Дата документу 10.05.2024Справа № 554/246/21
Провадження № 1-кп/554/407/2024
У Х В А Л А

10 травня 2024 року

Октябрський районний суд м. Полтави в складі :

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю: секретаря - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинувачених - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава клопотання сторони захисту у кримінальному провадженні за обвинуваченням: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за ч. 3 ст. 369 КК України,

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Октябрського районного суду м. Полтави перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 369 КК України, а саме у пропозиції надати на наданні неправомірної вигоди службовій особі за вчинення нею в інтересах того, хто пропонує та надає таку вигоду та в інтересах третіх осіб дій з використанням службового становища, за попередньою змовою групою осіб, протягом квітня травня 2020 року, на території Полтавської області.

На чергову пропозицію суду дати показання по суті справи обвинувачені відмовились та просили розглядати клопотання сторони захисту без участі захисника. Захисник ОСОБА_6 також просила розглядати справу 10.05.2024 року без її участі.

1). 10.05.2024 року на електронну адресу суду надійшло клопотання захисника ОСОБА_6 , у якому вона просила зобов`язати прокурора прокуратури Полтавської обласної прокуратури ОСОБА_7 надати в розпорядження Октябрського районного суду м. Полтави:

- відомості, матеріали, повноваження особи щодо накладання ЕЦП, які стали підставою для відкриття 06.04.2020 року кримінального провадження № 0000145 року о 01:00 годині;

- постанову від 08.04.2020 року про призначення ОСОБА_8 слідчим у кримінальному провадженні № 0000145;

- постанову про призначення Лагути 0.0 керівником досудового розслідування;

- заяву № 882 від 07.04.2020 року;

- процесуальне рішення про призначення ОСОБА_9 слідчим у кримінальному провадженні N° 0000145;

- наказ про призначення ОСОБА_9 начальником Карлівського відділу поліції ГУНП України в Полтавській області;

- наказ про переведення ОСОБА_9 з посади начальника Карлівського відділу поліції ГУНП України в Полтавській області на іншу посаду у період з січня 2020 року;

- виписку з журналу реєстрації відвідувачів Головного управління національної поліції у Полтавській області за період з 08.12.2020 року по 15.01.2021 року із зазначенням відвідування ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

В обгрунтування клопотання зазначила, що за даними ЄРДР виявлено факт штучно створеного та сфальсифікованого кримінального провадження. Зокрема, реєстрація провадження проведена 06.04.2020 року о 01 годині ночі та не внесено відмітки про заявника. Як зазначено у ЄРДР, ОСОБА_9 є слідчим, а ОСОБА_8 реєстратором, який вніс до ЄРДР відомості про заяву №882, від 07.04.2020 року вказавши спочатку, що особу, яка вчинила правопорушення встановлено, потім, що її не встановлено. У той же час матеріали справи містять заяву за № 168 від 07.04.2020 року.

Вважає, що ОСОБА_9 перевищив свої повноваження та/або фальсифікував кримінальне провадження. Зокрема, у квітні 2020 року він працював на посаді начальника Карлівського відділу поліції ГУНП в Полтавській області, що підтверджується його декларацією за 2020 рік з інтернет-ресурсу, а в 2019 року - на посаді слідчого Московського ВП ГУНП в Харківській області.

Відомості, внесені до ЄРДР та постанови прокурора ОСОБА_10 щодо персонального складу призначеної групи прокурорів різняться, за виключенням ОСОБА_11 .

Вважає, що ОСОБА_12 самовільно призначив себе керівником органу досудового розслідування та визначив слідчого і групу слідчих із зазначенням себе слідчим, з відповідним визначенням органу досудового розслідування ГУНП в Полтавській області, оскільки матеріали справи не містять процесуального рішення чи наказу про призначення ОСОБА_12 керівником органу досудового розслідування.

Виявила факт внесення завідомо неправдивих даних у графі «продовження строку досудового розслідування» - до 17.01.2021 року, тоді як слідчим суддею ці строки продовжені до 10.12.2020 року.

