Справа № 727/1106/24
Провадження № 1-кп/727/198/24
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці в складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1

за участю: секретар судового засідання ОСОБА_2

та сторін судового кримінального провадження:

прокурора: ОСОБА_3

потерпілого ОСОБА_4 та в його інтересах адвоката ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці, кримінальне провадження за № 0000162 від 10.01.2024 р. відносно: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Козиряни Кельменецького району Чернівецької області; проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 122 КК України ВСТАНОВИВ:

Судом визнано доведеним, що 01.01.2024р., близько 01 год. 00 хв., ОСОБА_6 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_2 , в одній з кімнат, у ході раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_4 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, переслідуючи мету спричинення тілесних ушкоджень потерпілому який поклав йому руку на плече, умисно, протиправно наніс один цілеспрямований удар, з достатньою силою, кулаком правої руки в обличчя ОСОБА_4 , зокрема, в область нижньої щелепи, внаслідок чого спричинив останньому тілесні ушкодження - синець в ділянці підборіддя справа, перелом нижньої щелепи справа як такі що призвели до тривалого розладу здоров`я потерпілого.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 пред`явлене йому обвинувачення за ч.1 ст. 122 КК України визнав; разом з цим вину у скоєному не визнав, у вчиненому не розкаявся. Змінив позицію в засіданні щодо надання суду показів, у наданих показаннях зазначив, що на новий рік - 01 січня поточного року в нічний час, біля першої ночі, він знаходився в квартирі свого знайомого ОСОБА_7 . Окрім нього, в квартирі були і інші знайомі як його, так і ОСОБА_7 , серед яких був і потерпілий ОСОБА_4 . Усі разом випивали спиртне - горілку; після чого, він почув, що один з хлопців, без дозволу взяв грошові кошти 100 доларів в ОСОБА_7 , а ОСОБА_4 того хлопця покривав. Зазначив, що через деякий час ОСОБА_4 підійшов до нього, коли він сидів на дивані і поклав свою руку йому на плече, після чого, він різко піднявся і ціленаправлено наніс йому удар в область обличчя, щелепи і пішов. Пояснив, що тривалий час займався боксом, а тому удар потерпілому наніс точно, умисно, так як не бажав щоб його стороння особа чіпала, до того ж вказав, що ОСОБА_4 йому не подобався. В показах, пояснив, що з боку ОСОБА_4 , за увесь вечір перебування в квартирі, ніяких протиправних дій до нього останній не застосовував, конфліктів з ним не мав, агресії до нього ОСОБА_4 не проявляв. Пояснив, що у разі повторення ситуації, що мала місце 01.01.2024 року, він поступив би аналогічно; в той вечір він був злий на потерпілого. Цивільний позов, заявлений до нього потерпілим, визнав частково.

Незважаючи на позицію обвинуваченого ОСОБА_6 , не визнання ним вини у вчиненому, його вина у скоєнні, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України доведена в повному обсязі доказами наданими стороною обвинувачення, зокрема, показаннями потерпілого, свідка, дослідженими безпосередньо в судовому засіданні письмовими доказами.

Так, будучи приведеним до присяги, потерпілий ОСОБА_4 надав покази про те, що 01.01.2024 року, він з друзями ОСОБА_6 , ОСОБА_13 святкували Новий рік в гостях у ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_2 ; сиділи за столом та розмовляли, випивали спиртне, горілку. Пояснив, що звертався до ОСОБА_6 кілька разів, але він не реагував, тому він поклав руку на його плече, після чого, несподівано для нього, ОСОБА_6 наніс йому безпричинно, один сильний удар в область щелепи і зламав її, після чого він відчув сильний біль та пішов у ванну кімнату вмитись, бо з рота пішла кров.

