КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» 07.02.2024 р. та виписаний 14.02.2024 р. Основний діагноз: травматичний уламковий злам передньої стінки фронтального синуса, передньої стінки правого та лівого верхньощелепних синусів, параорбітальна гематома справа;

?копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 838 (а.с. 106), згідно якої ОСОБА_6 був госпіталізований до КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» 19.01.2024 р. та виписаний - 29.01.2024 р. Основний діагноз: закритий імпресійний перелом фронтальної пазухи та обох верхньощелепних пазух, забій головного мозку середнього ступеню тяжкості з формуванням зон забоїв правої тім`яної частки, травматичний уламковий злам передньої стінки фронтального синуса, передньої стінки правого та лівого верхньощелепних синусів, параорбітальна гематома справа;

?постановою слідчого про проведення експертизи від 12.03.2024 (а.с. 107-108), згідно якої було призначено по даному кримінальному провадженню судово-медичну експертизу, проведення якої доручено експертам Кагарлицького районного відділення судово-медичної експертизи КЗ КОР «Київське обласне бюро судово-медичних експертиз»;

?висновком експерта № 28, експертиза розпочата 15.04.2024, експертиза закінчена 17.04.2024 (а.с. 111-113), згідно якої за даними наданої медичної документації та рентгенограм, висновків спеціалістів-консультантів КЗ КОР «Київське обласне бюро СМЕ» у ОСОБА_6 , 1974 р.н., були виявлені: закритого характеру вдавлений уламковий перелом передньої стінки лобної пазухи; уламкові переломи передніх стінок обох верхньощелепних пазух; перелом нижньої стінки правої очниці; забій головного мозку легкого ступеню; крововилив під м`які мозкові оболонки (субарахноїдальний крововилив) легкого ступеню; численні синці та садна в ділянці голови (точне розташування яких не вказане); синець у ділянці повік правого ока; крововилив під сполучну оболонку правого ока; забої м`яких тканин обличчя легкого ступеню. Наявні у ОСОБА_6 тілесні ушкодження можуть бути відповідними «даті та часу їх спричинення, зазначеній в постанові, а саме: 19.01.2024 року, близько 19 год.» У ОСОБА_6 були виявлені: закритого характеру вдавлений уламковий перелом передньої стінки лобної пазухи; уламкові переломи передніх стінок обох верхньощелепних пазух; перелом нижньої стінки правої очниці; забій головного мозку легкого ступеню; крововилив під м`які мозкові оболонки (субарахноїдальний крововилив) легкого ступеню; численні синці та садна в ділянці голови; синець у ділянці повік правого ока; крововилив під сполучну оболонку правого ока; забої м`яких тканин обличчя легкого ступеню. Всі наявні у ОСОБА_6 переломи кісток відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, так як не становили небезпеки для життя потерпілого і призводять до тривалого розладу здоров`я на строк понад 21 день. Окремо взяті забій головного мозку легкого ступеню та крововилив під м`які мозкові оболонки (субарахноїдальний крововилив) легкого ступеню відносяться до легких тілесних ушкоджень, які призводять до короткочасного розладу здоров`я. Наявні садна і синці в ділянці голови і обличчя, крововилив під сполучну оболонку правого ока, забої м`яких тканин обличчя легкого ступеню відносяться до легких тілесних ушкоджень. Ушкодження утворилися в результаті дії тупих предметів, індивідуальні особливості травмуючих поверхонь яких в ушкодженнях не відобразились. За характером і розташуванням наявних тілесних ушкоджень можна приблизно оцінити кількість місць прикладення травмуючої сили на тілі потерпілого як не меншу, ніж чотири-п`ять. «Кількість нанесених ударів» за судово-медичними даними встановити неможливо. Наявні у ОСОБА_6 тілесні ушкодження могли утворитися «при обставинах, вказаних ОСОБА_3 у наданому для проведення експертизи поясненні». Сукупність наявних у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень не могла утворитися «внаслідок неодноразово падіння та ударів обличчям об асфальт або можливо бетонну бордюру (як з прискоренням тіла так і без нього)». В тілесних ушкодженнях, виявлених у ОСОБА_6 , індивідуальні особливості травмуючої поверхні тупих предметів не відображені;

?фототаблицею наданих потерпілим ОСОБА_6 (а.с. 116-117), на яких видно потерпілого із тілесними ушкодженнями, що були ним отримані 19.01.2024 р. внаслідок протиправних дій обвинуваченого;

