ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1360/24 Справа № 335/3163/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Бердянської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2023 року про закриття кримінального провадження № 0001623 щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердянськ Запорізької області, громадянина України, офіційно не працює, зареєстрованого місця проживання не має, мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

-14 лютого 2022 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області за ч.1 ст.16, ч.ч.1, 2 ст. 185 КК України до 1 року 1 місяця позбавлення волі,

за вчинення ним суспільно-небезпечного діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, -

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання прокурора відділу Запорізької обласної прокуратури ОСОБА_10 про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 за вчинення ним суспільно-небезпечного діяння, що має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Кримінальне провадження, відомості про яке внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань 18 грудня 2021 року за № 0001623, відносно ОСОБА_6 закрито.

Запобіжний захід, обраний щодо ОСОБА_6 у виді поміщення до психіатричного закладу в умовах, що виключають його небезпечну поведінку, а саме до Дніпровської філії «Спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги» Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України», скасований.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

Мотивуючи прийняте рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що прокурором у ході судового розгляду клопотання, відповідно до вимог ст. 92 КПК України, поза розумним сумнівом належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не доведено причетність ОСОБА_6 до вчинення суспільно небезпечного діяння за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, а тому у задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 відмив, закривши в цій частині кримінальне провадження.

В апеляції:

- прокурор просить скасувати ухвалу та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ухвала є незаконною, не обґрунтованою та не справедливою внаслідок невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення судом вимог кримінального процесуального закону, неповноти судового розгляду, у зв`язку з чим підлягає скасуванню.

Вказує, що суд необґрунтовано дійшов до переконання про те, що слідчий експеримент від 22 грудня 2021 року, проведений зі свідком ОСОБА_11 в його квартирі, проведено в житлі без дозволу володільця житла.

Вважає, що не відповідає фактичним обставинам висновок суду про те, що свідку не було роз`яснено положення ст. 63 Конституції України, оскільки всі права вказаному свідку були роз`яснені. Суд необґрунтовано та безпідставно критично поставився до показань свідка ОСОБА_11 , які викладені у протоколі слідчого експерименту від 22 грудня 2021 року за його участю.

Крім того, судом взагалі не надано оцінки показанням ОСОБА_6 , який в ході допиту послідовно розповів обставини, за яких наносив ОСОБА_12 тілесні ушкодження, їх механізм, кількість, з розмежуванням нанесення окремо верхніми та нижніми кінцівками. З показань ОСОБА_6 можливо дійти висновку, що потерпілому у день події крім нього жодна особа не наносила тілесні ушкодження.

Зазначає, що у даному кримінальному провадженні були відновлені втрачені матеріали ухвалою слідчого судді, з урахуванням вимог ст.ст.105, 107 КПК України, та визнані достатніми. Відновлені матеріали долучені до матеріалів судового провадження стосовно ОСОБА_6 .

Вважає, що суд безпідставно та необґрунтовано визнав протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 від 22 грудня 2022 року недопустимим доказом та відповідно безпідставно та необґрунтовано застосував до висновку експерта № 26 від 09 лютого 2022 року доктрину «отруйного дерева» та безпідставно визнано висновок експерта недопустимим доказом.

Крім того, вважає, що судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про допит слідчого СВ Бердянського РВП ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_13 , який проводив досудове розслідування до втрати матеріалів кримінального провадження. На його думку, слідчий міг повідомити про анкетні дані потерпілого (дружини померлого), яка не була визнана потерпілою та відповідно не була допитана, а також інші матеріали, які ще не відновлено.

Також як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали, прокурор посилається на те, що 09 лютого 2023 року судом було відкрито судове засідання у даному провадженні, в якому відбулась заміна секретаря судового засідання, про що не було повідомлено учасників судового процесу, що є порушенням ст.ст.73, 75, 79, 80, 342, 343, 344 КПК України та є істотними порушеннями.

Заслухавши: прокурора, який підтримав вимоги апеляції та просив призначити новий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції, захисника особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного характеру, яка заперечувала проти апеляційних вимог, перевіривши матеріали провадження в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляції та висловлені в ході розгляду кримінального провадження заперечення, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції лише в межах апеляційної скарги.

За приписами статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Порядок здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру регламентований главою 39 Кримінального процесуального кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

Згідно з ч. 3 вказаної статті, суд встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження.