ОСОБА_13 вносив відомості до ЄРДР поза межами робочого часу: 03.06.2020 року 0 19.20 годин; 09.06.2020 року о 18.51 та 18.52 годин, тоді як постанови про призначення слідчих та групи слідчих з відповідними датами в матеріалах справи відсутні.

У ЄРДР відсутній запис про прийняття процесуального рішення у формі постанови про визначення слідчого та групи слідчих від 10.06.2020 року, яка знаходиться в матеріалах справи.

11.06.2020 року ОСОБА_14 вніс відомості до ЄРДР о 08.32 години про визначення слідчого, де відсутні слідчий ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , а в постанові про надання доручення слідчому та групі слідчих від 10.06.2020 року, яка знаходиться в матеріалах справи зазначений лише ОСОБА_15

08.12.2020 року о 18.44 годин слідчий ОСОБА_8 вніс відомості до ЄРДР про відкриття матеріалів досудового розслідування для ознайомлення, проте фактично учасникам надано доступ до матеріалів кримінального провадження 18.12.2020 року. За даними довідки ГУ Держгеокадастру в Полтавській області 08.12.2020, 18.12.2020 року ОСОБА_5 перебував на робочому місці в смт. Семенівка. З цих міркувань вважає незрозумілим, яким чином слідчий ОСОБА_8 вніс в протокол відповідні записи про ознайомлення: 09.12.2020 року; 11.12.20202 року; 14.12.2020 року; 16.12.2020 року.

Вважає доцільним також перевірити наявність повноважень особи, яка здійснила реєстрацію відомостей, з накладенням ЕЦП, які стали підставою для відкриття кримінальної справи 06.04.2020 року о 01 годині.

У судовому засіданні обвинувачені підтримали клопотання.

Прокурор заперечив проти його задоволення за безпідставністю. Наголосив, що документи, які просить сторона захисту, у його розпорядженні відсутні. В ЄРДР «06.04.2020» внесено до графи «дата вчинення кримінального правопорушення», а не дата реєстрації кримінального правопорушення, як про це вказує сторона захисту.

2). Обвинувачений ОСОБА_4 заявив клопотання про визнання протоколів проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 18.06.2020 року та 14.07.2020 року очевидно недопустимими доказами.

На обгрунтування зазначив, що вправі заявляти про очевидну недопустимість доказів на будь-якій стадії процесу. Вважає, що відсутні будь-які сумніви щодо порушень вимог КПК України, які встановлено ним відразу під час огляду доказів і нема потреби у додаткових діях, зокрема, дослідженні всіх доказів. Для цього ретельно зацитував численні норми КПК України та інші норми законодавства.

Зазначає, що у протоколах за результатами НСРД не вказано: дати, часу, коли особа, залучена до конфіденційного співробітництва прибула до приміщенні відповідного оперативного підрозділу для участі в НСРД; хто конкретно з оперативних працівників чи залучених спеціалістів встановлював на ОСОБА_16 спеціальне аудіо-відеоспостереження; яке конкретно обладнання для аудіо-відеоспостереження було встановлено на ОСОБА_16 ; час, коли особа ОСОБА_16 вийшов з приміщення оперативного підрозділу та маршрут його пересування для зустрічі з особою, відносно якої проводиться НСРД; маршрут повернення ОСОБА_16 після проведення НСРД до оперативного підрозділу; співробітника оперативного підрозділу, який безпосередньо знімав обладнання для відеоспостереження з ОСОБА_16 , залученого до конфіденційного співробітництва; присутні при цих діях особи.

Протокол НСРД повинен бути складений безпосередньо після закінчення даної процесуальної дії і саме тією посадовою особою, яка провела цю негласну слідчу (розшукову) дію. З цих міркувань вважає, що оскільки протоколи НСРД складені через тривалий період з дня їх проведення, суд має визнати їх очевидно недопустимими доказами, через те, що отримані не в порядку КПК України.

Оскільки ОСОБА_16 не має допуску до державної таємниці та відсутнє процесуальне рішення про залучення його до конфіденційного співробітництва вважає, що він не мав права бути залученим до участі у НСРД. Вважає, що в його діях убачається склад злочину, передбаченого ст. 328 КК України (розголошення державної таємниці).