?протоколом проведення слідчого експерименту від 19.04.2024 р. (а.с. 118-119) та додатком до протоколу відеозапис проведення слідчого експерименту від 19.04.2024 р. (а.с. 120), який було проведеного за участю ОСОБА_3 , спеціаліста ОСОБА_15 , статиста ОСОБА_16 , понятих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , під час якого ОСОБА_3 було показано яким чином та куди були нанесені тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_6 ;

?протоколом огляду та перезапис відео від 19.04.2024 р. (а.с. 121), згідно якого за допомогою HDMI розйому та шнура підключено відеокамеру до робочого комп`ютера слідчого та переміщено на робочий стіл відеозапис проведення слідчого експерименту 19.04.2024 із підозрюваним ОСОБА_3 в АДРЕСА_3 ;

?постановою слідчого про визнання та приєднання до провадження речових доказів від 19.04.2024 р. (а.с. 122-123), згідно якого визнано в якості речового доказу у кримінальному провадженні № 0000351від 13.02.2024 року диск DVD-R з відеозаписом проведення 19.04.2024 р. слідчого експерименту із підозрюваним ОСОБА_3 в АДРЕСА_3 .

Також винність обвинуваченого ОСОБА_3 , доводиться і іншими доказами, а саме:

?показаннями свідка ОСОБА_9 , яка пояснила, що 19 січня 2024 р. вона з чоловіком пішла у магазин. В магазині чоловік скупився і пішов до машини, а вона продовжила робити покупки. Через певний час вона також вийшла і побачила, що її чоловік лежить. При ній обвинувачений ще тричі вдарив її чоловіка. Продавщиця магазину вийшла з магазину разом з нею і відтягла обвинуваченого від її чоловіка. Вона допомогла чоловіку піднятися і він пішов до дому, а вона попросила хлопця, щоб на її машині відвезти її додому. Саму бійку вона не бачила та й не знала причину бійки. Вона не розуміє, що таке могло статися, щоб обвинувачений так побив її чоловіка.

Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом;сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню; процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Відповідно до ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Доказ визнається допустимим, відповідно до ст. 86 КПК України якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом; недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Що ж стосується доказів, які були здобуті під час судового слухання даного кримінального провадження, то суд оцінював їх на підставі Глави 4 Докази і доказування діючого КПК України.

Згідно ст. 95 КПК України:

Показання - це відомості, які надаються в усній або письмовій формі під час допиту підозрюваним, обвинуваченим, свідком, потерпілим, експертом щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, що мають значення для цього кримінального провадження.

Підозрюваний, обвинувачений, потерпілий мають право давати показання під час досудового розслідування та судового розгляду.

Свідок, експерт зобов`язані давати показання слідчому, прокурору, слідчому судді та суду в установленому цим Кодексом порядку.

Суд може обгрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Особа дає показання лише щодо фактів, які вона сприймала особисто, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже, згідно ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих в порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому прокурору, або посилатися на них.

Суд не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_19 , яка є співмашканцею обвинуваченого щодо того, що ніяких тілесних ушкоджень на потерпілому не було, оскільки як попередньо давала показання дружина потерпілого, що лице потерпілого було в крові і саме потерпілий лежав без свідомості, а обвинувачений стояв біля нього і сама ж вона його від потерпілого відтягувала.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КПК України (оцінка доказів), суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили (ч. 2 ст. 94 КПК України).

Судом всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Так, відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; 3) вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; 4) обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; 5) обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, а відповідно до ч.2 ст. 91 та ч.1 ст.92 КПК України, обов`язок доказування вини покладено на прокурора, як сторону обвинувачення.

Всі вище перелічені письмові докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження. Всі ці докази в своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду прийти до однозначного висновку.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними та допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі відомості про факти, які підлягають доказуванню у справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у КПК України, зібрані у відповідності з чинним кримінальним процесуальним законодавством.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Покази обвинуваченого ОСОБА_3 щодо того, що він хотів попросити пробачення, суд не приймає до уваги, оскільки він міг це зробити і в судових засіданнях, так і в дебатах і в останньому слові, проте обвинувачений цим не скористався, то ж не відчувається у його діях каяття і жалю з приводу вчиненого.

Письмові докази по справі, а саме: висновок експерта, протокол огляду, слідчий експеримент та інші докази зібрані відповідно до вимог кримінально процесуального закону, є допустимими та належними, узгодженими та послідовними, відповідають всім обставинам справи, а тому суд сприймає їх як правдиві та такими, що в сукупності свідчать про неможливість формування штучних доказів, однобічність проведення досудового розслідування та безпосередньо вказують на вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 кримінального правопорушення.

Суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів, - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. При цьому, жоден доказ не має наперед встановленої сили, що відповідає вимогам ст.94 КПК України.