Тобто, рішення у справі як про застосування примусових заходів медичного характеру так і про відмову в їх застосуванні має відповідати вимогам кримінального процесуального закону і, крім вирішення питань, передбачених ст. 513 КПК України, повинно містити вмотивовані посилання на перевірені в судовому засіданні докази, якими суд обґрунтовує свої висновки, а також мотиви прийнятого ним рішення по суті.

З системного аналізу вказаних норм КПК України слідує, що законодавець покладає на суд обов`язок під час розгляду клопотання про застосування до особи примусових заходів медичного характеру, враховуючи те, що така особа є неосудною і не усвідомлює свої дії та події, що відбуваються з нею, здійснити повне та всебічне дослідження матеріалів, якими обґрунтовується дане клопотання, а також на підставі такого дослідження встановити усі обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Суд зобов`язаний саме після всебічного, повного і об`єктивного розгляду, дати оцінку доказам з точки зору їх належності, допустимості, достовірності і достатності для постановлення вмотивованої ухвали про відмову у застосуванні примусових заходів медичного характеру щодо особи.

Згідно з вимогами ст. ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, крім іншого, підлягають доказуванню подія кримінального правопорушенні, а саме час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно із ч. 2 ст. 19 КК України не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Судом першої інстанції встановлено, що неосудність ОСОБА_6 як на момент вчинення інкримінованого йому органом досудового розслідування суспільно небезпечного діяння, так і на час розгляду кримінального провадження підтверджується висновком судово-психіатричного експерта №27 від 25 січня 2022 року, який надано Дніпровською філією СПЕ Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я», відповідно до якого ОСОБА_6 у період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, страждав і на теперішній час страждає на хронічне психічне захворювання у формі стійкого психотичного маніакального розладу внаслідок перенесеної черепно-мозкової травми. Зазначене хронічне психічне захворювання позбавляло іспитованого можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними у період, що відноситься до інкримінованого йому діяння. За своїм психічним станом ОСОБА_6 у теперішній час також не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та керувати ними. За своїм психічним станом потребує застосування до нього примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.

Перевіряючи доводи прокурора щодо невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неповноти судового розгляду, виходячи зі змісту оскарженої ухвали з`ясовано, що суд першої інстанції визнав недопустимими наступні докази:

- протокол слідчого експерименту за участю підозрюваного ОСОБА_6 від 23.12.2021, складений за участю підозрюваного ОСОБА_6 , захисника-адвоката ОСОБА_14 , спеціаліста-криміналіста ОСОБА_15 , лікаря судово-медичного експерта ОСОБА_16 , статиста ОСОБА_17 , у присутності понятих ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , через неосудність ОСОБА_6 на час проведення цієї слідчої дії; відсутність в матеріалах провадження добровільної згоди особи, яка володіє вказаною квартирою ( ОСОБА_11 ), або ухвали слідчого судді, яка є підставою для проникнення до житла та відсутність примірника носія технічного засобу фіксації вказаної слідчої дії;

- протокол слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 , складений слідчим у присутності старшого спеціаліста-криміналіста ОСОБА_20 , лікаря судово-медичного експерта ОСОБА_16 , статиста ОСОБА_17 , у присутності понятих ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , під час якого останній вказав обставини скоєння кримінального правопорушення та механізм спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 потерпілому з огляду на відсутність примірника носія технічного засобу фіксації вказаної слідчої дії. Також свідку не роз`яснені положення ст. 63 Конституції України, як особі, яка безпосередньо була присутня під час виникнення конфлікту між ОСОБА_11 та ОСОБА_6 , та похідні докази від нього, а саме, висновок експерта № 26 від 09.02.2022 року, в основу якого покладено відомості із протоколу допиту та слідчого експерименту зі свідком ОСОБА_11 , застосувавши концепцію плодів отруєного дерева.

Вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, колегія суддів виходить з того, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті.

За позицією Верховного Суду, наведеною в його постанові від 15 червня 2021 року (справа № 204/6541/16-к, провадження №51-2172км19), не у всіх випадках порушення навіть фундаментальних прав і свобод особи під час кримінального провадження має прямий вплив на дотримання гарантій справедливого судового розгляду, зокрема й на допустимість доказів.

За позицією Суду, навіть якщо докази отримані в той час, коли сталося порушення того чи іншого права, однак це порушення прямо не впливало на отримання доказу, а лише співпадало у часі, це не є достатньою підставою для висновку, що докази отримані «внаслідок» такого порушення

Таким чином, для вирішення питання, чи може порушення певних основоположних прав і свобод особи стати підставою для визнання доказів недопустимими, необхідно взяти до уваги не лише сам факт такого порушення, але й встановити його вплив на процес і характер отримання доказів, чого судом першої інстанції не було встановлено.

