Справа № 199/9330/23
ВИРОК

іменем України

16.05.2024 року місто Дніпро

Амур - Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

потерпілої ОСОБА_4

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0001378, внесене 25.10.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань про обвинувачення:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м.Дніпропетровська, громадянина України, з середньою освітою, розлученого, не працюючого, не маючого на утриманні малолітніх, неповнолітніх та інших непрацездатних осіб, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимого,

- 31.01.2020 року Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська за ст. 126-1 КК України до покарання у виді арешту строком на 2 місяці, звільнений 18.05.2020 року;

- 20.05.2020 року Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська за ст. 126-1 КК України до покарання у виді арешту строком на 3 місяці, звільнений 15.01.2021 року;

- 11.01.2022 року Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська за ст. 126-1 КК України до покарання у виді обмеження волі строком 1 рік, звільнений 08.03.2023 року умовно - достроково на 4 місяці 15 днів,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Суд уважає доведеним, що ОСОБА_5 , будучи раніше судимим за вчинення домашнього насильства, на шлях виправлення не став, належних висновків не зробив, та знову вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 126-1 КК України.

Так, ОСОБА_5 постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , разом зі своєю донькою ОСОБА_6 та колишньою дружиною ОСОБА_4 , з якими пов`язаний спільним побутом.

Починаючи з травня 2023 року ОСОБА_5 , маючи умисел направлений на вчинення домашнього насильства, систематично і наполегливо, з мотивів явної неповаги до інституту сім`ї, норм моралі та здоров`я близьких, вчинював домашнє насильство у відношенні своєї колишньої дружини ОСОБА_4 , тобто неодноразово та безпричинно провокував вдома конфлікти, в ході яких висловлював словесні образи і погрози в адресу своєї колишньої дружини, що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої.

1. Так, 07 травня 2023 року о 19 годині 50 хвилин, ОСОБА_5 , перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , влаштував сімейний конфлікт, під час якого висловлювався нецензурною лайкою на адресу своєї колишньої дружини ОСОБА_4 , чим скоїв домашнє насильство.

Бажаючи захистити себе, а також припинити протиправні дії свого колишнього чоловіка ОСОБА_5 , з яким проживає спільно за вказаною адресою, потерпіла ОСОБА_4 викликала співробітників поліції, які відносно ОСОБА_5 , за вчинення домашнього насильства, склали протокол про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 923107 від 07.05.2023 року за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, за результатами розгляду якого постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.06.2023, справа №199/4437/23, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 (двадцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто у сумі 340 (триста сорок) гривень.

2. Далі, ОСОБА_5 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на вчинення домашнього насильства, щодо своєї колишньої дружини ОСОБА_4 , з якою проживає в одній квартирі та пов`язаний спільним побутом, 10 вересня 2023 року о 20 годині 30 хвилин, перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел направлений на вчинення домашнього насильства, щодо своєї колишньої дружини ОСОБА_4 , вчинив домашнє насильство економічного та психологічного характеру, а саме: висловлювався нецензурною лайкою, ображав, виганяв з квартири, внаслідок чого потерпілій могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю.

Бажаючи захистити себе, а також припинити протиправні дії свого колишнього чоловіка ОСОБА_5 , з яким проживає одній квартирі та пов`язана спільним побутом, потерпіла ОСОБА_4 викликала співробітників поліції, які за вчинення домашнього насильства, відносно ОСОБА_5 , склали протокол про адміністративне правопорушення серія ВАД № 068807 від 10.09.2023 року, за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за результатами розгляду якого постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська №199/7729/23 від 28.09.2023, останнього визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 10 (десять) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 170 (сто сімдесят) гривень.

3. Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, направлений на вчинення домашнього насильства щодо своєї колишньої дружини ОСОБА_4 , з якою проживає одній квартирі та пов`язаний спільним побутом, ОСОБА_5 , 11 вересня 2023 року о 14 годині 00 хвилин, перебуваючи за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел направлений на вчинення домашнього насильства, влаштував конфлікт, в ході якого виражався нецензурною лайкою на адресу своєї колишньої дружини.