Отже, оцінюючи досліджені судом докази, які є належними, допустимими, достовірними в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх достатніми для визнання винуватим ОСОБА_3 у вчиненні встановленого судом кримінального правопорушення.

Даючи оцінку наданим стороною обвинувачення доказам, суд враховує, що вони отримані у передбачений КПК України спосіб, істотного порушення прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, під час отримання таких доказів допущено не було, тому суд визнає, що вони є належними та допустимими.

Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка згідно змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами, як і Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, застосовується як джерело права, а саме у рішенні «Коробов проти України», вказано, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 року передбачено, що при розгляді справ суд застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Відповідно до п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 14 лютого 2008 року у справі Кобець проти України доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак не можна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та допустимих відомостях, визнаних доказами, або відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним (справа Дж. Мюрей проти Сполученого Королівства).

Відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається, здійснювати неупереджений розгляд та ухвалювати обґрунтовані рішення.

Крім того, відповідно до цієї ж статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на суд покладається обов`язок сприяти максимальному забезпеченню процесуальних прав учасників судового провадження

При оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Суд при оцінці доказів має керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою - п. 161,150,100 рішення Європейського суду з прав людини у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Нечипорук і Йонкало проти України, «Салман проти Туреччини».

Суд, відповідно до ст. 94 КПК України за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний наданий прокурором допустимий доказ з точки зору належності, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття процесуального рішення, встановив поза розумним сумнівом співіснування достатньо вагомих, переконливих, чітких і узгоджених між собою ознак та неспростовних презумпцій факту доведеності вчинення ОСОБА_3 злочину, передбаченого ст. 122 ч. 1 КК України.

Суд дії обвинуваченого ОСОБА_3 кваліфікує за ч. 1 ст. 122 КК України як заподіяння умисного середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується обвинувачений, винний та підлягає покаранню.

Обставини, які характеризують особу обвинуваченого.

Згідно паспорту № 003368384, виданого 20.05.2019 року обвинувачений ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Стави Кагарлицького району Київської області, відповідно, на момент вчинення злочину був повнолітнім та є громадянином України.

Згідно вимоги про судимість № 163/109/1603/02-24 від 05.03.2024 р. станом на 06.03.2024 року ОСОБА_3 рахується як такий, що раніше не судимий.

Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства Кагарлицької міської ради «Кагарлицька багатопрофільна лікарня» обвинувачений ОСОБА_3 за наркологічною допомогою не звертався та на обліку в лікаря - нарколога не перебуває.

Згідно довідки Комунального некомерційного підприємства Кагарлицької міської ради «Кагарлицька багатопрофільна лікарня» обвинувачений ОСОБА_3 за психіатричною допомогою не звертався та на обліку в лікаря - психіатра не перебуває.

Згідно характеристики, виданої виконкомом Кагарлицької міської ради Київської області с. Стави на гр.. ОСОБА_3 , 1985 року народження, громадянина України про те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований по АДРЕСА_1 . Фактично проживає в нежитловому приміщенні , розташованому по АДРЕСА_2 . Гр.. ОСОБА_3 є підприємцем, виготовляє тротуарну плитку та здійснює торгівлю товарами щоденного вжитку. У побуті ввічливий, тактовний, працелюбний. Із сусідами підтримує добрі взаємини. Порушень громадського порядку не спостерігалось. Компрометуючих матеріалів до Ставівського старостинського округу не надходило.

Обгрунтування судом призначення обвинуваченому ОСОБА_3 міри та виду покарання.

Так, санкція ч. 1 ст. 122 КК України передбачає покарання у виді виправних робіт на строк до двох років або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на строк до трьох років.

Згідно ч. 4 ст. 12 КК України - нетяжким злочином є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України вчинене обвинуваченим ОСОБА_3 , є нетяжким злочином.

При призначенні обвинуваченому покарання суд керується вимогами ст. ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінального покарання" із змінами та доповненнями та виходить із принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, врахуванні ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_3 за пред`явленим обвинуваченням зазначено його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.

За оцінкою перевірки під час судового розгляду обставин пред`явленого ОСОБА_3 обвинувачення доказами, суд вважає за необхідне зазначити.

Щире каяття є оціночне поняття, зміст якого визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування.

Щире каяття, характеризуючи ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, означає, що особа визнає свою вину, дає правдиві показання, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання. Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в поведінці винної особи.

ВС роз`яснив, що розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

ОСОБА_3 під час судового розгляду вину свою хоч і визнав, будь яких дій направлених на виправлення наслідків вчиненого, в тому числі і відшкодування завданих злочином збитків потерпілому, не здійснив, вибачень не просив.

