Справа № 740/7165/23
Провадження № 1-кп/740/121/24
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2024 року м. Ніжин

Ніжинський міськрайонний суд Чернігівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судово го засідання ОСОБА_2 ,

учасники судового провадження:

- прокурор ОСОБА_3 ,

- обвинувачений ОСОБА_4 ,

- захисник ОСОБА_5 ,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ніжині в режимі відеоконференції кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,

установив:

У Ніжинському міськрайонному суді Чернігівської області перебуває на розгляді вищевказане кримінальне провадження. Судовий розгляд відкладено на 20 червня 2024 року 10-00 год.

19.06.2024 року до суду надійшло клопотання захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_5 про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 з метою з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, які потребують необхідних спеціальних знань, для об`єктивного та всебічного розгляду кримінального провадження, прийняття законного й обґрунтованого рішення.

Клопотання мотивоване тим, що під час досудового розслідування вказаного кримінального провадження ОСОБА_4 визнав винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, разом з тим пояснив, що під час перебування на військовій службі він лікувався у медичних закладах з діагнозом шизофренія, просив призначити судову психіатричну експертизу, на що отримав усну відмову. У матеріалах кримінального провадження містяться довідки, зокрема, КП «Дніпровська клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» від 30.08.2023 № 4704, відповідно до якої ОСОБА_4 дійсно знаходився на лікуванні в зазначеному лікувальному закладі з 21.09.2022 по 18.10.2022 року, та довідка КНП «Ніжинська ЦМЛ ім. М. Галицького» від 27.10.2023 № 01-08/2115, згідно з якою військовослужбовець ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні центральної міської лікарні з 08.03.2023 по 21.03.2023. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06.02.2024 захиснику обвинуваченого ОСОБА_4 надано дозвіл на тимчасовий доступ до документів, які знаходяться у КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» та КНП Ніжинська центральна міська лікарня ім. Миколи Галицького». Захиснику цими медичними закладами надано завірені копії медичних документів щодо хворого ОСОБА_4 , скан-копії яких додано до клопотання.

Крім того, за твердженням захисника обвинуваченого, поведінка ОСОБА_4 до, під час та після інкримінованого йому правопорушення була неадекватною, про що свідчить непослідовність та нечіткість його показань, нечіткість відповідей на поставлені йому питання, нерозуміння того, що з ним відбувалось у момент приступів, у тому числі, приступу, який розпочався під час його перебування у військовій частині НОМЕР_1 та продовжувався під час перебування в Ніжинській лікарні, та під час інкримінованого йому правопорушення. На питання ОСОБА_4 відповідає односкладово, не орієнтується у часі, не розуміє, що насправді з ним тоді відбувалось, зокрема, коли його доставили до військової частини, яка дислокувалась в селі Ніжинського району, коли його доставили до лікарні, що там відбувалось, яким чином і коли він її залишив, яким чином добрався до дому батьків, де проживав до мобілізації. На більшість запитань відповідає, що нічого не пам`ятає, що прийшов до тями вже там, і не міг зрозуміти, як він там опинився. Під час спілкування ОСОБА_4 повідомив про галюцинації, затьмарення свідомості в цей період, що траплялось з ним таке і раніше, пояснював, що подібні симптоми (він їх називає приступами) були у нього і раніше, про це відомо і його батькам та лікарям психіатрам. Але батьки приховували його діагноз від односельчан, відмовлялись від поміщення його до психіатричної лікарні, до якої його направляли, і лікували його вдома. Зазвичай він відчуває початок чергового приступу, коли перестає розуміти, що з ним відбувається. Пояснив, що коли за розпорядженням командира військової частини його було доставлено до психіатричної лікарні в м. Дніпро, лікар-психіатр повідомляв про його діагноз - шизофренію, але він наполягав, що бажає продовжувати службу в ЗСУ і не цікавився тим, що було зафіксовано в його історії хвороби, але пояснює, що алкоголь не вживає зовсім, на обліку у нарколога ніколи не перебував, і жодним аналізом ніколи не встановлювалась наявність алкоголю в його організмі, навіть ніколи і ніким не фіксувалось жодних ознак вживання ним алкоголю ані під час доставки і оформлення його до лікувального закладу, ані під час лікування, ані в будь якому іншому випадку. Після відповідного лікування в психіатричній лікарні в Дніпрі, він повернувся на військову службу і завжди характеризувався лише з позитивного боку. Як і коли прибув до військової частини НОМЕР_1 , він не пам`ятає взагалі. Зазначає, що саме на 3-й день після прибуття до цієї частини, в нього почався черговий приступ, його відвезли до Ніжинської лікарні. Алкоголю він, як і до цього, не вживав. Проходив лікування, призначене йому лікарем психіатром, який і виписував направлення його до лікарні. Чому не пройшов повний курс лікування, залишив лікарню без виписки і попередження лікаря, та як опинився вдома, за місцем свого проживання до мобілізації, а не в військовій частині, пояснити не може, бо нічого не пам`ятає.

