ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем ОСОБА_5

за участю прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

захисника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 , в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подану на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 травня 2024 року про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України ОСОБА_7 строком на 60 днів, тобто до 20 липня 2024 року включно, із можливістю внесення застави в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 90 840 гривень 00 коп.,

встановила:

В провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська на розгляді перебуває кримінальне провадження № 0001640 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12.12.2023 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.

Матеріалами справи встановлено, що 08 грудня 2023 року приблизно о 17 годині 22 хвилини ОСОБА_7 , достовірно знаючи про введення на території України режиму воєнного стану, маючи непогашену у встановленому законом порядку судимість, перебуваючи у магазині «Єва» за адресою: місто Дніпро, вулиця Маршала Малиновського, будинок 2 здійснив таємне викрадення чужого майна загальною вартістю 1 464,94 гривні, після чого місце вчинення кримінального правопорушення покинув, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Після чого, 15 грудня 2023 року приблизно о 16 годині 22 хвилини, перебуваючи у магазині «Єва» за адресою: місто Дніпро, вулиця Маршала Малиновського, будинок 14 повторно здійснив таємне викрадення чужого майна загальною вартістю 2 302,13 гривень, після чого місце вчинення кримінального правопорушення покинув, викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Умисні дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.4 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, в умовах воєнного стану.

Під час судового засідання ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 травня 2024 року продовжено строк раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України ОСОБА_7 строком на 60 днів, тобто до 20 липня 2024 року включно.

Одночасно визначено обвинуваченому ОСОБА_7 заставу в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 90 840 гривень 00 коп..

У разі внесення застави, покладено на ОСОБА_7 , обов`язки:

1) не відлучатися із населеного пункту, в якому він проживає, без дозволу суду;

2) повідомляти суд про зміну свого місця проживання;

3) прибувати за кожною вимогою суду.

Суд прийшов до висновку, що ризики, що обвинувачений ОСОБА_7 буде переховуватися від суду та зможе вчинити інше кримінальне правопорушення, продовжують існувати та є доведеними прокурором на даній стадії кримінального провадження. Жодної обставини на підтвердження зменшення ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, на які посилався прокурор в обґрунтування продовженні запобіжного у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , судом встановлено не було. Жоден з інших, більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для запобігання вищезазначеним ризикам.

Враховуючи відомості про майновий стан ОСОБА_7 , стан його здоров`я, суд вважав можливим визначити заставу в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, становить 90840 грн..

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції захисник ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, відповідно до змісту якої просить про скасування ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 травня 2024 року та постановлення нової ухвали, якою обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_3 .

В обґрунтування поданої апеляційної скарги зазначає, що ухвала суду першої інстанції від 22.05.2024 року постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, є незаконною, необґрунтованою та невмотивованою.

Сторона захисту наголошує, що в межах даного кримінального провадження дослідженні всі письмові докази та додатки до них, а також допитані свідки. Жоден з допитаних свідків не бачив на власні очі як і ким відбулася крадіжка товару. Зазначене вказує на те, що у матеріали кримінального провадження не містять доказів доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_7 , а також вказує на необґрунтованість раніше повідомленої підозрюваному ОСОБА_7 підозри.

Крім того, встановлюючи наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд належним чином не врахував практику Європейського суду з прав людини, а також те, що прокурор у судовому засіданні не послався на будь-який інший додатковий фактор, якій міг би підтвердити можливість втечі обвинуваченого.

Судом не взято до уваги факт того, що ОСОБА_7 знаходячись ще у процесуальному статусі підозрюваного, своєю законослухняною поведінкою довів, що може належним чином виконувати свої процесуальні обов`язки. Так, ОСОБА_7 кожного разу самостійно з`являвся до слідчого на виклик під час досудового розслідування, а також самостійно з`явився до слідчого судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, зокрема на розгляд клопотання слідчого про обрання запобіжного заходу.

Захисник зазначає, що висновки суду першої інстанції про існування ризику передбачено п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України обґрунтовується тільки на підставі обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення.

Крім того, судом не надано належної оцінки стану здоров`я обвинуваченого ОСОБА_7 , який має два тяжких невиліковних хронічних захворювання, що підтверджується листом філії Державної установи «Центр охорони здоров`я державної кримінальної виконавчої служби України» у Дніпропетровській та Донецький областях вих. N? 523 ДН-24 від 26.02.2024 року. Наявні у обвинуваченого захворювання є постійною загрозою його життю та здоров`ю, яке суттєво погіршується в умовах ДУ «ДУВП (№4)».

Під час апеляційного розгляду справи:

- обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 підтримали доводи поданої апеляційної скарги у повному обсязі та просили про їх задоволення,

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу сторони захисту без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали контрольного кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать зокрема про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних засобів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Згідно зі ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, а доводи захисника про відсутність підстав для продовження строку тримання під вартою, апеляційний суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.

Для прийняття законного та обґрунтованого рішення в порядку ст. ст. 199, 331 КПК України, суд повинен був з`ясувати та з`ясував всі обставини, які передбачають підстави та умови, за яких продовження строку тримання під вартою є можливим.

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно вважав доведеними ризики, для запобігання яким продовження строку тримання обвинуваченого під вартою є доцільним з огляду на наступне.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність продовження існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, можливості переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду, а також вчинення ним іншого кримінального правопорушення або можливості продовження вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Так, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого кримінального правопорушення, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від п`яти до восьми років, а тому розуміючи можливе застосування тяжкого покарання, у разі визнання його винуватим у вчиненні злочинів, останній може переховуватися від суду.

При цьому, апеляційний суд враховує, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку визнання його винуватим у вчиненні злочинів, не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування (справа «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року).

Як додаткову обставину в підтвердження ризику переховування, апеляційний суд враховує, ведення в Україні воєнного стану через агресію Російської Федерації проти України, яка суттєво обмежує можливості виконання органами влади своїх повноважень та якісно погіршує криміногенну обстановку, зокрема ускладнює належний виклик таких осіб, а також контроль за виконанням запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, на застосуванні якого наполягає захисник.

Крім того, доведено продовження існування ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: ризику можливості продовження вчинення кримінального правопорушення або вчинення нового кримінального правопорушення, з огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_7 є раніше неодноразово судимою особою, що свідчить про регулярність здійснення останнім протиправних діянь.

Не спростовують правильності висновків суду й відомості про особу обвинуваченого, який має певні соціальні зв`язки, постійне місце проживання, оскільки зазначені обставини існували і на момент вчинення інкримінованого йому кримінального правопорушення, однак не стали тими стримуючими факторами, які б могли запобігти їх вчиненню.

Колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту не доведені.

Апеляційний суд, також, не вбачає й підстав для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_7 будь-якого іншого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема і домашнього арешту, на чому наполягає сторона захисту.

Колегія суддів вважає, що на даному етапі кримінального провадження обвинувачення обґрунтоване достатньою мірою для продовження строку раніше обраного запобіжного заходу.

Отже, приймаючи рішення про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, дані про особу обвинуваченого, при цьому дослідив належним чином матеріали провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги захисника в цій частині спростовуються змістом самої ухвали, а тому є неприйнятними.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 22 травня 2024 року про продовження строку раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого за ч. 4 ст. 185 КК України ОСОБА_7 строком на 60 днів, тобто до 20 липня 2024 року включно, із можливістю внесення застави в розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 90 840 гривень 00 коп. - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції є остаточною та такою, що касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4