За відсутності ознак таких обставин по справі, визнання на досудовому розслідуванні пом`якшуючим покарання ОСОБА_3 обставиною - щире каяття обвинуваченого та активне сприяння розкриттю злочину, слід вважати безпідставним.

Судом, в процесі судового розгляду ознак обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого не встановлено.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , згідно ст. 67 КК України, суд не вбачає.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (із змінами) звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. При цьому, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті Основної частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значним, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 Рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд з прав людини вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Однак, призначаючи покарання, суд також враховує і принцип гуманізації відповідальності при призначенні покарання, який повинен бути застосований виходячи із засад визначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Крім того, відповідно до роз`яснень, що містяться у п.3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо.

При призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відповідно до ст. 12 КК України відносить до невеликого злочину, особу винного, а саме: є Фізичною особою підприємець, вперше притягується до кримінальної відповідальності, не одружений, але проживає із ОСОБА_8 , характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, а також враховуючи відсутність обставин, що пом`якшують та обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, думку прокурора щодо призначення покарання, а саме: у виді позбавлення волі, думку потерпілого ОСОБА_6 та його представника адвоката ОСОБА_7 , які наполягають на призначення реальне відбування покарання у максимальному розмірі.

Згідно досудової доповіді провідного інспектора Обухівського районного сектору № 2 філії Державної установи «Центр пробації» у м. Києві та Київській області встановлено, що дослідження інформації, що характеризує особу за місцем її проживання, умов її життєдіяльності відносин у суспільстві, результати оцінки ризику вчинення нею повторного кримінального правопорушення, а також її імовірної небезпеки для суспільства свідчить про можливість виправлення особи без ізоляції для суспільства. Зважаючи на виявлені фактори ризику вчинення повторного правопорушення (криміногенні потреби) у випадку прийняття судом рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням, вважають доцільним крім обов`язків, передбачених частиною 1 статті 76 КК України, покласти на особу додаткові обов`язки, передбачені частиною 3 статті 76 КК України, зокрема: не виїжджати за межі України без погодження з органами пробації. З урахуванням вимог абзацу сімнадцятого статті 368 КПК України пропонують зазначену досудову доповідь з інформацією про соціально-психологічну характеристику прийняти до відома під час винесення рішення про міру кримінальної відповідальності у межах санкції статті інкримінованого кримінального правопорушення.

Враховуючи ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, а також особу обвинуваченого, який вину хоч і визнав, не розкаявся, враховуючи те, що обвинувачений має навики різних видів єдиноборств, суд вважає, що покарання обвинуваченому повинно бути обране у вигляді позбавлення волі на строк достатній для його виправлення та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, оскільки більш м`які види покарання (виправні роботи та обмеження волі) не будуть ефективними для досягнення мети покарання, призначення таких видів покарання є недоцільним.

Таке покарання відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України є достатнім для виправлення та перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, а також соціальної реабілітації. Саме таке покарання, яке слід відбувати реально, на переконання суду, буде необхідним та достатнім для його виправлення та перевиховання, попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Підстав для призначення більш м`якого покарання, суд не знаходить, та вважає, що перевиховання й виправлення неможливо без ізоляції від суспільства.

Підстав для застосування ст. ст. 69, 69-1, 75 КК України, суд не вбачає.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.

Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Призначаючи покарання, суд також враховує і принцип гуманізації відповідальності при призначенні покарання, який повинен бути застосований виходячи із засад визначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Справедливість покарання полягає насамперед у тому, що воно має відповідати загальнолюдським цінностям, моральним устоям суспільства, переконувати громадян у правильності судової політики

Що стосується цивільного позову, то слід зазначити наступне.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди у кримінальному провадженні № 0000351 від 13.02.2024 підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Із позовом звернувся ОСОБА_6 та просить суд стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його користь моральну шкоду у розмірі 150 000 грн. в рамках кримінального провадження № 0000351 від 13.02.2024 та стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на його користь матеріальну шкоду у розмірі 49 811 гривень в рамках кримінального провадження № 0000351 від 13.02.2024, обґрунтовуючи позов наступним.

У кримінальному провадженні № 0000351 від 13.02.2024 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, обвинувачується ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1

Потерпілим у кримінальному провадженні визначено його.

Відомості про початок досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000351 внесені 13 лютого 2024 року за фактом заподіяння йому умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.