Бажаючи захистити себе, а також припинити протиправні дії свого колишнього чоловіка ОСОБА_5 , з яким проживає одній квартирі та пов`язана спільним побутом, потерпіла ОСОБА_4 викликала співробітників поліції, які за вчинення домашнього насильства, відносно ОСОБА_5 , склали протокол про адміністративне правопорушення серія ВАВ № 989763 від 11.09.2023 року за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, за результатами розгляду якого постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2023 року, справа №199/7781/23, ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 20 (двадцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто у сумі 340 (триста сорок) гривень.

Проте, ОСОБА_5 , будучи з травня 2023 року по вересень 2023 року 3 (три) рази притягнутим до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства за статтею 173-2 КУпАП, відносно своєї колишньої дружини ОСОБА_4 , належних висновків для себе не зробив та знову вчинив домашнє насильство відносно своєї колишньої дружиною ОСОБА_4 .

4. Так, 23 жовтня 2023 року приблизно о 19:30 годині ОСОБА_5 , знаходячись за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на вчинення домашнього насильства, щодо своєї колишньої дружини ОСОБА_4 , почав безпричинно, умисно ображати, виражатись нецензурною лайкою в бік останньої, чим принизив її гідність, спричинив емоційну невпевненість та зміни у самооцінці, чим завдав психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки за результатами психодіагностичної роботи від 30.10.2023 року практичного психолога ОСОБА_7 з потерпілою ОСОБА_4 встановлено, що внаслідок систематичних протиправних дій ОСОБА_5 - потерпіла ОСОБА_4 знаходиться у пролонгованій ситуації стресу, що впливає на її самооцінку, стан здоров`я та здатність протистояти психологічному тиску, відчуття безпеки та життєрадісності.

Обвинувачений ОСОБА_5 свою провину не визнав. Суду показав, що він дійсно, проживає разом з колишньою дружиною ОСОБА_4 , та дочкою у кв. АДРЕСА_3 Дійсно у нього виникали скандали з дружиною, у зв`язку з чим вона викликала працівників поліції, які складали на нього протоколи про скоєння ним адміністративного правопорушення домашнього насильства. За наслідками розгляду протоколів про адміністративне правопорушення судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська виносили постанови про визнання його винуватим із накладенням на нього адміністративних стягнень. Він вважає себе невинуватим, оскільки не застосовував до дружини домашнє насильство.

Суд провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов наступних висновків.

Відповідно до положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову Верховного Суду (далі в т.ч. ККС, ВС) від 28 березня 2019 року у справі № 154/3213/16).

У той час, як процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів (ч. 2 ст. 84 КПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 337, п. 1,2,3,4 ч. 1 ст. 368 КПК України суд вважає, що мало місце діяння, у вчинені якого обвинувачується ОСОБА_5 , це діяння містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України та обвинувачений винен у вчинені інкримінованого кримінального правопорушення в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, що підтверджується доказами, отриманими під час кримінального провадження, долученими судом та дослідженими під час судового розгляду, а саме:

- показаннями суду потерпілої ОСОБА_4 , що вона проживає у кв. АДРЕСА_3 разом з дочкою та зі своїм колишнім чоловіком - обвинуваченим ОСОБА_5 , який систематично пиячить, зловживає алкогольними напоями, ніде не працює, створює нестерпні умови для проживання. Так, ОСОБА_5 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння систематично, в тому числі за часом, вказаним в обвинувальному акті, спровокував конфлікти, в ході яких безпричинно висловлював словесні образи та погрози фізичної розправи на її адресу. Вона, щоби зупинити агресію та насильство ОСОБА_5 була вимушена викликати працівників поліції, які складали протоколи на останнього за скоєння домашнього насильства;

