Єдиний унікальний номер 205/2260/24
1-в/205/132/24
У Х В А Л А

Іменем України

14 травня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у в залі суду в м. Дніпро клопотання засудженого ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого вироком Київського апеляційного суду від 06.06.2002 року за ст.ст. 42, 43, 69, 93 п. а,г,е,з,і КК України (ред. 1960 року) та ч. 1 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 1 та 2 ст. 153, ч. 1 ст. 263 КК України (ред. 2001 року) до покарання у вигляді довічного позбавлення волі, про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ятнадцять років,

за участю:

прокурора ОСОБА_6

захисника адвоката ОСОБА_7

засудженого ОСОБА_5 (в режимі відео конференції),

ВСТАНОВИВ:

27 лютого 2024 року засуджений ОСОБА_5 звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з клопотанням про заміну йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк, в якому просив замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі, призначеного вироком Київського апеляційного суду від 06.06.2002 року на позбавлення волі строком на 15 років, застосувати положення ч. 1 ст. 25 КК України (1960 р.) та звільнити від покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

В судовому засіданні захисник засудженого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_7 подала уточнення до клопотання в якому, уточнивши позицію сторони захисту, зазначає, що станом на дату інкримінованого ОСОБА_5 злочину, стаття 93 КК України (ред.1960 р.) передбачала покарання у вигляді 15 років позбавлення волі або смертну кару з конфіскацією майна.

Рішенням Конституційного Суду України № 11-рп/99 від 29.12.1999 р. положення ст. 24 КК України (1960 р.), які передбачали смертну кару як вид покарання були визнані неконституційними, у результаті чого максимальним покаранням,яке передбачалося КК України (1960 р.) стало позбавлення волі строком на 15 років.

В подальшому до ст. 93 КК України були внесені відповідні зміни Законом № 1483-14 від 22.02.2000 року, якими до санкції ст. 93 КК України було запроваджено покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

Таким чином, сторона захисту вказує, що положення Закону від 22.02.2000 року не повинні поширюватися на випадки вчинення умисного вбивства при обтяжуючих обставинах, які мали місце до набрання цим законом чинності, оскільки закон, який посилює кримінальну відповідальність не має зворотної дії в часі. Отже, на думку сторони захисту, максимальне покарання у вигляді довічного позбавлення волі не може бути призначене особам, які вчинили умисне вбивство до 29.03.2000 року.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 підтримав уточнену позицію свого захисника.

Прокурор ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання, посилаючись на те, що засуджений ОСОБА_5 в клопотанні ставить питання про перегляд призначеного йому покарання, ставлячи під сумнів законність його призначення судом, що фактично зводиться до апеляційного оскарження вироку суду, що не може розглядатися судом в порядку виконання вироку.

Судом встановлені наступні обставини та визначені відповідні правовідносини.

Згідно засади диспозитивності кримінального судочинства, визначеної у ч. 3 ст. 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України, під час виконання вироків місцевий суд, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання, має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_5 засуджений вироком Апеляційного суду м. Києва від 06.06.2002 року за ст. 69, п.п. «а», «г», «е», «з», «і» ст.93, ст.ст.42,43 КК України (в редакції 1960 року), ч.1 ст.15, ч.2 ст.185, ч.1 ст.15, ч.1 ст.153, ч.2 ст.153, ч.1 ст.263 КК України (в редакції 2001 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, яке є особистим майном засудженого.

Початок строку покарання ОСОБА_5 рахується з 01.08.1999 року.

Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 28.11.2002 року вказаний вище вирок від 06.06.2002 року залишено без змін.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№89)».

Ухвалою колегії суддів палати Верховного Суду України у кримінальних справах від 28.11.2002 року вказаний вище вирок від 06.06.2002 року залишено без змін.

Колегія суддів не може взяти до уваги доводи засудженого ОСОБА_5 щодо закінчення граничного строку відбування ним покарання у вигляді довічного позбавлення волі, оскільки дані доводи не ґрунтуються на нормах чинного законодавства про кримінальну відповідальність з огляду на наступне.

Так, ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі за нормами КК України (1960 року), якими передбачалося призначення зазначеного покарання за ст. 93 вказаного закону про кримінальну відповідальність.

Положень, які б визначали граничний строк виконання покарання у виді довічного позбавлення волі або граничний термін ув`язнення особи, яка засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, на що посилається засуджений ОСОБА_5 у своєму клопотанні, норми КК України 1960 року не містять. Також, чинні положення КК України не містять положень, які б визначали граничний строк ув`язнення особи, засудженої до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Натомість, доводи засудженого ОСОБА_5 та захисника адвоката ОСОБА_7 щодо зворотної дії закону, який діяв у період з 29.12.1999 року до 29.03.2000 року, як такого, що максимально пом`якшує покарання за ст. 93 КК України 1960 року до п`ятнадцяти років позбавлення волі суд не знаходить обґрунтованими з огляду на таке.

Відповідно до ст. 152 Конституції України та ст. 73 Закону України «Про Конституційний суд України», закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Однак, відповідно до ч. 3 ст. 54 КК України 1960 року, положення якої діяли на день ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 29.12.1999 року, призначена засудженому міра покарання, що перевищує санкцію нововиданого закону, знижується до максимальної межі покарання, встановленого цим законом.

Таким чином, ч. 3 ст. 54 КК України передбачала можливість зниження призначеного покарання лише у разі прийняття нового закону, яким знижується міра покарання за певні злочини. Отже, визнання неконституційним окремих положень Кримінального кодексу України 1960 року (в частині покарання у вигляді смертної кари), не являлося самодостатньою підставою для перегляду вироків суду щодо осіб, які були засуджені до покарання у вигляді смертної кари.

Такий висновок суду повністю узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України, які містяться, зокрема, у Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року № 1-5/2011 (1-рп/2011).

Так, у п. 4 зазначеного Рішення Конституційний Суд України зазначив, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кримінального Кодексу України 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кримінального Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом України від 22.02.2000 року № 1483-ІІІ «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кримінального Кодексу України 1960 року смертної кари.

При цьому, Конституційний Суд України у цьому ж рішенні вказав, що наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кримінального Кодексу України 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кримінальний Кодекс України 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин (стаття 94 КК України). Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання (стаття 93 КК України 1960 року) . За таких обставин Конституційний Суд України прийшов до висновків, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Таким чином, після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року Кримінальний Кодекс України 1960 року не став новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 КК України, закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи. Частиною 4 ст. 5 КК України визначено, якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Таким чином, у відповідності до ч. 4 ст. 5 чинного Кримінального кодексу України, заміна одного закону про кримінальну відповідальність, що може мати зворотну дію у часі, можлива тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

Такий висновок суду повністю узгоджується з правовими позиціями Конституційного Суду України, які викладені у його Рішенні від 26.01.2011 року № 1-5/2011 (1-рп/2011).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що клопотання засудженого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 50, 65, 81 КК України, ст. ст. 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на певний строк та звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3