ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2024 року

м. Київ

справа № 137/346/23

провадження № 51-7254 км 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Вінницького апеляційного суду від 25 вересня 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000189, за обвинуваченням

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Удич Теплицького району Вінницької області, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою:

АДРЕСА_2 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Літинського районного суду Вінницької області від 30 червня 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.

До набрання вироком законної сили ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у виді домашнього арешту із забороною в період доби з 20 год до 06 год наступного дня залишати своє житло за адресою: АДРЕСА_1 , та покладено обов`язки.

Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, речових доказів та процесуальних витрат.

Вінницький апеляційний суд, задовольнивши апеляційну скаргу прокурора, скасував вказаний вирок у частині призначеного покарання та ухвалив свій вирок від 25 вересня 2023 року, яким призначив ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Початок строку відбування покарання постановлено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

В решті вирок суду залишено без змін.

За обставин, викладених у вироку, ОСОБА_7 визнаний винуватим у тому, що він ІНФОРМАЦІЯ_2, о 19 год 30 хв., керуючи технічно-справним автомобілем «MERCEDES SPRINTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автодорогою по вул. Богдана Хмельницького в смт Літин Вінницького району Вінницької області, поруч з перехрестям із вул. Красною, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, маючи об`єктивну можливість виявити неповнолітнього пішохода ОСОБА_8 , який переходив проїзну частину дороги по горизонтальній дорожній розмітці справа наліво по напрямку руху автомобіля, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, не надав дорогу вказаному пішоходу, у зв`язку з чим допустив наїзд на

ОСОБА_8 , внаслідок чого від отриманих під час дорожньо-транспортної пригоди тяжких тілесних ушкоджень потерпілий помер у автомобілі швидкої медичної допомоги.

За викладених обставин порушення ОСОБА_7 вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України (далі - ПДР) перебуває у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у виді настання смерті ОСОБА_8 .

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення й особі засудженого, просить змінити вирок апеляційного суду та призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк на 3 роки, звільнивши останнього від відбування основного покарання з випробуванням на підставі положень ст. 75 цього Кодексу.

Звертає увагу на те, що апеляційним судом належним чином не враховано вчинення кримінального правопорушення без умислу, перебування на утриманні ОСОБА_7 двох неповнолітніх дітей та відсутність у сім`ї іншого джерела доходу, позицію потерпілого, який не має претензій до засудженого, відсутність скарг за місцем проживання та позитивну характеристику за місцем роботи, його відношення до вчиненого, висновок органу пробації, а також наявність обставин, які пом`якшують покарання, - щире каяття, надання першої медичної допомоги та сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування завданого збитку сім`ї потерпілого. Вважає, що кримінальне правопорушення вчинене за умов, які не залежали від волі ОСОБА_7 та на які засуджений не міг вплинути, зокрема, масове відключення електроенергії у зв`язку із військовими діями, а також темний одяг у дитини та відсутність світловідбивачів.

В запереченнях прокурор, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги, просив оскаржуване судове рішення залишити без зміни.

Позиції учасників судового провадження

У судовому засіданні прокурор просив відмовити у задоволенні касаційної скарги.

Від захисника ОСОБА_6 надійшло клопотання про проведення касаційного розгляду за його відсутності.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Відповідно до положень ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація дій за ч. 2 ст. 286 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Разом із тим, доводи касаційної скарги захисника щодо зміни оскарженого судового рішення та звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України є необґрунтованими.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути співмірним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

У статті 65 КК України визначено загальні засади призначення покарання, які наділяють суд правом вибору між однією із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, кожна з яких є законною. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду.

Як вбачається з матеріалів провадження, приймаючи рішення про скасування вироку місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання і звільнення від його відбування з випробуванням, та призначаючи покарання у виді позбавлення волі, яке останній має відбувати реально, апеляційний суд вірно зазначив, що суд першої інстанції не в повній мірі врахував обставини кримінального провадження, своє рішення належним чином не обґрунтував та не навів переконливих мотивів, з яких дійшов висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

За приписами ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У вироку апеляційний суд вказав, що при призначенні обвинуваченому покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, наслідки, що призвели до смерті дитини через недотримання правил безпеки дорожнього руху, дані про особу ОСОБА_7 , який відповідно до інтегрованої інформаційно-пошукової системи ОВС України «АРМОР» раніше неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху, в тому числі двічі за ч. 1 ст. 130 КУпАП востаннє 05.04.2022, за ст. 124, ч.1 ст.122 КУпАП, що свідчить про його схильність до порушення встановлених правил безпеки дорожнього руху та у даному випадку призвело до вчинення злочину з тяжкими наслідками, і це жодним чином не свідчить про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання, на що місцевий суд не звернув відповідної уваги та вибірково оцінив дані про особу винного.

Також вказаним судом у вироку зазначено, що судом першої інстанції не враховано в повній мірі і висновок органу пробації, згідно якого визначено середню ймовірність вчинення ОСОБА_7 повторного правопорушення.

Мотивуючи своє рішення, апеляційний суд обґрунтовано не погодився з висновком місцевого суду, що кримінальне правопорушення ОСОБА_7 вчинено за умов, які не залежали від волі обвинуваченого, зокрема, щодо масового відключення електроенергії у зв`язку із військовими діями, а також темного одягу у дитини та відсутності світловідбивачів, оскільки згідно з висновком судової автотехнічної транспортно-трасологічної експертизи № СЕ-19/102-23/4077-ІТ від 01.03.2023, в ситуації, яка склалася, водій автомобіля «MERCEDES SPRINTER», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 мав технічну можливість попередити наїзд на пішохода шляхом термінового гальмування з зупинкою автомобіля до смуги руху пішохода, тобто шляхом виконання вимог п. 18.1 ПДР.

Як убачається з оскаржуваного вироку, суд апеляційної інстанції визнав обставинами, що пом`якшують покарання, - щире каяття, добровільне відшкодування майнової шкоди, та вказав про відсутність обставин, що обтяжують покарання.

Разом з тим, вказаний суд вказав, що не підтверджено матеріалами провадження активного сприяння розкриттю злочину з боку обвинуваченого, а визнання факту ДТП та надання показань не є беззаперечною підставою на підтвердження факту дійсного сприяння розкриттю злочину.

Водночас, колегія суддів зазначає, що позиція потерпілого, який не має претензій до засудженого,не є визначальною та не обмежує суд у реалізації своїх дискреційних повноважень, визначених законом про кримінальну відповідальність.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов належного висновку про скасування вироку місцевого суду та ухвалення свого вироку, яким призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами.

Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 370, 374, 420 КПК України, є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а покарання засудженому ОСОБА_7 призначено з дотриманням положень статей 50, 65 КК України.

На переконання суду касаційної інстанції, призначене ОСОБА_7 покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим через його суворість, а підстав для застосування щодо нього положень ст. 75 КК України не вбачається.

Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а вирок апеляційного суду - без зміни.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд

ухвалив:

Вирок Вінницького апеляційного суду від 25 вересня 2023 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в його інтересах - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3