Дата документу 08.05.2024 Справа № 335/5129/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙСУД
Єдиний унікальний №335/5129/20 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/83/24 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2024 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізький апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю ОСОБА_5 ,

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Коркіно, Челябінської області, РФ, громадянина України, який має середньо-технічну освіту, не працює, одружений, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 .

Заступник керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 та представник ПрАТ «СК «Арсенал страхування», звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23 березня 2021 року, яким ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 (три) роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України, звільнено обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку, який суд визначає 1 (один) рік, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до вимог ст.76 КК України, покладено на обвинуваченого ОСОБА_6 такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, або роботи;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь Держави судові витрати загальною сумою 3604 (три тисячі шістсот чотири) гривні 90 копійок на залучення експертів при проведенні експертиз № 9-417 від 28 травня 2020 року та № 9-369 від 14 травня 2020 року.

Стягнуто з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду завдану кримінальним правопорушенням в розмірі 53380 гривень 00 копійок та заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 20000 гривень 00 копійок, а всього на загальну суму 73380 гривень 00 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2020 року у справі № 334/2242/20 (провадження №1-кс/334/983/2020) на автомобіль «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить на праві власності ОСОБА_6 , після набрання вироком законної сили скасувати.

Вирішена доля речових доказів у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі з урахуванням поданих до неї змін, прокурор, не оспорюючи фактичні обставини події, доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 , правильність кваліфікації його дій, просить змінити вирок, та вважати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст.286 КК України до позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, на підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_6 від відбування покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на 1 рік, покласти обов`язки, передбачені п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України. В іншій частини вирок залишити без змін.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції порушив вимоги матеріального закону та на підставі ст.75 КК України звільнив ОСОБА_6 від відбування як основного так і додаткового покарання.

В апеляційний скарзі представник ПрАТ «СК «Арсенал страхування» просить скасувати вирок суду в частині, що стосується цивільного позову до ПрАТ «СК «Арсенал страхування». У задоволенні позову ОСОБА_10 до ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відмовити, в іншій частині вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування скарги зазначає, що вирок в частині вирішення цивільного позову до Страховика є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції не дослідив відносини, що виникли між Позивачами, Відповідачами та Страховиком, не застосував до правовідносин спеціальний Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та прийшов до невірного висновку щодо наявності підстав для задоволення цивільного позову.

Вказує, що під час судового розгляду Відповідач звертав увагу суду, що онук потерпілої не має права на отримання страхового відшкодування.

Крім того, позивачем належним чином не підтверджено понесені витрати на спорудження (встановлення) пам`ятника, як того вимагає Закон.

Також, не погоджується апелянт зі стягненням на користь позивача моральної шкоди. Відповідно до ст.26-1 Закону, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час ДТП, моральна шкода в розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Згідно з вироком суду, 08 травня 2020 року, приблизно о 12 годині 40 хвилин, водій ОСОБА_6 , керуючи автомобілем «Chevrolet Lacetti» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по проїжджій частині пр.Соборного в м. Запоріжжя від вул. Лермонтова в напрямку вул. Миру.

В цей же час, в районі регульованого пішохідного переходу, в районі буд. 190 по пр. Соборному, на забороняючий - червоний сигнал світлофора, на проїзну частину пр.Соборного, вийшла пішохід ОСОБА_11 , яка почала перетинати проїзну частину справа наліво, по ходу руху автомобіля «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_6 .

Продовжуючи рух в середній смузі руху, на зелений сигнал світлофора регульованого пішохідного переходу, в районі буд. АДРЕСА_2 , водій ОСОБА_6 , перед зміною напрямку свого руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, змінив напрямок свого руху вліво, виїхав на крайню ліву смугу руху, де продовжив рухатись в тому ж напрямку, при цьому маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_11 на проїзній частині та маючи технічну можливість уникнути на неї наїзду, своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_11 .

Своїми діями водій ОСОБА_6 порушив вимоги п.п.10.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, зі змінами та доповненнями, відповідно до яких:

-п.10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху».

-п.12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди».

Порушення водієм ОСОБА_6 вимог п.п.10.1 та12.3 Правил дорожнього руху України, згідно висновку інженерно-транспортної експертизи за експертною спеціальністю дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод №9-417 від 28 травня 2020 року, з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з подією дорожньо-транспортної пригоди.

В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_11 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена до КУ « ІНФОРМАЦІЯ_2 » ЗОР, де цього ж дня померла.