Так, 19 січня 2024 року, близько 19 год., ОСОБА_3 , перебував в приміщенні орендованого ним магазину, що розташований в АДРЕСА_3 . В цей час до приміщення магазину зайшов він здійснити покупки. Коли він вийшов з магазину ОСОБА_3 вийшов за ним з приміщення магазину, де неподалік вхідних дверей зазначеного магазину, наніс йому удар кулаком правої руки в область щелепи зліва, він чого він впав. Після чого, ОСОБА_3 наніс йому ще один удар ліктем правої руки в область голови та обличчя зліва, від чого він знову впав. ОСОБА_3 , продовжив наносити йому удари, а саме наніс два удари ногами в область голови зліва та справа та 1 удар нижньою частиною лівої руки в область голови, від яких він знову впав і в такому положенні ОСОБА_3 , не припиняючи своїх злочинних діянь наніс йому ще 2 удари ногою в області голови з правого боку, від чого він втратив свідомість.

Так, своїми діями ОСОБА_3 , незважаючи на суттєву різницю у віці та його похилий вік, завдав йому фізичного болю та заподіяв тілесні ушкодження.

Згідно висновку судово-медичного експерта № 28 від 17.04.2024 року у нього були виявлені закритого характеру вдавлений уламковий перелом передньої стінки лобної пазухи; уламкові переломи передніх стінок обох верхньощелепних пазух; перелом нижньої стінки правої очниці; забій головного мозку легкого ступеню; крововилив під м`які мозкові оболонки легкого ступеню; численні синці та садна в ділянці голови; синець в ділянці повік правого ока; крововилив під сполучну оболонку правого ока; забої м`яких тканин обличчя легкого ступеню. Всі наявні у нього переломи кісток відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості.

Внаслідок отриманих фізичних ушкоджень він був змушений звернутися до медичних закладів та проходить тривале лікування, в тому числі шляхом хірургічних втручань.

Щодо самопочуття на даний час, почуває себе погано, турбують постійні головні болі. Має відчуття онімілості лобової частини голови, запаморочення, погіршення пам`яті, в зв`язку з цим має погіршення сну. Також з`явилися проблеми з зором, у зв`язку з чим призначено лікування у офтальмолога на 2 місяці, виписали окуляри, заборонили керувати транспортним засобом на протязі 6 місяців та повторний огляд у офтальмолога через 6 місяців.

Крім того, відповідачем було завдано йому значної моральної шкоди, яка виражається значними стражданнями, душевним болем, стресом та понівеченим життям.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 Кримінального процесуального кодексу України, шкода завдана кримінальним правопорушенням або іншим, суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову у кримінальному провадженні.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, завдано майнової або моральної шкоди має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов, зокрема до обвинуваченого.

Положеннями ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, зокрема моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Враховуючи наведені вище обставини, та те, що ним внаслідок злочину відповідача отримано тілесні ушкодження, переживання, душевні страждання, а також суттєві проблеми зі здоров`ям, моральна шкода в такому випадку має бути оцінена в 150 000 гривень.

Вищевказаний розмір моральної та матеріальної шкоди є достатнім, розумним та справедливим.

Як вже зазначалось вище, ч. 1 ст. 128 КПК України задекларовано право особи на відшкодування матеріальної шкоди.

В даному випадку матеріальна шкода, яка була завдана йому полягає в тому, що були відповідні витрати на лікування.

На підтвердження вищевказаного надано наступні документи:

?товарні чеки з аптек;

?акт надання послуг з медичного закладу;

?чек про оплату хірургічної операції;

?фіскальні чеки з АЗС;

Загальна сума витрат матеріального характеру, виходячи з вищевказаних документів, 49 811 гривень.

Цивільний відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_6 визнає частково, а саме: матеріальну шкоду в повному обсязі в сумі 49 811 грн., моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. Також не заперечує проти задоволення вимог позивача витрат на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. Він має бажання відшкодовувати завдану потерпілому шкоду, але вільних коштів не має. Окрім того, у нього багато боргів за кредитами, які є непогашеними.

Суд, вислухавши сторони та вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Порядок вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентований главою 9 КПК України.

Нормами кримінального процесуального закону, зокрема ст. 129 КПК України, встановлено, що рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову може бути винесене лише у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалення обвинувального вироку чи винесення постанови про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.

Виходячи зі змісту 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, котрий вчинив суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК і при цьому застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

В провадженні Кагарлицького районного суду Київської області перебуває кримінальне провадження № 0000351, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.02.2024, про вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення - злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 19 січня 2024 року, близько 19 год., перебував в приміщенні орендованого ним магазину, що розташований в АДРЕСА_3 . В цей час до приміщення магазину зайшов ОСОБА_6 , до якого ОСОБА_3 мав претензії з приводу чіпляння останнього до його цивільної дружини ОСОБА_8 і саме на грунті зазначених неприязних відносин, в цей час у ОСОБА_3 , виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 .