Місцевий суд, визнаючи доказ недопустимим відповідно до частини 2 або 3 статті 87 КПК, має зазначити, який саме пункт цих положень став підставою для такого рішення. Якщо суд визнає доказ недопустимим з посиланням на частину 1 статті 87 КПК, він має зазначити, наслідком порушення якого саме фундаментального права або свободи стало отримання цього доказу та хто саме зазнав такого порушення. Обґрунтовуючи наявність такого порушення, суд має послатися на конкретні норми Конституції та/або міжнародних договорів, якими гарантуються ці права і свободи, і за потреби на практику відповідних органів, уповноважених тлумачити ці норми.

Крім того, суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору частини 1 статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим.

Не заперечуючи права суду першої інстанції не використовувати вищенаведені докази, складені з порушеннями, для встановлення фактичних обставин справи, колегія суддів звертає увагу на те, що оскаржена ухвала не містить жодного посилання на обставини, які необхідно встановити для застосування частини 1 статті 87 КПК. За відсутності такого обґрунтування посилання у даному випадку на статтю 87 КПК для визнання доказу недопустимим є непереконливим.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що тлумачення частини 1 статті 87 КПК в частині визнання недопустимими похідних доказів призводить до висновку, що це правило може бути застосовано до похідних доказів лише у разі, якщо первісні докази визнані недопустимими на підставі частин 1-3 статті 87 КПК. Визнання недопустимими первісних доказів за іншими правилами допустимості, передбаченими КПК, саме собою не дає підстав для визнання недопустимими похідних доказів на підставі частини 1 статті 87 КПК.

Крім того, застосовуючи правило частини 1 статті 87 КПК в частині визнання недопустимими похідних доказів, суд першої інстанції має встановити не лише те, що первісний доказ отриманий з порушенням фундаментальних прав і свобод людини і використовувався в процедурах, які призвели до отримання похідного доказу, а що похідний доказ здобутий саме завдяки тій інформації, яка міститься в доказі, що визнаний ним недопустимим відповідно до частини 1 статті 87 КПК.

Такий висновок відповідає та узгоджується з позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 08.10.2019 року у справі № 639/8329/14-к.

А тому, висновок суду першої інстанції про необхідність визнання вищенаведених доказів недопустимими є передчасним, оскільки, як вже зазначено вище, для вирішення питання, чи може порушення певних основоположних прав і свобод особи стати підставою для визнання доказів недопустимими, необхідно взяти до уваги не лише сам факт такого порушення, але й встановити його вплив на процес і характер отримання доказів, що судом першої інстанції досліджено не було.

Крім того, цій сукупності доказів судом першої інстанції не надана оцінка з точки зору виконання стороною обвинувачення дій по відновленню втрачених матеріалів кримінального провадження у цій справі, про що свідчить ухвала слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.06.2022 року.