Також, на його думку, провокація злочину (ст. 370 КК України) має місце у разі, коли на заявника встановлюються аудіо-, відео записуючі технічні засоби та його направляють до особи, щодо якої проводиться НСРД.

На його переконання, особа, яка проводила НСРД мала винести окрему постанову про фіксацію цієї дії за допомогою технічних засобів, де вказати ідентифікуючі ознаки технічних засобів (марку, модель, характеристики), ким виконувалась слідча дія, чи розяснені права і обов`язки спеціалісту. У протоколах НСРД не вказано про наявність додатків.

До того ж вважає незаконним проведення НСРД оперуповноваженими без відповідного доручення на конкретного співробітника, а не на підрозділ вцілому.

Згідно протоколів НСРД вказано, що у верхньому лівому куті екрана відображається час та дата початку відеозапису, проте йому не зрозуміло якого екрану, якого пристрою, де цей пристрій встановлений, яким співробітником, не зазначені технічні характеристики пристрою, на який пристрій проводився відеозапис.

Звертає увагу суду на невідповідність адреси зустрічі заявника з обвинуваченим: АДРЕСА_1 та перебування заявника за даними трафіку з`єднань його мобільного телефону: АДРЕСА_2 . На карті пам`яті зроблено запис « ОСОБА_17 », що не відповідає прізвищам особи, які проводили НСРД, згідно протоколів.

Вважає протоколи НСРД сфальсифікованими, оскільки наявні на дисках певні записи в протоколах не відображені. Звертає увагу суду на те, що певні записи в протоколах НСРД не відповідають трафіку з`єднань.

У судовому засіданні обвинувачені підтримали клопотання.

Прокурор заперечив проти його задоволення за безпідставністю. При цьому зазначив, що порушення строків складання протоколів про проведення НСРД не може тягнути їх недопустимості як доказів. Незазначення відомостей про конкретні технічні притрої, що використовувались під час проведення НСРД поясив тим, що інформація щодо методів оперативно-розшукової діяльності є таємною та розголошенню не підлягає. Надання доручення на проведення НСРД надавали передбачено щодо підрозділу поліції, а не конкретного оперативного працівника.

Суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши матеріали спправи, приходить до таких висновків.

По першому клопотанню.

Суд вкотре зазначає, що відповідно до частин 2, 3 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 290 КПК України, прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.

Частини 1 та 3 ст. 93 КПК України передбачають, що збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, потерпілим, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у порядку, передбаченому цим Кодексом.

Сторона захисту здійснює збирання доказів шляхом витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, службових та фізичних осіб речей, копій документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій, актів перевірок; ініціювання проведення слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій та інших процесуальних дій, а також шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів.

Як пояснив прокурор, у його розпорядженні відсутні документи, про витребування яких просить сторона захисту.

Сторона захисту неодноразово знайомилась з матеріалами справи та мала можливість у цьому переконатись, а також самостійно витребувати необхідні їй відомості. Даних про відмову добровільно надати стороні захисту на відповідний запит означених документів суду не представлено.

У разі, якщо сторона захисту вважає, що слідчим або прокурором перевищено свої повноваження чи допущено службове підроблення вона не позбавлена права звернутись до відповідного правоохоронного органу, позаяк за такі дії передбачена відповідальність.

Судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею (ч. 1 ст. 337 КПК України).

За результатами розгляду справи суд на засадах змагальності сторін здійснює оцінку доказів з точки зору їх належності, допустимості, достатності та достовірності.

За загальними критеріями допустимість оцінюється за критеріями: 1) дотримання процесуальної форми отриманих доказів; 2) збирання доказів належним суб`єктом кримінального процесу; 3) належне джерело отримання доказів; 4) належний спосіб отримання доказів.

За таких обставин підстави для задоволення клопотання відсутні.

По другому клопотанню.