Так, ОСОБА_3 , реалізовуючи свій злочинний намір спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою заподіяння шкоди його здоров`ю, вийшов за останнім з приміщення магазину, де неподалік вхідних дверей зазначеного магазину, наніс удар кулаком правої руки в область щелепи зліва, він чого останній впав. Після чого, не припиняючи своїх злочинних дій, після того як ОСОБА_6 піднявся, ОСОБА_3 наніс йому ще один удар ліктем правої руки в область голови та обличчя зліва, від чого він знову впав. Коли ОСОБА_6 знову піднявся, ОСОБА_3 , наніс йому ще один удар ліктем лівої руки в праву частину голови, від якого ОСОБА_6 впав. В подальшому коли ОСОБА_6 піднявся, ОСОБА_3 , продовжив наносити йому удари, а саме наніс два удари ногами в область голови зліва та справа та 1 удар нижньою частиною лівої руки в область голови, від яких потерпілий впав і в такому положенні ОСОБА_3 , не припиняючи своїх злочинних діянь наніс йому ще 2 удари ногою в область голови з правого боку, від чого ОСОБА_6 втратив свідомість. ОСОБА_3 припинив свої злочинні дії після того як дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_9 вийшла з приміщення магазину.

Так, своїми умисними, протиправними діями ОСОБА_3 завдав ОСОБА_6 фізичного болю та заподіяв тілесні ушкодження.

Згідно висновку судово-медичного експерта № 28 від 17.04.2024 року у потерпілого ОСОБА_6 , 1974 р.н., були виявлені: закритого характеру вдавлений уламковий перелом передньої стінки лобної пазухи; уламкові переломи передніх стінок обох верхньощелепних пазух; перелом нижньої стінки правої очниці; забій головного мозку легкого ступеню; крововилив під м`які мозкові оболонки легкого ступеню; численні синці та садна в ділянці голови; синець в ділянці повік правого ока; крововилив під сполучну оболонку правого ока; забої м`яких тканин обличчя легкого ступеню. Всі наявні у ОСОБА_6 переломи кісток відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, так як не становили небезпеки для життя потерпілого і призводять до тривалого розладу здоров`я на строк понад 21 день.

Щодо позовних вимог позивача ОСОБА_6 , а саме: матеріальної шкоди, то слід зазначити наступне.

Відповідно до фіскальних чеків, наданих цивільним позивачем ОСОБА_6 , ним витрачено всього 49 811 грн.

Суд вважає, що витрати на ліки на загальну суму 40 736 грн. 96 коп. потрачені цивільним позивачем ОСОБА_6 підлягають до задоволення і стягнення їх з цивільного відповідача, оскільки вказані ліки були придбанні для лікування ушкодження отриманого ним від злочинних дій відповідача і були необхідні йому для проведення лікування це квитанції від 10.02.2024 року на суму 1300,00 грн., від 08.02.2024 року на суму 30 250,00 грн., від 24.01.2024 року на суму 536,90 грн., від 27.03.2024 р. на суму 1424,09 грн., від 24.01.2024 року на суму 307,50 грн., від 11.02.2024 року на суму 20,00 грн., від 10.02.2024 р. на суму 685,20 грн., від 17.02.2024 р. на суму 120,00 грн., від 26.01.2024 р. на суму 210,00 грн., від 14.02.2024 року на суму 1051,20 грн., від 26.01.2024 року на суму 199,50 грн., від 26.01.2024 року на суму 594,27 грн., від 30.01.2024 р. на суму 147,90 грн., від 31.01.2024 року на суму 748,00 грн., від 30.01.2024 року на суму 82,60 грн., від 30.01.2024 р. на суму 199,50 грн., від 01.02.2024 р. на суму 459,00 грн., від 08.02.2024 р. на суму 129,90 грн., від 08.02.2024 року на суму 131,30 грн., від 08.02.2024 року на суму 960,40 грн., від 09.02.2024 року на суму 215,50 грн., від 08.02.2024 р. на суму 522,80 грн., від 12.02.2024 року на суму 441,40 грн., а всього на загальну суму 40 736,96 грн.

Суд вважає, що витрати понесені позивачем на придбання бензину та нафтового газу скрапленого надані позивачем ОСОБА_6 , сума яких становить 4239 грн. 10 коп. підлягають до задоволення, оскільки вказані витрати були зроблені саме в період перебування потерпілого на лікування у КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» та у КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» - це квитанції від 26.01.2024 року на суму 600,00 грн., від 29.01.2024 року на суму 499,80 грн., від 07.02.2024 року на суму 788,50 грн., від 09.02.2024 р. на суму 499,70 грн., від 12.02.2024 року на суму 499,70 грн., від 14.02.2024 року 999,80 грн. та від 14.02.2024 р. на суму 351,60 грн.