У судовому засіданні обвинувачений та захисник підтримали клопотання та просили його задовольнити.

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання захисника про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи, зазначив, що вказане клопотання є необґрунтованим, оскільки обвинувачений не перебував на обліках у лікаря нарколога чи психіатра, перед строковою службою та службою під час мобілізації проходив військово-лікарські комісії, у результаті яких був визнаний придатним до проходження служби, перебуваючи у військовій частині, він не звертався до командування зі скаргами на здоров`я, чи призначення йому військово-лікарської комісії з метою визначення ступеня непридатності, під час утримання в слідчому ізоляторі, а також після нез`явлення до військової частини після лікування він зі скаргами на погане самопочуття до відповідних медичних закладів не звертався. Під час допиту обвинувачений повідомив, що затьмарення свідомості у нього триває 3-4 дні, але, перебуваючи вдома, він зрозумів через певний час, що має повернутися на військову службу, він надав зобов`язання працівникам Військової служби правопорядку повернутися до військової частини, отримував виклики до слідчого, однак всі заходи ОСОБА_4 було проігноровано. Факт нез`явлення на військову службу у зв`язку з певними затьмаренням свідомості не може впливати на кваліфікацію, оскільки кримінальне правопорушення, за яким обвинувачується ОСОБА_4 , є триваючим, і особа до моменту з`явлення до військової частини вважається такою, що була незаконно відсутня без поважних причин, доки вона не з`явиться та не повідомить про поважність причин своєї відсутності, однак цього обвинуваченим не було зроблено до моменту його фактичного затримання.

Разом з цим у судовому засіданні прокурор підтримав раніше подане письмове клопотання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою строком на 60 днів без визначення застави. Клопотання мотивоване тим, що 14.03.2024 ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 12 травня 2024 року. Станом на цей час продовжують існувати ризики, передбачені п. 1, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, оскільки обвинувачений може: переховуватися від органів досудового розслідування та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності, так як учинив тяжкий злочин, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 5 до 10 років; перешкодити кримінальному провадженню іншим чином, зокрема, штучно створювати докази та підбурювати інших осіб, які не були свідками кримінального правопорушення до надання завідомо неправдивих показань на наявність вигаданих у нього обставин поважності відсутності у військовій частині; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується. У разі застосування до ОСОБА_4 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, останній, усвідомлюючи можливість реального покарання у вигляді позбавлення волі, буде переховуватися від органу досудового розслідування та суду, впливати на свідків, вчинить інше кримінальне правопорушення.

Обвинувачений не заперечував проти задоволення клопотання прокурора, захисник підтримав думку обвинуваченого.

Заслухавши пояснення учасників кримінального провадження, перевіривши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 КПК України к римінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Як зазначено в ч. 3 ст. 26 КПК України, с уд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до його повноважень цим Кодексом.

