Чортківський районний суд Тернопільської області
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" січня 2024 р. Справа № 608/2597/23

Номер провадження1-кп/608/118/2024

Чортківський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого суду судді ОСОБА_1

з участю секретаря ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні в залі суду в місті Чорткові клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаїв Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 , про скасування арешту майна в кримінальному провадженні, відомості про яке 13 грудня 2019 року внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0000534, -

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений ОСОБА_4 звернувся до суду з клопотанням про скасування арешту майна, а саме на: посвідчення водія, годинник наручний, перстень чоловічий та грошові кошти в сумі 5 500 гривень, та повернути належні йому речі на зберігання його матері ОСОБА_5 , так як до кримінального провадження вони не мають жодного відношення.

Суд, вислухавши думку учасників судового розгляду з приводу заявленого клопотання, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 14 вересня 2023 року слідчою суддею Чортківського районного суду Тернопільської області постановлено у кримінальному провадженні № 0000534 ухвалу, відповідно до якої накладено арешт на мобільний телефон чорного кольору марки «Ergo» із сім карткою з номером НОМЕР_1 ; мобільний телефон марки «Nokia» модель АТ-1424 із сім карткою з номером НОМЕР_2 ; грошові кошти в сумі 4637 гривень; посвідчення водія № НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_4 ; сім картку з маркуванням НОМЕР_4 ; сім карту із маркуванням НОМЕР_5 ; наручний годинник із маркуванням «ORUSS 1853»; чоловічий перстень із чорною вставкою; ручний розкладний ніж; лот від сім картки № НОМЕР_1 .

Зі змісту вказаної ухвали слідчого судді вбачається, що арешт на вказане майно накладено у зв`язку з необхідністю забезпечити збереження речових доказів в такому стані, в якому вони були під час вилучення, а також з метою запобігання зникненню, втрати, знищенню, перетворенню, відчуженню.

Згідно ч 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінального протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до положень ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

На даний час судовий розгляд по вказаному кримінальному провадженню не розпочатий, а без дослідження доказів у взаємозв`язку із іншими доказами в сукупності, в суду відсутні правові підстави для скасування арешту годинника наручного, перстня чоловічого та грошових коштів з метою уникнення втрати цих речових доказів.

Щодо скасування арешту посвідчення водія на ім`я обвинуваченого ОСОБА_4 , то суд зазначає наступне.

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі «АГОСІ» проти Сполученого Королівства». Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення в справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»).

Статтею 174 КПК України передбачено, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Забезпечення прав людини є напрямком державної політики, що реалізується через національні механізми захисту прав людини. Після використання всіх національних засобів правового захисту, відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право звертатись за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод, учасником яких є Україна. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, враховуючи, що арешт майна триває протягом тривалого часу, суду не надано доказів існування підстав для проведення додаткових досліджень, посвідчення водія не є майном, що вилучене чи обмежене у цивільному обороті, це посвідчення є документом, який належить обвинуваченому ОСОБА_4 , а тому суд вважає, що подальший арешт майна, як ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_4 не виправдовує потреби досудового розслідування, відтак потреба в його подальшому застосуванні відпала, в зв`язку з чим накладений арешт на посвідчення водія підлягає скасуванню.

Отже, з урахуванням вищезазначеного, а також приймаючи до уваги відсутність підстав для подальшого арешту посвідчення водія обвинуваченого, суд вважає клопотання в цій частині обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню, оскільки подальше збереження арешту зазначеного документа може спричинити неправомірне втручання держави в мирне володіння майном обвинуваченого, що буде порушенням ст. 1 першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є неприпустимим.

Таким чином, на даний час відпала потреба в подальшому застосуванні арешту посвідчення водія серії НОМЕР_3 на ім`я обвинуваченого ОСОБА_4 .

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 5 ст. 9, ч. 1 ст. 16, ст. 26, ст.ст. 170 - 174, 376 Кримінального процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Клопотання ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати арешт посвідчення водія серії НОМЕР_3 на ім`я обвинуваченого ОСОБА_4 , який накладено згідно ухвали слідчого судді Чортківського районного суду Тернопільської області від 14 вересня 2023 року, та повернути його обвинуваченому.

В решті вимог клопотання відмовити за безпідставністю.

Ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено о 17-й годині 8 січня 2024 року.

Суддя ОСОБА_1