Справа № 359/4131/23 Головуючий в суді 1-ї інстанції - ОСОБА_1
Провадження №11-кп/824/2137/2024 Доповідач у суді 2-ї інстанції - ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2024 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду

кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2023 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, військовослужбовця військової служби за мобілізацією військової частини НОМЕР_1 , перебуваючого на посаді оператора відділення радіоелектронної боротьби з БПЛА, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 , будучи військовослужбовцем Збройних сил України, призваним на військову службу під час мобілізації, перебуваючи на посаді оператора відділення радіоелектронної боротьби з БПЛА військовій частині НОМЕР_2 , яка дислокується в АДРЕСА_3 , 06.03.2023, приблизно о 07 годин 20 хвилин, керуючи автомобілем «BMW 520І», реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухався на 16 км автодороги Н-08 «Бориспіль - Маріуполь» в напрямку м. Переяслав, на території Бориспільського району Київської області, допустив виїзд автомобіля «BMW 520І», реєстраційний номер НОМЕР_3 за межі проїзної частини вліво з подальшим з`їздом в кювет та наїздом у дерево, в порушення вимог пунктів 2.3 б), д) Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 та введених в дію з 01.01.2002 року, згідно з якими «для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, реагувати на її зміну, не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху», проявив злочинну самовпевненість, не був уважний під час керування транспортним засобом, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, внаслідок чого своїми діями створив загрозу безпеці дорожнього руху, а також в порушення пункту 12.1 ПДР України, згідно з яким «під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним», розпочав здійснення маневру обгону та внаслідок чого не впорався з керуванням транспортного засобу та виїхав на зустрічну смугу руху, де допустив виїзд автомобіля за межі проїзної частини вліво з подальшим з`їздом в кювет та наїздом на дерево.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «BMW 520І», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , загинув на місці події.

Крім того, в результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля «BMW 520І», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , отримала тілесні ушкодження у вигляді компресійна-уламкових переломів тіл 11 грудного та 1-го поперекового хребців, КТ картина ділянок забою паренхіми верхнє дорзальних відділів обох легень, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості.

Таким чином ОСОБА_7 вчинив дії, як виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_12 та заподіяло потерпілому ОСОБА_13 середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2023 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки без позбавлення права керування транспортирними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, встановивши іспитовий строк терміном в 3 (три) роки, з покладенням на нього, відповідно до ст. 76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання чи роботи (служби).

Іспитовий строк ОСОБА_7 рахувати з моменту проголошення вироку.

Цивільний позов ОСОБА_11 та ОСОБА_10 до ОСОБА_7 , Страхової компанії ТДВ СГ «Оберіг» про відшкодування моральної шкоди завданої вчиненням кримінального правопорушення, - залишено без розгляду.

Стягнуто з ОСОБА_7 5310 (п`ять тисяч триста десять) грн. 04 коп. процесуальних витрат, пов`язаних із залученням експертів.

Вирішено питання арешту майна.

Вирішено питання речових доказів.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області скасувати частково в частині призначеного ОСОБА_7 покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість. Ухвалити в цій частині новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає, що вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05.06.2023 відносно ОСОБА_7 є незаконним та підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, ст.ст. 413, 414 КПК України.

Сторона обвинувачення вважає, що як вбачається з вироку, призначаючи ОСОБА_7 покарання зі звільненням від його відбування на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції наведених вимог закону не дотримався.

Так, по-перше, судом належним чином не мотивовано застосування ст. 75 КК України, зокрема, з використанням такої пом`якшуючої обставини, як щире каяття та в чому воно полягало.

А, по-друге, під час розгляду кримінального провадження не з`ясував думку потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_10 щодо призначення покарання обвинуваченому.

По-третє, судом належним чином не мотивовано з яких саме підстав не призначено додаткове покарання ОСОБА_7 , а саме позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, суд першої інстанції залишив поза увагою та належним чином не проаналізував характер та тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, його суспільну небезпеку, обвинувачений не приніс публічні вибачення потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_10 .

Так, суд першої інстанції, встановивши факт щирого каяття, не врахував практику Верховного Суду, яким окреслено ознаки вказаного поняття. Зокрема, під щирим каяттям розуміється негативне ставлення винної особи до вчиненого нею злочину, при цьому особа визнає свою вину у вчиненні інкримінованого злочину, дає правдиві показання по суті обвинувачення, щиро жалкує про вчинене, негативно оцінює злочин, бажає виправити ситуацію, що склалася, співчуває потерпілому, демонструє готовність понести заслужене покарання (постанова Верховного Суду від 10.02.2020 у справі № 643/13256/17).

В той же час, під час допиту обвинуваченого ОСОБА_7 останній надав показання, що не намагався надати будь-яку матеріальну допомогу на поховання ОСОБА_12 та матеріальну допомогу сім`ї загиблого, хоча й мав змогу це зробити.

На думку прокурора, справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.

Вищенаведене свідчить, про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та позбавлення права керувати транспортним засобом на 3 роки, оскільки у протилежному випадку мета покарання не може бути досягнута.

Відтак, як зазначає прокурор, висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання є помилковим і таким, що не ґрунтується на нормах закону.