Вранці, наступного дня, він звернувся до лікарні, де йому надали медичну допомогу. До правоохоронних органів одразу не звернувся, бо вважав, що ОСОБА_6 з ним поговорить, відшкодує йому за лікування кошти, та лише через тиждень, коли зрозумів, що будь яких намірів з ним поспілкуватися ОСОБА_6 не має, написав заяву до поліції. Пояснив, що обвинуваченим йому не відшкодовані кошти ні майнового, ні морального характер, ОСОБА_6 навіть вибачення в нього не попросив. В судовому засіданні підтримав вимоги заявлені за цивільним позовом, який просив задовольнити та призначити обвинуваченому покарання в межах закону.

Свідок ОСОБА_16 , будучи приведеним до присяги, в судовому засіданні надав показання про те, що він з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 прийшли в гості до ОСОБА_7 святкувати Новий рік. В квартирі також був ОСОБА_19 та його дівчина ОСОБА_20 , вони були в іншій кімнаті. Біля першої години він ОСОБА_6 , ОСОБА_22 випивали в кімнаті горілку, він з останніми розмовляв, коли ОСОБА_4 піднявся і підійшов до ОСОБА_6 , після чого ОСОБА_6 різко піднявся і наніс сильний удар кулаком в область щелепи ОСОБА_4 , відстань між ними була дуже близька, ОСОБА_6 чітко бачив кому він наносить удари, підстав оборонятися від ОСОБА_4 у ОСОБА_6 не було, так як ОСОБА_4 ніяких ударів обвинуваченому не наносив. Пояснив, що попередньо конфлікту не було, спілкувались спокійно. Про крадіжку коштів, йому було відомо від ОСОБА_6 , гроші були вкрадені у ОСОБА_27 , друга ОСОБА_6 . В показах зазначив, що після нанесення удару, ОСОБА_4 пішов у ванну змити кров, в нього була щелепа зміщена. ОСОБА_6 був злий, агресивний. Його інші хлопці забрали в другу кімнату та пізніше усі вийшли до нього і ОСОБА_4 , у його присутності ОСОБА_6 пробачення в ОСОБА_4 не просив. Окрім наведеного, пояснив, що ОСОБА_6 говорив, що займається в спортклубі Моноліт боксом. До моменту нанесення ударів конфліктів та непорозумінь не було, спочатку, усі дружно накривали на стіл, потім спокійно відпочивали та спілкувалися. Пояснив, що ніколи не бачив, щоб ОСОБА_4 комусь наносив удари та коли він вип`є, веде себе спокійно. Він перший раз в той вечір, побачив як ОСОБА_6 наносив удари, це був цілеспрямований, на його думку умисний один сильний удар.

Вина обвинуваченого ОСОБА_6 підтверджується окрім наведеного вище, і наступними дослідженими доказами, зокрема:

- протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення від 09.01.2024 року від ОСОБА_29 (а.с.кр.пр.7-9);

- висновком експерта 24 від 25.01.2024 року (а.с. кр.пр.12-13) та висновком експерта додаткової призначеної судової медичної експертизи (а.с. кр.пр. 16-18), за результатами відповідно яких в потерпілого ОСОБА_4 було встановлено синець в ділянці підборіддя справа, перелом нижньої щелепи справа та відносять відповідно до легких тілесних ушкоджень та тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як такі що призвели до тривалого розладу здоров`я потерпілого. Потерпілий знаходився на стаціонарному лікуванні Чернівецької ОКЛ з 01.01.по 09.01. 2024 року з діагнозом перелом нижньої щелепи множинних локалізацій. Наведені вище тілесні ушкодження виникли в результаті дії твердих тупих предметів, можливо внаслідок нанесення удару кулаком людини, по строку і обставинах виникнення можуть відповідати вказаним в постанові обставинам та показів потерпілого, а також пояснень ОСОБА_6 під час проведених з останніми слідчих експериментів.