Згідно з висновком судової медичної експертизи №20 від 02 червня 2020 року, смерть ОСОБА_11 настала від поєднаної травми голови, грудної клітки, лівої нижньої кінцівки, яка супроводжувалася закритим уламковим переломом кісток склепіння черепу, крововиливами під м`які оболонки головного мозку та мозочка, забоєм стовбурних відділів головного мозку, множинними переломами ребер, забоєм легенів, закритими переломами лівої стегнової та лівої великогомілкової кісток. Травма ускладнилася розвитком травматичного шоку, котрий у даному випадку став безпосередньою причиною смерті.

Всі перелічені ушкодження утворилися у ОСОБА_11 незадовго до госпіталізації її в медичний заклад від травматичної дії тупих твердих предметів з великою та переважаючою травмуючою поверхнею. У сукупності у живих осіб мали б ознаки тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, у даному випадку перебувають у прямому причинному зв`язку зі смертю ОСОБА_11 .

Характер, локалізація та морфологічні особливості, переважна однобічна локалізація ушкоджень, переважання внутрішніх ушкоджень над зовнішніми, ознаки струсу тіла свідчать про те, що в даному випадку мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі пішохода, яким була постраждала ОСОБА_11 та рухомого транспортного засобу легкового типу. Не виключається механізм травмування ОСОБА_11 при обставинах, викладених у постанові слідчого.

Вказане кримінальне провадження тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду, проте, у призначені судові засідання суду апеляційної інстанції, будучи обізнаним про здійснення апеляційного провадження, обвинувачений не з`являється, про день, час і місце апеляційного розгляду повідомлявся належним чином. Проте, судові повістки останній не отримує, згідно з матеріалами провадження та зі слів захисника, обвинувачений виїхав за межі України. Про такі обставини обвинувачений суд не повідомив та долею свого провадження не цікавиться.

Захисник та прокурор вважають за можливе здійснювати апеляційний розгляд провадження за відсутністю обвинуваченого, оскільки в апеляційній скарзі прокурора з урахуванням поданих до неї змін не ідеться про скасування оскаржуваного вироку і ухвалення нового вироку, та не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого. Не ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого і в апеляційній скарзі представника страхової компанії.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за можливе здійснювати апеляційний розгляд провадження у відсутність обвинуваченого.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала змінену апеляційну скаргу прокурора та заперечувала проти доводів апеляційної скарги представника страхової компанії; захисника обвинуваченого, який не заперечував проти задоволення апеляційних скарг; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора з урахуванням поданих до неї змін підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника страхової компанії підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Чинне кримінальне процесуальне законодавство зобов`язує суд дослідити усі докази у провадженні (які відповідають вимогам ст.84 КПК України) та надати цим доказам відповідну оцінку у вироку, за винятком процесуальної процедури, передбаченої ч.3 ст.349 КПК України.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_6 у вчинені вищевказаного кримінального правопорушення при викладених у вироку обставинах, правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження і правильно кваліфікував дії обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України.

Доведеність вини й кваліфікація дій обвинуваченого ніким з учасників провадження не оспорюється, у зв`язку з чим оскаржуваний вирок суду в зазначеній частині колегією суддів не переглядається на підставі ч.1 ст.404 КПК України.

Переглядаючи вирок суду в частині призначеного покарання в межах поданої прокурором апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на таке.

Прокурор не оспорює висновки суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства, тобто про можливість звільнення обвинуваченого від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, а вказує на помилкове звільнення обвинуваченого на підставі вказаної норми закону від відбування призначеного додатково покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Вказані доводи прокурора на думку колегії суддів є слушними.

Так, відповідно до вимог ст.75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Отже, за змістом вказаної статті, особу може бути звільнено з випробуванням від відбування призначеного покарання саме у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі та позбавлення волі на строк не більше п`яти років.

Положення статті 75 КК України не поширюються на додаткові покарання, в тому числі на покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

В той же час, статтею 77 КК України передбачено, що у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді штрафу, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю та позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційного класу.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 21 грудня 1990 року №11 з наступними змінами «Про практику застосування судами України процесуального законодавства при вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироків» звернув увагу судів на те, що вирок суду є найважливішим актом правосуддя, повинен бути законним і обґрунтованим, складеним юридично грамотно, з коротким, чітким і зрозумілим формулюванням висновків, щоб при його виконанні не виникало питань і сумнівів, що потребують уточнення.

З метою недопущення вказаних недоліків при призначенні покарання Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, що при звільненні з випробуванням від відбування основного покарання суд відповідно до ст.77 КК України може призначити додаткові покарання: штраф (за умови, що він передбачений санкцією закону, за яким засуджується особа); позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю; позбавлення військового, спеціального звання, рангу, чину або кваліфікаційному класу. Додаткові покарання підлягають реальному виконанню, про що суд зазначає в резолютивній частині вироку.