- показаннями суду свідка ОСОБА_6 , що вона проживала у кв. АДРЕСА_3 разом з матір`ю - потерпілою ОСОБА_4 та з батьком - обвинуваченим ОСОБА_5 . Останній неодноразово вчиняв домашнє насильство відносно матері, ображав її, скандалив, пиячив, не працював, створював нестерпні умови для проживання. Мати боялась батька так, що був вимушений втручатися її чоловік ОСОБА_8 ;

-показаннями суду свідка ОСОБА_8 , що він проживає однією сім`єю з ОСОБА_6 , батьком якої є обвинувачений ОСОБА_6 , який погано поводився із своєю дружиною - потерпілою ОСОБА_4 , яка його дуже боялась. З-за цього він вимушений був неодноразово втручатися, проводжати останню до дому, розмовляти з обвинуваченим;

-протоколом від 24.10.2023 року прийняття заяви ОСОБА_4 до органу поліції про вчинене кримінальне правопорушення, в якій вона просить прийняти заходи до її чоловіка ОСОБА_5 , який систематично на протязі тривалого часу вчиняє відносно неї домашнє насильство, а саме, всіляко ображає нецензурною лайкою, погрожує;

- копією постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.06.2023 року у справі № 199/4437/23, відповідно до якої ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП що полягало у тім, що він 07.05.2023 року близько о 19-50, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство щодо своєї дружини ОСОБА_4 , у зв`язку з чим на ОСОБА_5 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20 (двадцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто у сумі 340 (триста сорок) гривень. Постанова суду не оскаржувалась та набрала законної сили;

- копією постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 28.09.2023 року у справі № 199/7729/23, відповідно до якої ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, що полягало у тім, що він, 10.09.2023 року близько о 20-30, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство щодо своєї дружини ОСОБА_4 , у зв`язку з чим на ОСОБА_5 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 10 (десяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто у сумі 170 (триста сорок) гривень. Постанова суду не оскаржувалась та набрала законної сили;

- копією постанови Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25.09.2023 року у справі № 199/7781/23, відповідно до якої ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, що полягало у тім, що він, 11.09.2023 року близько о 14-00, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив домашнє насильство щодо своєї дружини ОСОБА_4 , у зв`язку з чим на ОСОБА_5 накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 20 (двадцяти) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто у сумі 340 (триста сорок) гривень. Постанова суду не оскаржувалась та набрала законної сили.

Як наслідок, цими процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК, в їх сукупності, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 того ж Кодексу, в т.ч. те, що хоча, незважаючи на те, що обвинувачений є колишнім чоловіком потерпілої, вони разом проживали у квартирі та були пов`язані між собою побутом, господарством.

При цьому слід зауважити, що статтею 126-1 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства щодо подружжя чи колишнього подружжя або іншої особи, з якою винний перебуває (перебував) у сімейних або близьких відносинах, що призводить до фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

У п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі - Стамбульська конвенція) визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі №453/225/19).

Стаття 126-1 КК хоча і має назву «Домашнє насильство», однак вона передбачає відповідальність не за всі діяння, пов`язані з домашнім насильством у розумінні названого вище Закону № 2229-VIII, а лише за форми фізичного, психологічного або економічного домашнього насильства, що вчиняються систематично (див. постанову ВС від 10 березня 2020 року в справі № 531/270/19).

З урахуванням того, що об`єктивну сторону зазначеного кримінального правопорушення складають діяння, що виражаються в систематичному насильстві в формах фізичного, психологічного та економічного насильства. Сексуальне насильство виходить за межі цих форм і за наявності підстав кваліфікується за відповідними статтями КК України.

Шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої особи передбачена 173-2 КУпАП, саме з метою відмежування від шкоди, визначеної ст. 126-1 КК України, не охоплюється поняттям «фізичні або психологічні страждання, втрата працездатності, емоційна залежність, погіршення якості життя потерпілої особи» (див. постанову Верховного суду від 25 лютого 2021 року в справі № 583/3295/19).