Відповідно до фіскальних чеків, наданих позивачем ОСОБА_6 , ним понесені витрати на придбання бензину та нафтового газу скрапленого, сума яких становить 2000 грн. 07 коп., то вказані витрати не підлягають до задоволення з наступних підстав. Позивач ОСОБА_6 перебував на лікуванні у КНП БМР «Білоцерківська міська лікарня № 2» з 19.01.2024 р. по 29.01.2024, а тому подані квитанції на придбання бензину та нафтового газу скрапленого за 30.01.2024 на суму 1000,27 грн. і на сумі 999,80 грн., що були придбані у м. Біла Церква не мають відношення до лікування потерпілого від злочину, так як придбані ним поза межами часу перебування на лікуванні, тому вказані витрати понесені позивачем не із за дій відповідача.

Теж саме необхідно зазначити щодо фіскальних чеків, наданих позивачем ОСОБА_6 , ним понесені витрати на придбання бензину та нафтового газу скрапленого, сума яких становить 2835 грн. 20 коп., то вказані витрати не підлягають до задоволення з наступних підстав. Позивач ОСОБА_6 перебував на лікуванні у КНП КОР «Київська обласна клінічна лікарня» з 07.02.2024 р. 14.02.2024, а тому подані квитанції на придбання бензину та нафтового газу скрапленого за 01.02.2024 на суму 1000,00 грн., за 03.02.2024 на суму 999,90 грн. та за 19.02.2024 на сумі 835,30 грн., що були придбані у с. Леонівка Обухівського району не мають відношення до лікування потерпілого від злочину, так як придбані ним поза межами час перебування на лікуванні, тому вказані витрати понесені позивачем не із за дій відповідача.

Виходячи із засад розумності і справедливості, суд вважає, що позовні вимоги матеріального характеру підлягають до часткового задоволення в розмірі 44 976,06 грн., яку необхідно стягнути із відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_6 , виходячи з обставин справи. В іншій частині суд вважає позовні вимоги недоведеними та відмовляє в їх задоволенні.

Щодо позовних вимог позивача ОСОБА_6 , а саме: моральної шкоди, то слід зазначити наступне.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд бере до уваги тяжкість заподіяних наслідків, глибину моральних та психічних страждань потерпілого, перенесення фізичного болю, вимушеність змін у звичному житті останнього, відчуття болю, як стверджує потерпілий, і на даний час.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Приписами ст. 1177 ЦК України, визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ст. 127 КПК України підозрюваний, обвинувачений, а також за його згодою будь-яка інша фізична чи юридична особа має право на будь-якій стадії кримінального провадження відшкодувати шкоду, завдану потерпілому, територіальній громаді, державі внаслідок кримінального правопорушення. Шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в заявах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.

Як роз`яснено в п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами від 25.05.2001 та від 27.02.2009), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у порушенні права власності та інших цивільних прав, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими та при настанні інших негативних явищ. При вирішені спору про відшкодування моральної шкоди суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в який матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Суд зауважує, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, хоча у будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Суд погоджується з тим, що потерпілому дійсно спричинено моральну шкоду в результаті протиправних дій обвинуваченого, потерпілий зазнав больових та душевних страждань, пов`язаних з нанесенням тілесних ушкоджень, що призвело до змін в його житті.

Тому, виходячи з вимог ст. 23, 1167 ЦК України, засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 15.12.2020 по справі № 752/17832/14-ц, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, суд стягує з ОСОБА_3 завдану ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 100 00,00 грн., а в решті вимог відмовити.

Аналогічна позиція щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди, який має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її безпідставного збагачення викладена у постанові КЦС ВС від 23.06.2022 у справі № 607/4341/20 та у постанові ККС ВС від 07.09.2023 у справі № 202/8301/21.

Що стосується витрат на правову допомогу, суд вважає, що їх слід задовольнити, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.124 КПК України встановлено, що у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати. До таких витрат відповідно до п.1 ч.1 ст.118 цього Кодексу належать витрати на правову допомогу.

Частиною 1 ст.126 КПК України визначено, що суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17червня 2020року у справі №598/1781/17 (провадження №13-47кс20) ВП ВС дійшла висновку, що кримінальний процесуальний закон не обмежує можливість вирішення питання розподілу процесуальних витрат, зокрема витрат на правову допомогу, виключно обвинувальним вироком.

Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті. Очевидно, що, звільняючи особу від кримінальної відповідальності, суд має вирішити питання про скасування чи зміну запобіжного заходу, речові докази, розподіл процесуальних витрат тощо. Таким чином, ВП ВС вважає, що це питання може бути вирішене й ухвалою суду.

Нормами КПК встановлено, що, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат (п. 13 ч.1 ст.368, ч. 4 ст.374 КПК). Оскільки ст.126 КПК визначено, що означене питання може бути вирішено й ухвалою суду, ВП ВС зробила висновок, що у випадку заявлення учасниками кримінального провадження клопотання про компенсацію процесуальних витрат суд, ухвалюючи остаточне рішення за результатами розгляду кримінального провадження (вирок або ухвалу), вирішує питання щодо розподілу процесуальних витрат.

Вирішуючи питання щодо процесуальних витрат суд має чітко дотримуватись вимог глави 8 КПК України, яка регламентує поняття процесуальних витрат у кримінальному процесі, їх види та порядок відшкодування.

Так, відповідно до ст.118 КПК України процесуальні витрати складаються із, зокрема, витрат на правову допомогу та витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України розмір процесуальних витрат, належить до обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать також консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

Конституційний Суд України зазначив і про те, що гарантування кожному права на правову допомогу покладає на державу відповідні обов`язки щодо забезпечення особи правовою допомогою належного рівня. Такі обов`язки обумовлюють необхідність визначення в законах України, інших правових актах порядку, умов і способів надання цієї допомоги. Проте не всі галузеві закони України, зокрема процесуальні кодекси, містять приписи, спрямовані на реалізацію такого права, що може призвести до обмеження чи звуження змісту та обсягу права кожного на правову допомогу.

Згідно зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Отже, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю досліджувати змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Правовою підставою відшкодування витрат на правову допомогу є договір, укладений між потерпілим та адвокатом-представником, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, для визначення розміру процесуальних витрат на правову допомогу, що підлягають відшкодуванню, крім договору про надання правової допомоги, особа має надати і оригінали документів, які підтверджують ці витрати, а також процесуально підтвердити надання правових послуг (складений процесуальний документ, вчинена процесуальна дія (участь у слідчих (розшукових) діях чи ознайомлення із процесуальними документами тощо)).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного вище Закону).

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху». Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим («Двойних проти України», «Гімайдуліна і інших проти України», «East/West Alliance Limited» проти України», «Баришевський проти України»).

Також суд враховує практику та рекомендації Європейського суду з прав людини.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що "заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду" (пункт 18).

Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі "Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану" (заява № 37083/03, пункт 106).

На підтвердження понесення судових витрат на правову допомогу потерпілим суду представлено: договір про надання правової допомоги від 14.05.2024, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та акт прийому передачі наданих юридичних послуг від 27.06.2024 р., згідно з яким витрати на професійну правову допомогу адвоката під час судового розгляду вказаного кримінального провадження становлять у розмірі 10 000,00 грн.

Згідно з матеріалами справи сторони договору погодили, що клієнт сплатить адвокату гонорар у розмірі 10 000,00 грн. на умовах попередньої повної чи часткової оплати, або протягом 30-ти календарних днів після винесення Кагарлицьким районним судом першої остаточного судового рішення, з урахуванням здійснених платежів.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Аналізуючи вказане, виходячи із загальних засад справедливості, співмірності та розумності судових витрат, на компенсацію яких має право сторона, враховуючи всі аспекти та складність справи, а також позицію сторони захисту, суд дійшов висновку про присудження на користь потерпілого ОСОБА_6 понесених ним витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 гривень.

Судові витрати по справі відсутні.

Долю речових доказів вирішити на підставі ст. 100 КПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 369, 370, 373, 374, 376 КПК України, суд, -

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.122 і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк три роки.

Строк відбування покарання рахувати з дня його фактичного затримання.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_3 не обирався.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди кримінальному провадженні № 0000351 від 13.02.2024 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , матеріальну шкоди в розмірі 44 976 (сорок чотири тисячі дев`ятсот сімдесят шість) грн. 06 коп. та моральну шкоду в розмірі 100 000 (сто тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути із ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 , витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог позивачу ОСОБА_6 відмовити.

Судові витрати по справі відсутні.

Речові докази по кримінальному провадженню: (а.с. 120) DVD-R диск відеозапис слідчого експерименту з ОСОБА_3 , проведеного за адресою: АДРЕСА_3 , який долучено до матеріалів кримінального провадження після набрання вироком законної сили залишити при матеріалах кримінального провадження.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Кагарлицький районний суд Київської області протягом тридцяти діб з моменту його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою - з моменту вручення їй копії судового рішення.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили. Судове рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1