Таким чином, у разі звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України із застосуванням додаткових покарань (крім конфіскації майна) суд у резолютивній частині вироку повинен чітко вказати, що таке звільнення стосується тільки основного покарання, а додаткове має обов`язково виконуватися.

В мотивувальній частині оскаржуваного вироку суд обґрунтовано вказав на те, що обвинувачений підлягає звільненню з випробуванням лише від покарання у виді позбавлення волі, тобто від основного покарання. Проте, в резолютивній частині про таке помилково не зазначив.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне на підставі ст.ст.407-409 КПК України оскаржуваний вирок суду змінити в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання та уточнити, що обвинуваченого звільнено з випробуванням лише від відбування основного покарання.

Переглядаючи вирок суду в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_10 до ПрАТ «СК «Арсенал страхування», колегія суддів звертає увагу на таке.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що з вказаної страхової компанії на користь потерпілого ОСОБА_10 підлягають стягненню понесені останнім витрати на поховання загиблої ОСОБА_11 та спорудження надгробного пам`ятника у сумі 53 380 грн.

Так, судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_6 , застрахована Полісом №139110549 Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія Арсенал страхування». Строк дії цього договору з 04 лютого 2020 року по 03 лютого 2021 року включно на суму 260 000 грн за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю, та на 130 000 грн за шкоду, заподіяну майну.

Потерпілим ОСОБА_10 до цивільного позову додані документи, що підтверджують понесення ним зазначених вище витрат (а.ч.48-56).

З наданих потерпілим документів сумнівів не виникає в тому, що витрати пов`язані з похованням саме ОСОБА_11 .

На спростування такого висновку представником ПрАТ «СК «Арсенал страхування» в апеляційній скарзі не наведено переконливого обґрунтування.

Твердження апелянта про те, що цивільним позивачем не доведено, що придбаний ним (згідно з доданими до цивільного позову документами) пам`ятник був споруджений (встановлений), не є слушними.

В той же час, цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 в частині стягнення на його користь з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» моральної шкоди не обґрунтований належним чином. В цій частині позову ідеться лише про те, що оскільки матір потерпілого померла до смерті бабусі потерпілого - ОСОБА_11 , то відповідно до вимог ст.1266 ЦК України, потерпілий має право на відшкодування моральної шкоди за правом представлення після смерті своєї матері.

В свою чергу, згідно із ст.26-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-IV від 01 липня 2004 року, страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю.

Відповідно до положень п.27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.

Отже, ОСОБА_10 не входить до переліку осіб, яким страхова компанія має відшкодувати моральну шкоду, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Таким чином, в зазначеній частині вирок суду підлягає скасуванню на підставі ст.407, 409 КПК України, а у задоволені позову потерпілого ОСОБА_10 про стягнення з вказаної страхової компанії на користь потерпілого моральної шкоди слід відмовити.

Також, колегія суддів вважає за необхідне уточнити відомості щодо ім`я обвинуваченого ОСОБА_6 та зазначити правильним ім`я - « ОСОБА_6 » замість « ОСОБА_6 », як помилково зазначено у вироку суду.

Так, згідно з матеріалами кримінального провадження, зокрема копії паспорту обвинуваченого, страхового полісу та інших документів, ім`я обвинуваченого є саме ОСОБА_6 .

Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, які б тягнули за собою скасування вироку суду в цілому, колегія суддів не убачає.

Таким чином, вищевказаний вирок суду підлягає зміні на підставі ст.ст.407-409 КПК України в частині призначення обвинуваченому покарання.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407-409 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу заступника керівника обласної прокуратури ОСОБА_9 , з урахуванням поданих до неї змін першим заступником прокурора області ОСОБА_13 , задовольнити.

Апеляційну скаргу представника ПрАТ «СК «Арсенал страхування» задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23 березня 2021 року щодо ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України змінити, вважати, що ОСОБА_6 звільнений з випробуванням на підставі ст..75 КК України лише від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Уточнити відомості щодо ім`я обвинуваченого ОСОБА_6 та зазначити правильним ім`я - « ОСОБА_6 », замість « ОСОБА_6 », як помилково зазначено у вироку суду.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 23 березня 2021 року в частині стягнення моральної шкоди з ПрАТ «СК «Арсенал страхування» на користь ОСОБА_10 в розмірі 20000 гривень 00 копійок скасувати та в задоволенні позову ОСОБА_10 в зазначеній частині відмовити.

У решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4