Також, необхідно звернути увагу на те, що висновки суду першої інстанції щодо необхідності закриття провадження у зв`язку з відмовою у задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру відносно ОСОБА_6 , об`єктивно не можуть вважатися обґрунтованими, оскільки базуються на припущенні того, що ОСОБА_11 безпосередньо був зацікавленим у наданні саме таких пояснень, які викладені у протоколі слідчого експерименту, а надані ним покази могли бути надані ним з метою уникнення відповідальності за спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, що могли бути завдані самим же свідком, з огляду на те, що вказаний свідок у цій справі був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань та матеріали провадження не містять доказів того, що відносно цього свідка внесені відомості до ЄРДР за вчинення у зв`язку з цим кримінального правопорушення.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Визнаючи висновки судово-імунологічних експертиз: № 91 від 18.01.2022 року, якою встановлено групу крові трупа ОСОБА_12 ; № 92 від 19.01.2022 року, якою досліджувались марлеві тампони зі змивами з обох рук трупа ОСОБА_12 ; № 95 від 21.01.2022 року, якою досліджувались піднігтьовий вміст зрізів вільних кінців нігтьових пластин з обох рук трупа ОСОБА_12 ; № 96 від 28.01.2022 року, якою досліджувались чотирнадцять марлевих тампонів зі змивами, які були вилучені з місця події; № 98 від 25.01.2022 року, якою досліджувались п`ять марлевих тампонів за змивами та сім фрагментів тканини, вилучених з місця події; № 100 від 08.02.2022 року, якою досліджувались два полімерних пакети та ручки відкривання дверей, вилучені під час огляду місця події; № 101 від 28.01.2022 року, якою досліджувались куртка, двоє спортивних штанів, пара напівчобіт трупа ОСОБА_12 , неналежними доказами у справі, суд першої інстанції не співставив ці висновки з даними, які містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 22.12.2021 року за участю свідка ОСОБА_11 , якому під час проведення цієї слідчої дії роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст.ст. 66, 67 КПК України, в тому числі, право відмовитися давати показання щодо себе, близьких родичів та членів своєї сім`ї, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні ним, близькими родичами або членами його сім`ї кримінального правопорушення, а також показання щодо відомостей, які відповідно до положень ст. 65 КПК України не підлягають розголошенню, та який попереджений про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, пояснив, зокрема те, що «... повернувшись до приміщення будинку, то ОСОБА_21 сидів у куті та підлозі в калюжі крові...», «в області лобу ОСОБА_21 він бачив різану рану. ОСОБА_6 прохав допомогти зупинити йому кров. Свідок пояснив, що надав домедичну допомогу Олександрові...», що узгоджується з висновками вищезазначених експертиз в частині стверджень про те, що домішка крові підозрюваного ОСОБА_6 не виключається, при наявності у нього на момент скоєного тілесних ушкоджень із зовнішньою кровотечею.

А тому, такий висновок суду першої інстанції також можна вважати передчасним. Суд першої інстанції всупереч вимогам ст. 94 КПК України не оцінив кожен доказ окремо, дав поверхневу оцінку наведеним доказам, не дав змістовної оцінки доказам у їх взаємозв`язку, в тому числі, невмотивовано відкинувши покази ОСОБА_6 , надані ним безпосередньо в судовому засіданні, проведеному за участю його захисника, та висновку експерта № 26 від 09.02.2022 року, відповідно до якого частина тілесних ушкоджень на ділянці голови, тулуба та кінцівок потерпілого ОСОБА_12 цілком могли утворитися за обставин, зазначених свідком ОСОБА_11 при його допиті та при проведенні слідчого експерименту.

За таких обставин, суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, оскільки залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, що відповідно до положень ст. 409 КПК України є підставою для скасування такого судового рішення.

При цьому, обсяг розгляду в суді апеляційної інстанції має бути таким, щоб він дозволив усунути неповноту чи однобічність судового слідства суду першої інстанції і постановити законне та обґрунтоване рішення.

Вирішуючи питання про можливість усунення цих недоліків під час апеляційного розгляду та ухвалення свого рішення судом апеляційної інстанції, колегія суддів виходить з того, що учасники провадження не ставлять питання про дослідження доказів, питання про допустимість яких порушено під час апеляційного розгляду, тому у суду апеляційної інстанції відсутні будь-які процесуальні підстави для їх перевірки за власною ініціативою.

Відповідно до ч. 4 ст. 421 КПК України ухвала суду першої інстанції про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриття кримінального провадження щодо неосудного з тих мотивів, що вони не вчинили діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, може бути скасована лише у разі, якщо з цих підстав апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Приймаючи до уваги той факт, що кримінальним процесуальним законом в перелік істотних порушень кримінального процесуального закону, передбачених ст. 412 КПК України, та підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції не входять зазначені порушення, виходячи з загальних засад кримінального провадження, а саме з вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 КПК України, враховуючи те, що від учасників судового провадження питання про дослідження доказів у цьому кримінальному провадженні з приводу усунення зазначеної вище неповноти, невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та порушень кримінально-процесуального закону не надійшло, чим позбавляють можливості суд апеляційної інстанції ухвалити своє рішення, колегія суддів вважає, що ухвала суду підлягає скасуванню з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 415 КПК України призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність.

При новому судовому розгляді кримінального провадження про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_6 суду першої інстанції необхідно всебічно, повно та об`єктивно дослідити всі обставини справи, перевірити доводи, які викладені в апеляційній скарзі прокурора, прийняти законне і обґрунтоване рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 7, 9, 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Бердянської окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_5 , - задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 лютого 2023 року про закриття кримінального провадження № 0001623 щодо ОСОБА_6 , за вчинення ним суспільно-небезпечного діяння, яке має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, - скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4