- протоколом проведення слідчого експерименту від 25.01.2024 року, за участю потерпілого ОСОБА_30 , дослідженого на відеозаписі в залі суду (а.с. кр.пр. 24 - 27);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 25.01.2024 року, за участю свідка ОСОБА_13 дослідженого на відеозаписі в залі суду (а.с. кр.пр. 30-33);

- протоколом проведення слідчого експерименту від 26.01.2024 року, за участю ОСОБА_6 , дослідженого на відеозаписі в залі суду (а.с. кр.пр. 57-60);

У відповідності до вимог ст. 94 КПК України, суд вважає, що слідча дія - слідчий експеримент, проведений 25.01.2024 року з участю, як потерпілого так і свідка а також слідчий експеримент проведений за участю ОСОБА_6 26.01.2024 року, були проведені з додержанням вимог ст. 223, 240 КПК України, а саме - у присутності двох понятих та за участі статиста. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до обґрунтованого переконання, що вище досліджені відповідно протоколи слідчих експерементів, у розумінні вимог ст. 86 КПК України є допустимим доказом, оскільки вони отримані в порядку, встановленому КПК України. При цьому, суд звертає увагу, що в досліджених протоколах слідчих експериментів, ніяких зауважень і доповнень з боку учасників слідчої дії не надходило.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

За правилами ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Згідно ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого. Відповідно до ч. 2 ст. 84 КПК України, процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів. За змістом ст.ст. 21, 22, 30 КПК України у кримінальному провадженні правосуддя здійснюється судом на основі змагальності, безпосередності дослідження судом показань, речей та документів. Державне обвинувачення в суді підтримує прокурор, захист обвинуваченого здійснює він сам і його захисник, а функція розгляду справи покладається на суд. При цьому суд, зберігаючи незалежність, неупередженість і об`єктивність, створює необхідні умови для виконання учасниками їх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Об`єм цього обов`язку може змінюватись залежно від природи рішення. Суд обґрунтовує вирок виключно на доказах, розглянутих у судовому засіданні. За допомогою дослідження на суді всіх доказів відбувається і формування внутрішнього суддівського переконання про винність або невинність обвинуваченого. Доказування - це єдиний спосіб встановлення об`єктивної істини в кримінальному судочинстві. Поки не доведені обставини скоєння злочину, не можна сказати, що вони були, мали місце насправді. З приводу того, що доведення є єдиним способом для встановлення істини у Кримінальному процесуальному кодексі України вказано: "Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється лише при умові, коли в ході судового розгляду винність підсудного у вчиненні злочину доведена». «Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону «( Постанова Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 09 квітня 2020 року у справі № 761/43930/17).

У п.27.4 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Нечипорук і Йонкало проти України зазначено: якість доказів також береться до уваги, а також те, чи породжують обставини, за яких вони були здобуті, будь-які сумніви щодо їхньої надійності й точності. Крім цього, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди умотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід).

Судовий розгляд провадження проводився відносно обвинуваченого в межах пред`явленого обвинувачення, із яким в залі суду погодився ОСОБА_6 .

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що досліджені в судовому засіданні докази логічні, послідовні, не містять протиріч, переконливі як кожен окремо, так і їх сукупність у взаємозв`язку. Жоден із них не спростований, містить інформацію щодо предмету доказування, схожих неоспорюваних чітких і узгоджених між собою презумпцій факту. При їх оцінці суд дійшов до висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину, що відповідає стандартам доказування «поза розумним сумнівом»,який знайшов своє втілення як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст.17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, у рішенні у справі «Коробов проти України».

Відповідно до ст.66 КК України, обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого в судовому засіданні не встановлено. Згідно ст. 67 КК України, обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого суд визнає вчинення злочину у стані алкогольного сп`ягніння.

Суд, не може визнати такою обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого як визнання вини і сприяння розкриттю злочину, так як дана обставина означає, що винний добровільно в якійсь формі своїми активними діями надає допомогу органам слідства або суду у з`ясуванні тих обставин вчинення злочину, що мають істотне значення для повного і всебічного його розкриття.