Так, згідно вище вказаних, досліджених під час судового розгляду постанов судді Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, обвинуваченого тричі визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень передбачених як ч. 1 так і ч. 2 ст.173-2 КУпАП та накладено на кривдника адміністративне стягнення, у порядку ст. 36 КУпАП, у виді штрафу.

Тим самим, за наслідками судового розгляду епізоди, викладені в обвинувальному акті відносно ОСОБА_5 , є доведеними.

При цьому, за таких обставин, те, що особу раніше притягували до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, не виключає наявності в її діях складу кримінального правопорушення, якщо вона продовжує вчиняти домашнє насильство, кількість епізодів яких загалом не менше трьох і ці систематичні дії потягли наслідки, визначені ст. 126-1 КК, та що, власне, і має місце в цій справі ураховуючи відомості щодо епізоду від 23 жовтня 2023 року.

Тобто, в цій ситуації, попереднє притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства за умови подальшої повторюваності вчинення протиправних дій щодо певної потерпілої особи і настання конкретних наслідків, які визначені законодавцем як більш тяжкі, ніж ті, що зазначені в законодавстві України про адміністративні правопорушення, не свідчить про подвійне притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а підтверджує систематичність дій винуватої особи.

При цьому, відповідно обов`язковою ознакою об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК, є також наслідки у вигляді фізичних або психологічних страждань, розладів здоров`я, втрати працездатності, емоційної залежності або погіршення якості життя потерпілої особи.

В цій ситуації установлено, що згідно довідки за результатами психодіагностичної роботи від 30 жовтня 2023 року практичного психолога ОСОБА_7 з потерпілою ОСОБА_4 , внаслідок систематичних протиправних дій ОСОБА_5 - потерпіла ОСОБА_4 знаходиться у пролонгованій ситуації стресу, що впливає на її самооцінку, стан здоров`я та здатність протистояти психологічному тиску, відчуття безпеки та життєрадісності.

Шкода фізичному або психологічному здоров`ю потерпілої особи, яка могла бути чи завдана потерпілій особі, передбачена як наслідок адміністративного правопорушення, передбаченого 173-2 КУпАП, не охоплюється поняттям «фізичні або психологічні страждання, втрата працездатності, емоційна залежність, погіршення якості життя потерпілої особи», що є наслідком кримінально-караних діянь, визначених ст. 126-1 КК, на чому також раніше наголошував Верховний Суд (справа № 583/3295/19, провадження № 51-6189 км 20).

В цій справі, за встановлених обставин, обвинувачений перебуваючи за місцем свого проживання вчиняв з потерпілою сварки, висловлювався на її адресу нецензурною лайкою, провокував вдома конфлікти, в ході яких висловлював словесні образи і погрози в адресу своєї колишньої дружини, що призвело до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої та внаслідок чого умисно завдав шкоди психологічному здоров`ю потерпілої, за що був притягнутий до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушень, передбачених ст. 173-2 КУпАП, з накладенням на нього, у порядку ст. 36 КУпАП, стягнення у виді штрафу.

Однак, незважаючи на притягнення до адміністративної відповідальності, обвинувачений належних висновків для себе не зробив та продовжив систематично вчиняти домашнє насильство психологічного характеру по відношенню до своєї колишньої дружини.

Систематичні протиправні дії обвинуваченого призвели до психологічних страждань потерпілої та погіршення якості її життя, яке виразилося у формі втоми, фізичного дискомфорту, негативних переживань, втрати повноцінного сну, відпочинку, позитивних емоцій.