Заслухавши доповідь судді,

пояснення прокурора ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити,

пояснення потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які просили суд не призначати обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді реального позбавлення волі, оскільки, на їх думку, відбування такого виду покарання призведе до тривалого відшкодування обвинуваченим матеріальної і моральної шкоди, завданої злочином, а вони, в свою чергу, зацікавлені у якнайшвидшому їх відшкодуванні та дійшли до певних домовленостей із обвинуваченим з даного приводу,

пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 , який щиро розкаюється у вчиненому, просить вибачення у потерпілих та зобов`язується сплатити завдану злочину матеріальну та моральну шкоду,

пояснення захисників ОСОБА_14 та ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок суду першої інстанції без змін,

перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Перевіркою матеріалів провадження встановлено, що фактичні обставини кримінального правопорушення під час судового розгляду ніким не оспорювалися і докази відносно них відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України не досліджувалися. Фактичні обставини кримінального правопорушення не оспорюються як в апеляційній скарзі, так і ніким з учасників апеляційного розгляду кримінального провадження, а тому висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин згідно з ч. 2 ст. 394 КПК України перевірці апеляційним судом не підлягають.

Доведеність вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України підтверджується матеріалами кримінального провадження та учасниками процесу не оспорюються.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне не призначення обвинуваченому додаткового покарання за ч. 2 ст. 286 КК України та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме застосування до обвинуваченого положень ст. 75 КК України то, на переконання колегії суддів, вони є непереконливими.

Відповідно до ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, як засудженими, так і іншими особами.

Згідно ст. 65 КК України, суд призначає покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» із змінами та доповненнями, досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.

Окрім вирішення питання про призначення певного виду та розміру покарання, суду потрібно встановити достатню підставу для звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням. Суд має належним чином вмотивувати таке рішення, дослідивши та оцінивши всі обставини, що мають значення для справи, та врахувати, що приписи ст. 75 КК України застосовуються лише в тому разі, коли для цього є відповідні умови та підстави.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характер діяння, обстановку і місце його вчинення, з урахування форми, виду, ступеня вини, обставин, що характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, обставин, що безпосередньо пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення та особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, має місце реєстрації та місце постійного проживання, а також те, що обвинувачений є військовослужбовцем, який відповідає займаній посаді, за місцем проходження служби характеризується позитивно, має відповідну військову спеціальність. Також судом першої інстанції враховано думку потерпілого ОСОБА_13 , який не має до обвинуваченого претензій матеріального характеру та щодо моральної шкоди.

Під час апеляційного розгляду також встановлено, що обвинуваченим надано потерпілій ОСОБА_11 грошові кошти у розмірі 20 000 грн. на допомогу у похованні потерпілого. Крім того суд апеляційної інстанції враховує думку потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які просять не призначати обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі, оскільки, на їх думку, відбування такого виду покарання призведе до тривалого відшкодування обвинуваченим матеріальної і моральної шкоди, завданої злочином, а вони, в свою чергу, зацікавлені у якнайшвидшому їх відшкодуванні та дійшли до певних домовленостей із обвинуваченим з даного приводу. Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 щиро розкаюється у вчиненому, просить вибачення у потерпілих та зобов`язується повністю відшкодувати потерпілим завдану злочином матеріальну та моральну шкоду.

Обставинами, що пом`якшують покарання суд визнав щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину. Обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 буде призначення йому покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, у виді позбавлення волі строком на 3 (три) років без позбавлення права керування транспортними засобами, та застосуванням звільнення від призначеного основного покарання на підставі ст. 75 КК України.

Доводи прокурора щодо необхідності призначення обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання за вчинений злочин у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Згідно з роз`ясненнями, наведеними у пунктах 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23 грудня 2005 року (із змінами), при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Дійсно, внаслідок вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення потерпілий ОСОБА_13 отримав середньої тяжкості тілесне ушкодження, а потерпілий ОСОБА_12 помер. Проте, вказані обставини самі по собі не можуть бути визначальними для обов`язкового призначення додаткового покарання, а має враховуватися в сукупності з даними щодо особи обвинуваченого. Так, обвинувачений ОСОБА_15 є військовослужбовцем, а його військова служба в умовах воєнного стану пов`язана з необхідністю, в тому числі, керування транспортним засобом, зважаючи на віддаленість пункту постійної дислокації та місця проживання. Крім того, матеріали кримінального провадження не містять даних, які б вказували на те, що не призначення додаткового покарання буде перешкоджати досягненню мети покарання, визначеної ст. 50 КК України.

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання не суперечить вимогам закону, воно відповідає характеру і ступеню тяжкості вчиненого злочину, даним про особу винного і є необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження нових кримінальних правопорушень.

Доводи прокурора про те, що щире каяття безпідставно визнано судом обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_7 і підлягає виключенню з мотивувальної частини вирок, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого кримінального правопорушення. Як вбачається із матеріалів провадження ОСОБА_7 як під час досудового розслідування так і під час судового провадження у суді першої та апеляційної інстанції свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав в повному обсязі, надавав послідовні логічні та достовірні показання, які не змінював протягом усього часу, у зв`язку з чим у суді першої інстанції судовий розгляд відбувався відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Тому колегія суддів вважає, що судом обґрунтовано визнано щире каяття обставиною, що пом`якшує покарання.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги прокурора є необґрунтованими, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги прокурора слід відмовити, а вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора Дарницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 червня 2023 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді ____________________ ___________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4