Щирим каяття вважається тоді, коли воно ґрунтується на визнанні особою своєї провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалась ( Ухвала колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 16 жовтня 2007 року). Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен бути підтверджений матеріалами кримінального провадження. (Постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2018 року у справі № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612км18). Активне сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним. (Постанова Касаційного кримінального суду у складі Верховного суду від 07 жовтня 2020 року, справа № 347/1360/17)

Разом з цим, по суті ОСОБА_6 визнав обставини пред`явленого обвинувачення, у наданих суду показах не заперечував що його удар потерпілому був умисним, ціленаправленим в область щелепи, дослівно: «я займався боксом і знаю куди слід бити і як». Також, в показах, ОСОБА_6 вказав, що ОСОБА_4 йому не подобається, він його не сприймає, а тому, будучи злим, а також і через те, що йому не сподобалося, що потерпілий поклав свою руку йому на плече, він в стані агресії наніс йому удар в область щелепи. Аналогічне вбачається і з показів самого потерпілого ОСОБА_4 та показів свідка ОСОБА_13 та підтверджується дослідженими вище письмовими доказами.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 р., з відповідними змінами «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. У правових позиціях (постанова від 10.07.2018р.; від 09.10. 2018 року (справа № 148/1211/15-к; справа № 756/4830/17-к), Верховний Суд звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. При цьому, суд, окрім наведених вище мотивів враховує, що відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Аналізуючи надані стороною обвинувачення докази у даному кримінальному провадженні, суд керується при призначенні покарання критерієм доведення вини «поза розумним сумнівом», у відповідності до якого таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою, що узгоджується з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення «Нечипорук та Йонкало проти України»).

Враховуючи вищенаведене, а також дані про особу обвинуваченого ОСОБА_6 , те, що він раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку в Чернівецькій психіатричній лікарні та Чернівецькому обласному наркологічному диспансері, не перебуває, не працює і не навчається, не одружений, з урахуванням позиції потерпілого щодо призначення обвинуваченому покарання, а також поведінку обвинуваченого, суд вважає, що ОСОБА_6 слід призначити покарання в межах санкції ст. 122 ч.1 КК України, у виді обмеження волі. При цьому, суд вважає за неможливе застосування до обвинуваченого ОСОБА_6 вимог ст. 69, 69-1 та ст. 75 КК України, виходячи з наступного.

Статтею 69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. Суд зауважує, що частина 1 статті 69 КК України надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише «за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину», тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до частин 1 та/або 2 статті 66 КК України; істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину. Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами злочину, поведінкою особи під час вчинення злочину та іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку злочину та/або небезпечність винуватої особи.

При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд має виходити з системного тлумачення статей 66 та 69 КК України та тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини, як ознаки привілейованих складів злочину, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого злочину.

Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було би явно несправедливим. Аналогічну позицію виклав Верховний Суд у Постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 629/2739/18, провадження № 51-3479 км 20.

Підстав для застосування норм ст. 69-1 даного Кодексу до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дана правова норма має змогу бути застосована, оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді обмеження волі є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень). Із постанови Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 23 січня 2014 року (справа № 5-48 кс13) вбачається, що загальні засади призначення покарання (ст.65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Покарання має на меті не тільки кару, але й має реалізувати принцип законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально вольову владну діяльність суду з вирішення визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

При призначенні покарання ОСОБА_6 , суд також, враховує, що обвинувачений вчинив умисний злочин, який, згідно ст. 12 КК України, відноситься до нетяжких.

Статтею 2 КПК України унормовано, що завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Саме визначене покарання у виді обмеження волі відносно обвинуваченого, на думку суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним і пропорційним та саме таке покарання, з врахуванням обставин кримінального правопорушення, його наслідків, а також даних, що характеризують особу обвинуваченого, буде необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу. При цьому саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

До початку розгляду справи по суті, потерпілим, цивільним позивачем ОСОБА_4 заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_6 про відшкодування майнової та моральної шкоди завданої злочином, в якому просить, стягнути з останнього на його користь 1144.55 грн. матеріальної та 150000 грн. моральної шкоди.