Відповідно до ст. 332 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених ст. 242 КПК України, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експертам або експерту.

За нормами ч. 1 ст. 242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, за дорученням слідчого судді чи суду, наданим за клопотанням сторони кримінального провадження або, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 242 КПК України обов`язковою є проведення експертизи для визначення стану підозрюваного за наявності відомостей, які викликають сумнів у його осудності, обмеженій осудності.

Згідно зі ст. 509 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор зобов`язані залучити експерта (експертів) для проведення психіатричної експертизи у разі, якщо під час кримінального провадження будуть встановлені обставини, які дають підстави вважати, що особа під час вчинення суспільно небезпечного діяння була в неосудному або обмежено осудному стані або вчинила кримінальне правопорушення в осудному стані, але після його вчинення захворіла на психічну хворобу, яка позбавляє її можливості усвідомлювати свої дії або керувати ними. Такими обставинами, зокрема, є: 1) наявність згідно з медичним документом у особи розладу психічної діяльності або психічного захворювання; 2) поведінка особи під час вчинення суспільно небезпечного діяння або після нього була або є неадекватною (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті тощо).

Основною передумовою, яка визначає необхідність проведення психіатричної експертизи, є існування загальних для психології й психіатрії проблем.

Сторона захисту, ініціюючи клопотання про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи, не надала доказів, які б викликали обґрунтовані сумніви у здатності обвинуваченого ОСОБА_4 повністю чи частково усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Доводи, викладені в клопотанні захисника, про те, що поведінка ОСОБА_4 є неадекватною є помилковими, ґрунтуються на припущеннях; таких обставин під час судових засідань за участю обвинуваченого ОСОБА_4 не встановлено.

Разом з цим під час допиту в судовому засіданні обвинувачений правильно розумів зміст поставлених йому запитань, на частину з яких відповів, що нічого не пам`ятає, на іншу частину надав чіткі, конкретні відповіді.

Наявними у справі доказами не встановлено будь яких ознак, які б свідчили про наявність психічних захворювань у ОСОБА_4 .

Ураховуючи те, що правових та фактичних підстав, які передбачені законодавством для призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_4 , на цей час не встановлено, суд дійшов висновку, що у задоволенні клопотання захисника слід відмовити.

Щодо клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою слід зазначити таке.

Згідно із ч. 1 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

У ч. 2 ст. 177 КПК України визначено, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь вірогідності, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Метою застосування запобіжного заходу є не карна функція, а забезпечувальна, тобто до підозрюваного, обвинуваченого має бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також відповідав засадам гарантування основоположних прав людини на свободу та особисту недоторканність, що передбачає недопущення ув`язнення особи до засудження її компетентним судом.

Відповідно до практики ЄСПЛ, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює ЄСПЛ, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.

Для запобігання вказаним ризикам суд ураховує суспільний інтерес, що полягає у виконанні завдань, які передбачені ст. 2 КПК України, зокрема, захисті інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та інтересів інших учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, і який, незважаючи на презумпцію невинуватості обвинуваченого, превалює над принципом поваги до свободи особистості, про що зазначено у п. 79 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», а тому суд вважає виправданим продовження дії застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу.

Крім того, суд ураховує, що згідно з ч. 8 ст. 176 КПК України під час дії воєнного стану до військовослужбовців, які обвинувачуються у вчиненні злочину, передбаченого статтею 407 Кримінального кодексу України, застосовується виключно запобіжний захід, у вигляді тримання під вартою.

З урахуванням вимог ст. 178 КПК України, а також позиції обвинуваченого, який не заперечував проти продовження строку тримання під вартою, суд дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора.

Керуючись ст. 2, 22, 26, 177, 183, 184, 242, 331, 371, 372 КПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 про призначення амбулаторної судово-психіатричної експертизи відмовити.

Клопотання прокурора задовольнити.

Продовжити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою без визначення розміру застави до 18 серпня 2024 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом п`яти діб з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1