Вчиняючи домашнє насильство щодо своєї колишньої дружини обвинувачений кожного разу завдавав шкоди її психологічному здоров`ю, проте він продовжив свої протиправні дії, знову вчиняв домашнє насильство, і систематичність застосованого до потерпілої психологічного насильства викликало у неї психічні страждання та погіршення якості її життя, що власне указує на доведеність у діях обвинуваченого ознак кримінального правопорушення за ст. 126-1 КК.

Також суд, аналізуючи дотримання в цілому порядку визначеного КПК, зауважує, що Верховний Суд у постанові від 20 березня 2018 року в справі № 753/11828/13-к указав, що у змагальному процесі повинні розглядатися не лише докази, які безпосередньо стосуються фактів справи, а й інші докази, які можуть стосуватися допустимості, достовірності та повноти останніх.

У ракурсі того, що порядок, встановлений КПК (процесуальний порядок, форма, процедура), - це певна послідовність (кроки) прийняття кримінальних процесуальних рішень і здійснення кримінальних процесуальних дій (див. постанову Верховного суду України від 16 березня 2017 року у справі № 671/463/15-к).

У цій справі порядок, встановлений КПК дотримано. Підстав для визнання доказів недопустимими не установлено, оскільки не було з`ясовано факту істотних фундаментальних порушень прав і свобод учасників провадження регламентованих ст. 87 КПК.

При формуванні такого підходу суд ураховує те, що постановою від 15 лютого 2018 року в справі № 357/14462/14-к Верховний Суд указав, що не ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону ситуація, при якій підставою для визнання доказів недопустимими виступає якість змісту документів.

У постанові від 8 жовтня 2019 року у справі № 639/8329/14-к Верховний Суд вирішуючи питання про застосування правил статті 87 КПК до наданих сторонами доказів, указав, що ці положення можуть бути підставою для визнання доказів недопустимими не за будь-якого порушення процесуального закону, а лише у випадку порушення фундаментальних прав і свобод особи, гарантованих у документах, що згадані в цій статті. … суд, вирішуючи питання щодо допустимості доказу з точки зору статті 87 КПК, має обґрунтувати, чому він вважає порушення фундаментального права або свободи настільки істотним, щоб зумовити визнання доказу недопустимим, але ці обставини у даній справі судом не установлені.

Так, порушень вимог ст. 87 КПК України не установлено.

Судом відхиляються показання ОСОБА_5 , що він невинуватий у скоєнні злочину, оскільки суд вважає таку позицію обвинуваченого як його бажання уникнути кримінальної відповідальності за скоєний злочин та понести покарання.

Відповідно ж до ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно диспозиції ст. 126-1 КК домашнім насильством є систематичне вчинення фізичного, психологічного або економічного насильства. Таким чином, обов`язковою ознакою цього складу злочину є систематичність вчинення насильства, тобто повторюваність його епізодів протягом певного часу.

На стороні обвинувачення лежить обов`язок довести цю складову злочину, для чого вона може надати відповідні докази систематичності домашнього насильства, у тому числі, але не виключно, підтвердження притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 173-2 КУпАП.

Таким чином, будь-які попередні епізоди домашнього насильства входять до предмету доказування обвинувачення за статтею 126-1 КК і докази, що стосуються цих епізодів, є належними, оскільки стосуються обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Цього ж підходу при оцінці доказів, котрі надано на підтвердження системності дійшов у постанові від 21 грудня 2021 року в справі № 236/2450/20 і Верховний Суд указавши, що будь-які попередні епізоди домашнього насильства і докази, що стосуються цих епізодів, є належними, оскільки стосуються обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Таким чином, суд у даній справі, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, відповідно до ст. 94 КПК України, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Судом встановлено, що вказані у вироку та дослідженні в ході судового розгляду докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченого складу інкримінованого йому злочину, доведеності вини у його вчиненні та для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні. Об`єктивних підстав ставити під сумнів свідчення допитаних в суді потерпілої, обвинуваченого, свідків, у суду немає.

При цьому, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст.91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд вважає, встановленими всі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження.