Після отримання і ознайомлення з цивільним позовом від обвинуваченого відзиву на позов не поступило. Обвинувачений ОСОБА_6 цивільний позов визнав частково, вважав, що може сплатити 15 тисяч грн.. потерпілому.

Вивчивши обставини і наведені доводи щодо заявлених позовних вимог, які були підтримані потерпілим, цивільним позивачем ОСОБА_4 , в його інтересах адвокатом, та частково визнанні обвинуваченим, відповідачем суд зважає на наступне.

Згідно ч.2 ст.127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. У відповідності до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

У п. 4 Постанови Пленуму ВССУ від 01 березня 2013 року № 4 роз`яснено, що відповідно до ст. 1166, ст. 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Вирішуючи питання розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню, суд виходить з того, що очевидним є те, що ОСОБА_4 завдано моральної шкоди вчиненим злочином ОСОБА_6 . У зв`язку з отриманою травмою, зокрема діями обвинуваченого, погіршився стан здоров`я та було допущено порушення нормального способу життя потерпілого. Приймає суд до уваги й те, що потерпілий переніс стрес, для відновлення та покращення стану здоров`я потребувався значний період часу, протягом якого він змушений продовжити лікування.

Суд розглядає цивільний позов у межах заявлених позовних вимог (ч. 5 ст. 128 КПК, ст. 12, ст. 81 ЦПК України). Також суд повинен виходити з принципів розумності та справедливості, характеру злочину, глибини фізичних та душевних страждань потерпілого, вини особи, діями якої завдано моральну шкоду та інших обставин, що мають істотне значення, таких як ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, його матеріальний стан. Такі вимоги передбачені ст. 23 ЦК України та п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

На підставі викладеного та ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав особи в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, суд визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, надавши належну правову оцінку дослідженим по справі вищенаведеним доказам та взаємовідносинам сторін, за сукупності яких вважає, що наявні є підстави для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та слід стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_3 матеріальну шкоду на суму 1144.55 грн. та моральну шкоду в розмірі 50.000 грн. В решта частині заявленого позову - відмовити.

Відповідно до ст.ст. 368,370,371 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. Обґрунтованість, законність і вмотивованість судового рішення обумовлена і в правових позиціях ВП Верховного Суду від 03.07. 2019 року (справа № 288/1158/16к).

Речові докази, процесуальні витрати на залучення експерта, в кримінальному провадженні відсутні.

Арешт на майно не накладався, запобіжний захід не застосовувався. В судовому засіданні, стороною обвинувачення не було заявлено клопотань про обрання ОСОБА_6 до вступу вироку в законну силу запобіжного заходу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 50, 65-67 КК України, ст.ст. 368, 369-371, 373-376, 395 КПК України суд, УХВАЛИВ:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнати винним за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України і призначити йому за даною нормою закону, покарання у вигляді одного року шести місяців обмеження волі.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_6 , до вступу вироку в закону силу не застосовувати Строк відбування покарання, обчислювати з моменту фактичного затримання ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після набрання даним вироком законної сили.

Цивільний позов, заявлений потерпілим, цивільним позивачем ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , мешканця АДРЕСА_3 - матеріальну шкоду на суму 1144.55 грн. та моральну шкоду в розмірі 50.000 грн. В решта частині заявленого позову - відмовити.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Чернівецького апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Чернівці. Копію вироку після його проголошення, вручити прокурору та обвинуваченому, і не пізніше наступного дня, копію вироку направити потерпілому по справі.

Повний текст вироку суду підписано в нарадчій кімнаті 08.04.2024 року.

Суддя ОСОБА_1