У відповідності до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Частина 1 ст. 89 КПК України прямо передбачає, що суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Суд вкотре зазначає, що лише у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате (ч. 2 ст. 89 КПК України).

Чинне кримінально-процесуальне законодавство не містить визначення поняття «очевидно недопустимий доказ», тому воно є оціночним у кожному конкретному випадку і підлягає судовому розсуду.

Доречною, на думку суду, є позиція з цього приводу ОСОБА_18 , який зазначає, що «очевидне» має сенс безперечного, безпосередньо даного, яке не вимагає яких-небудь особливих обґрунтувань, само собою зрозумілого, тривіального, досягнення чого не вимагає особливих розумових зусиль. У свою чергу «неочевидне» осмислюється як те, щодо чого є сумніви, що вимагає спеціальних обґрунтувань, доказів, додаткових підтверджень, що саме по собі не зрозуміле. Учений звертав увагу, що те, що виступає як очевидне з певного погляду в одній предметній сфері, в іншій предметній сфері приймає статус неочевидного.

На користь цього суд звертає увагу на плинність та часту змінюваність практики Верховного Суду, позиції якого є обов`язковими для судів нижчих інстанцій, в тому числі щодо критеріїв оцінки доказів.

Враховуючи, що сторона захисту обгрунтовувала суду очевидну, на її думку, недопустимість доказів протоколів проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 18.06.2020 року та 14.07.2020 року, які, доречі, вже досліджено судом, рядом доказів у їх сукупності, аналізуючи їх системно у сукупності з іншими доказами, в тому числі роздруківками перемовин обвинувачених та заявника, сукупністю положень профільних нормативно-правовових актів, а сторона обвинувачення проти цього заперечувала, суд приходить до висновку, що питання допустимості указаних доказів необхідно вирішувати в нарадчій кімнаті при постановленні остаточного рішення у сукупності з іншими доказами.

Доводи сторони захисту про сумнівність протоколів НСРД з тих підстав, що у них зазначені відомості про застосування у ході процесуальних дій спецтехніки правоохоронного органу без зазначення її назви та серійного номера, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, оскільки не наведено переконливих обгрунтувань, що зміст цих протоколів суперечить положенням статей 99, 104, 105, 252 КПК України.

Відомості про номенклатуру, фактичну наявність спеціальних технічних засобів чи спеціальної техніки: устаткування, апаратури, приладів, пристрів, програмного забезпечення, препаратів та інших виробів, призначених (спеціально розроблених, виготовлених, запрограмованих або пристосованих) для негласного отримання інформації, що розкривають найменування, принцип дії чи експлуатаційні характеристики технічних засобів розвідки, спеціальних технічних засобів чи спеціальної техніки, призначених для здійснення та забезпечення оперативно-розшукової, контррозвідувальної чи розвідувальної діяльності, відповідно до пунктів 4.5.1, 4.5.6 Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, затв. наказом голови Служби безпеки України від 12 серпня 2005 року N 440, є державною таємницею.

Володіння зазначеними відомостями без належних на те підстав дає змогу зацікавленій стороні впливати на результати такої діяльності, що створює загрозу національним інтересам і безпеці. З цих підстав, обумовлених потребою зберігати таємні поліцейські методи розслідування злочинів, статтею 246 КПК передбачено обмеження обов`язку розкриття у кримінальному провадженні відомостей про факт та методи проведення НСРД.

Передчасне вирішення судом питання недопустимості доказів, як про це просить сторона захисту, суперечитиме засадам змагальності сторін та безсторонності суду. Тягар доказування обставин кримінального правопорушення поза розумним сумнівом лежить на стороні обвинувачення. У разі недоведеності кримінального правопорушення поза розумним сумнівом, суд зобов`язаний за результатами розгляду справи постановити виправдувальний вирок.

Керуючись ст. ст. 22, 89, 93, 100, 332-333, 350 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотань захисника ОСОБА_6 про зобов`язання прокурора надати суду документи та обвинуваченого ОСОБА_4 про визнання протоколів проведення негласних слідчих (розшукових) дій від 18.06.2020 року та 14.07.2020 року очевидно недопустимими доказами відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1