Характер дій, які були вчинені ОСОБА_5 , а саме, психологічне насильство щодо своєї дружини, що виражалося у словесних образах потерпілої, висловлюванні нецензурною лайкою, що завдало їй морального та психологічного болю, приниженні її честі та гідності, кількість дій та їх систематичність, дають підстави суду вважати, що обвинувачений діяв з прямим умислом, тобто, усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння (дії), передбачав його суспільно небезпечні наслідки і бажав їх настання.

При кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує, що Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин:

1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності;

2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Склад кримінального правопорушення - це сукупність встановлених у кримінальному законі юридичних ознак (об`єктивних і суб`єктивних), що визначають вчинене суспільно небезпечне діяння як злочинне.

Обов`язковими (універсальними) елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: 1) об`єкт кримінального правопорушення; 2) об`єктивна сторона кримінального правопорушення; 3) суб`єктивна сторона кримінального правопорушення; 4) суб`єкт кримінального правопорушення.

Об`єкт кримінального правопорушення - це те, на що завжди посягає кримінальне правопорушення і чому воно завжди заподіює певної шкоди. Це ті суспільні відносини, що охороняються кримінальним законом.

Об`єктивна сторона - зовнішня сторона діяння, яка виражається у вчиненні передбаченого законом діяння (дії чи бездіяльності), що заподіює чи створює загрозу заподіяння шкоди об`єкту кримінального правопорушення.

Суб`єктом кримінального правопорушення є фізична осудна особа, яка вчинила кримінальне правопорушення у віці, з якого відповідно до КК може наставати кримінальна відповідальність (ч. 1 ст. 18 КК, див. постанову Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 16 січня 2023 року в справі №761/37225/20).

Як вже задувалось, відомості, вказані у цьому вироку в частині складу кримінальних правопорушень, є установленими та доведеними у порядку визначеному КПК.

Наявна у кримінальному провадженні сукупність наведених вище прямих доказів вчинення злочину, які за змістом є чіткими, зрозумілими і послідовними, такими, що в достатній мірі повно викривають обвинувачених у вчиненні інкримінованих злочинів, надала суду можливість постановити даний обвинувальний вирок за наслідками розгляду кримінального провадження.

За таких обставин, суд приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, а тому кваліфікує дії ОСОБА_5 , які виразилися у вчиненні домашнього насильства, тобто умисному систематичному вчиненню психологічного насильства щодо подружжя, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призводить до психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи, за ст. 126-1 КК України.

Підстав для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства», рішення від 9 жовтня 2003 року, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (справа "Довженко проти України") зазначає лише про необхідність оцінювання представниками судових органів визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням рішення в процесуальному документі суду.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання для досягнення його цілей, визначених у статті 50 КК.

Правова позиція щодо дотримання справедливості висловлена в рішенні Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності злочину і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх досягнення.

Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.

Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру та тяжкості вчиненого злочину.

Загальні засади призначення покарання спрямовані на забезпечення принципів законності, обґрунтованості, індивідуалізації, гуманності і справедливості, співмірності покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Окремим виявом справедливості є відповідність покарання вчиненому злочину, адже покарання за злочин повинно бути домірним злочину (див. те ж рішення КС України, п. 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від08 липня 2020 року в Справа № 1-42/2004).

Даний принцип (індивідуалізації юридичної відповідальності) має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди (див. рішення Конституційного Суду України від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року).

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022)/

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див

У даному кримінальному провадженні судом не встановлені обставини які пом`якшують покарання.

Суд констатує той факт, що ОСОБА_5 у скоєному не розкаявся, тобто не проявив щирої волі змінити свою поведінку, не висловив почуття жалю, сорому або обтяжливості, не продемонстрував готовність внести зміни в своє життя у зв`язку із скоєнням кримінального правопорушення, не вибачився перед потерпілою.

