Справа № 570/3997/23
номер провадження 1-кп/570/116/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 січня 2024 року м.Рівне

Рівненський районний суд Рівненської області в складі колегії суддів

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

потерпілої ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

провівши в залі суду в м.Рівному судове засідання по кримінальному провадженню №0000148 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и в :

Згідно ухвали Рівненського районного суду Рівненської області, ОСОБА_8 продовжено запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк тримання під вартою закінчується 13 січня 2024 року.

Прокурор у судовому засіданні заявив клопотання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Обвинувачений, його захисник та потерпіла не заперечують проти задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд вважає, що запобіжний захід у виді тримання під вартою слід продовжити. ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, яке згідно ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів; за вчинення яких передбачено максимальну міру покарання у виді позбавленням волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі; дії обвинуваченого являють підвищену суспільну небезпеку, а тому відсутні підстави для оборання більш м`якого запобіжного заходу.

Наведені прокурором в клопотанні підстави для продовження строку тримання під вартою обвинуваченому є належним чином обґрунтованими і вмотивованими, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, а саме того, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчинити інше кримінальне правопорушення та незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні на даний час, не змінилися.

Зокрема, щодо ризику переховування ОСОБА_8 від суду, суд вважає такий ризик на момент розгляду даного клопотання обґрунтованим з огляду на наступне.

При оцінці ризику переховування від слідства та/або суду може братися до уваги (поряд з іншими обставинами) і загроза відносно суворого покарання. Так, у § 76 рішення ЄСПЛ «Пунцельт проти Чехії» («Punzelt v. Czech Republic») № 31315/96 від 25.04.2000.

Слід зазначити, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, які згідно з ст.12КК України відноситься до категорії особливо тяжкого злочину, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 15 років або довічне позбавлення волі.

Очікування можливого суворого покарання має значення під час оцінки ризику переховуватися від органів досудового розслідування та суду. При цьому, ризик втечі повинен оцінюватися й у світлі інших факторів, а тому суд, вирішуючи питання щодо продовження запобіжного заходу, враховує тяжкість кримінального правопорушення, в яких обвинувачується ОСОБА_8 у сукупності з іншими обставинами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Смірнова проти Росії» (Smirnova v. Russia № 71362/01 від 21.07.2003), суд зазначив, що при визначенні ризику переховування обвинуваченого від правосуддя потрібно враховувати особистість обвинуваченого, його моральні переконання, майновий стан і зв`язки з державою, в якій він зазнає судового переслідування.

Наведена обставина у виді безальтернативності та тяжкості покарання, на переконання суду сама по собі може бути мотивом та підставою для обвинуваченого вчинити дії з метою переховування від суду для уникнення притягнення до кримінальної відповідальності. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Слід зазначити, що ризик переховування від судуобвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись із посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня. Ризик втечі може оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних із характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Враховуючи характер висунутого ОСОБА_8 обвинувачення у вчиненні особливо тяжкого злочину (п.4 ч.2 ст. 115 КК України) строк покарання, яке загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, дані про його особу, який не має сталих соціальних зв`язків, не одружений та офіційно не працевлаштований, може переїхати до іншої області, району, суд прийшов до вмотивованого висновку про наявність ризику переховування від суду.

Щодо ризику, передбаченого п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме ризику вчинення підозрюваним іншого кримінального правопорушення (іншого злочину), то суд бере до уваги, що вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 18.12.2020 ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених чю2 ст. 125 КК України та ч.3 ст. 136 КК України КК України та призначено покарання у виді обмеження волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_8 звільнено від призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки, обвинувачений не має офіційних та постійних доходів, з метою уникнення відповідальності за вчинене, може переховуватись від суду, а тому зокрема і з цією метою може вчинити і інші кримінальні правопорушення для уникнення відповідальності в даній справі.

Відтак наведені обставини в сукупності дають суду обґрунтовані підстави вважати про наявність ризику вчинити інше кримінальне правопорушення.

Дослідивши матеріали клопотання та заслухавши учасників судового провадження, суд приходить до переконання про наявність ризику впливу обвинуваченого на свідків.

Слід зазначити, що частина свідків вже було допитана в судовому засіданні, однак ризик незаконно впливати на недопитаних свідків залишається, зокрема є ризик, що обвинувачений впливатиме незаконно на свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Так, при встановленні наявності ризику впливу на свідків, слід враховувати встановлену КПК України процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (ч. 1 та 2 ст. 23, ст. 224 КПК України).

Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо отримав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому ст. 225 КПК України. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу (ч. 4 ст. 95 КПК України).

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й продовжує існувати на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

З огляду на наведене, суд приходить до переконання, що ризик незаконного впливу на учасників кримінального провадження існує та є реальним. Обвинувачений на даному етапі має можливість його реалізації за умови незастосування відповідного запобіжного заходу.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Частиною 1 ст.176 КПК України встановлена відповідна ієрархія запобіжних заходів від найбільш м`якого (особисте зобов`язання) до найбільш суворого (тримання під вартою). Слідчий суддя відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам (ч.3 ст. 176 КПК України).

Суд звертає увагу на те, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

У ст.5 Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи R(80) 11 від 27.06.1980 «Про взяття під варту до суду» зауважується, що при розгляді питання про необхідність тримання під вартою, судовий орган повинен брати до уваги обставини конкретної справи, у тому числі характер та тяжкість інкримінованого злочину.

З урахуванням вищенаведеного, зважаючи на тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому в разі визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , фактичні обставини провадження та дані про особу обвинуваченого, а також інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, суд вважає необхідним продовжити щодо обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки будь-який інший запобіжний захід, аніж тримання під вартою, на даний час не може забезпечити виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та не запобігатиме вищенаведеним ризикам.

Відповідно до ч. 4 ст.183 КПК України, суд має право при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначати розмір застави щодо злочину, вчиненого проти життя та здоров`я особи, що призвело до загибелі людини.

З огляду на наведені обставини суд не вбачає підстав для визначення обвинуваченому ОСОБА_8 застави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-178, 182-183, 331, ч.15 ст. 615 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и в:

Клопотання прокурора задоволити повністю.

У кримінальному провадженні №0000148 за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України, обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою продовжити на 60 днів до 11 березня 2024 року.

Ухвала суду може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

судді ОСОБА_2

ОСОБА_3