ОСОБА_5 на обліку у лікаря нарколога, психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується задовільно, має постійне місце реєстрації та проживання, ніде не працює.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 67 КК України, при призначенні покарання ОСОБА_5 , обставиною, яка обтяжує покарання, судом визнається вчинення злочину обвинуваченим повторно.

Криміналізація домашнього насильства застосована з метою реалізації положень Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами.

При призначенні покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_5 умисного злочину, який представляє підвищену соціальну небезпеку, і, відповідно до ст.12 КК України, відноситься до умисного злочину невеликої тяжкості, враховує, що останній скоїв злочин не відбувши покарання за попереднім вироком суду за такий же злочин, ніде не працює, крім того, жодного разу за наслідками розгляду справ про адміністративне правопорушення, призначене судом покарання не відбув - штрафи не сплачував.

ОСОБА_5 тричі судимий за скоєння злочину, передбаченого ст. 126-1 КК України та знову притягається до кримінальної відповідальності за скоєння такого ж самого злочину.

Встановлені судом фактичні обставини вчинення обвинуваченим злочину та спосіб життя ОСОБА_5 , дають суду підстави для висновку про антисоціальну спрямованість особи ОСОБА_5 , усталеність його протиправної поведінки щодо скоєння злочинів проти життя та здоров`я особи (ст. 126-1 КК України), а також про те, що він зневажливо ставиться до суспільства та встановлених у ньому правил, тому є особою зухвалою та схильною до вчинення вказаних умисних злочинів.

Таким чином, з огляду на викладене, суд вважає необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, яке пропонував прокурор, тільки у вигляді позбавлення волі, з застосуванням вимоги ч. 1 ст. 71 КК України, тобто за сукупністю вироків, оскільки інші передбачені санкцією статті 126-1 КК України покаранняне будуть відповідати позиції Європейського суду з прав людини, яка викладена у справі «Езе і Коннорс проти Сполученого Королівства» від 09.10.2003, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів та положень ч.2 ст.65 КК України, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Саме визначене покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Призначення ж більш м`якого покарання, або ж покарання із застосуванням вимог статей 75, 76 КК України не буде відповідати меті покарання, та не сприяти вихованню ОСОБА_5 в дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством тощо.

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основну мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

На думку суду таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації, при застосуванні наведеного судом покарання щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення.

Інші питання.

1). Початок строку відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_5 необхідно обчислювати з моменту приведення вироку до виконання та затримання засудженого органом поліції.

2). За даним кримінальним провадженням речові докази, цивільний позов, витрати на проведення експертиз, відсутні, запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

3). Щодо проголошення вироку.

4). Оскільки судом ОСОБА_5 призначається покарання у вигляді позбавлення волі, тому вимога статті 91-1 КК України у вигляді застосування до нього обмежувальних заходів, що застосовуються до осіб, які вчинили домашнє насильство, не застосовується.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, після складання та підписання повного тексту вироку, суд користується своїм правом обмежитися проголошенням його резолютивної частини з обов`язковим врученням учасникам судового провадження повного тексту вироку в день його проголошення (узгоджується з правовою позицією, яка викладена 13 вересня 2023 року у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду, справа № 638/4224/22, провадження № 51-2372 км 23).

Керуючись ст.ст. 369-371, 373 ,374 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 126-1 КК України і призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 (один) рік.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково, у вигляді одного місяця позбавленні волі, приєднати покарання невідбуте ОСОБА_5 за вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 11.01.2022 року, та остаточно ОСОБА_5 призначити покарання у вигляді позбавлення волі строком на 1 (один) рік 1 (один) місяць.

Початок строку відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_5 обчислювати з моменту приведення вироку до виконання та затримання засудженого органом поліції.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення зазначеного строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

На підставі ч. 15 ст. 615 КПК України, в умовах дії воєнного стану, повний текст вироку вручити учасникам судового провадження в день його проголошення.

Головуючий суддя: ОСОБА_1