ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/5059/20
Провадження № 1-кп/362/178/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.11.2023 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

законного представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеного в Єдиний реєстр досудових розслідувань № 000864 від 01.08.2020 року за обвинуваченням:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Королівка, Ємільчинського району, Житомирської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утримання двох неповнолітніх дітей, приватного підприємця, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_10 , 01.08.2020 року, близько 07 години перебуваючи в с. Порадівка Васильківського (нині Фастівського) району Київської області в порушення вимог п. 2.3-б, д Правил дорожнього руху не стежив за технічним станом керованого ним автомобіля «КАМАЗ», моделі «5511», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в порушення п.п. 31.4, 31.41 а Правил дорожнього руху експлуатував вказаний транспортний засіб із зміненою конструкцією гальмівної системи, що не передбачена для даної моделі транспортного засобу, припаркувавшись біля будинку №20 по вулиці Запорізькій с. Порадівка Васильківського (нині Фастівського) району Київської області під час здійснення розвантажування автомобіль в порушення вимог п.п. 15.12 не вжив всіх заходів, щоб не допустити самовільного руху транспортного засобу, залишив його, після чого автомобіль здійснив самовільний, безконтрольний рух та здійснив наїзд на малолітнього пішохода ОСОБА_7 , який перебував у безпосередній близькості від передньої частини автомобіля «КАМАЗ», моделі «5511», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди малолітній пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження у виді закритої травми грудної клітки з забоєм легень, закритої травми живота з розривами купола сліпої кішки прямої кишки, розриву сечового міхура, розривів капсули правої долі печінки, розвитком заочеревної гематоми, переломів правої лопатки, 2-го ребра зліва, переломів кісток тазу, переломів діалізу правової стегнової кістки, правої великогомілкової кістки, а також субконюнктивальних крововиливів, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень.

Вказані дії ОСОБА_10 , які виразилися в порушенні Правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_7 тяжкі тілесні ушкодження кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України.

Прокурор в судовому засіданні просив розглядати кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись вивченням доказів, які характеризують обвинуваченого ОСОБА_10 , оскільки обвинувачений вину визнає повністю.

Потерпілий та його законний представник в судовому засіданні не заперечували проти подальшого розгляду кримінального провадження, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України. Також просили суворо не карти обвинуваченого та не позбавляти його волі і права керування.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_9 та обвинувачений ОСОБА_10 не заперечували про подальшого розгляду даного кримінального провадження, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють всі обставини, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні і викладені в обвинувальному акті, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, за згодою учасників судового провадження провів судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі.

А тому, крім допиту обвинуваченого, інші докази, за погодженням з учасниками, не досліджувалися, за виключенням документів, які стосуються особи обвинуваченого та характеризуючи на нього даних.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України визнав у повному обсязі, та показав, що 01.08.2020 року близько 07 год. він належним йому автомобілем «КАМАЗ», моделі «5511», реєстраційний номер НОМЕР_1 привіз дрова до домоволодіння АДРЕСА_2 . В його автомобілі не був справний стояночний тормоз, а тому він зупинивши автомобіль для вивантаження дров підклав під колесо автомобіля піноблок і вийшов із автомобіля. В цей час піноблок розколовся і оскільки автомобіль знаходився під нахилом то він поїхав вперед. Він швидко зайняв місце водія в автомобілі, але автомобіль проїхав вперед та здійснив наїзд на потерпілого, який знаходився попереду автомобіля. Було викликано невідкладну швидку допомогу, яка доставила потерпілого до лікарні. Під час лікування він надавав матеріальну допомогу для придбання ліків для потерпілого і періодично надає таку допомогу в даний час. Він працює приватним підприємцем і його робота пов`язана із керуванням автомобілем, що дає можливість забезпечувати свою сім`ю коштами, а також допомагати потерпілому. На його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, він також має намір в майбутньому надавати матеріальну допомогу потерпілому. У вчиненому він щиро розкаюється та просить вибачення у потерпілого та просив суворо його не карати за вчинене.

Покази ОСОБА_10 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

При кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

Отже, суд вважає доведеним в судовому засіданні те, що ОСОБА_10 вчинив дії, які виразились у порушені правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілу ОСОБА_7 , а його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до п. 20 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Положеннями ст.50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо призначення покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема справа «Довженко проти України» від 12 січня 2012 року) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд згідно з вимогами статей 65-67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують покарання та вимоги ч.2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженим. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Зазначене узгоджується із положеннями ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якою встановлено, що кожен при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

З урахуванням обставин кримінального провадження, даних про особу ОСОБА_10 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, щиро покаявся у скоєному, відшкодовує збитки потерпілому, вживав всі заходи для збереження життя потерпілого, має на утриманні дружину та двоє неповнолітніх дітей (а.с.159-162), враховуючи його вік, позитивно характеризується за місцем постійного проживання (а.с.155), має міцні соціальні зв`язки, на обліках у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває (а.с.156-157), враховуючи досудову доповідь з інформацією про соціально психологічну характеристику обвинуваченого, які вважають можливе виправлення без ізоляції від суспільства (а.с.115-116), ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є необережним та відповідно до частини 5 статті 12 КК України тяжким кримінальним правопорушенням, загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, думку потерпілого та його законного представника, яки просили не позбавляти обвинуваченого волі, а також не позбавляти його права керування автотранспортними засобами, оскільки обвинувачений надає допомогу, суд вважає, що зазначені і проаналізовані обставини є підставами для визначення основного покарання у виді позбавлення волі встановленому санкцією ч. 2 ст. 286 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки робота обвинуваченого пов`язана із використанням транспортного засобу, що є його основним доходом для його сім`ї, із застосуванням ст. 75 КК України звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням із покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Приймаючи таке рішення суд, серед іншого враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004.

Вимога додержувати справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена і в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року (прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року), статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Зазначені міжнародні акти згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Так, ЄСПЛ у рішенні від 17.09.2009 року в справі «Скополла проти Італії» зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

На переконання суду, захід примусу визначений судом, є співмірним тяжкості і характеру вчиненого діяння та його наслідкам, забезпечить виконання завдань кримінального судочинства, слугуватиме цілям його застосування, встановленим ст.2 КПК України, та буде відповідати одному із основних принципів Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - пропорційності обмеження прав людини і легітимної мети покарання та невідворотності покарання, тобто необхідним, справедливим та достатнім для виправлення ОСОБА_10 та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Підстав для застосування вимог ст. 69 КК України відносно ОСОБА_10 судом не вбачається.

Підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченго немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Питання щодо речового доказу вирішити у відповідності до ст. 100 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 КПК України суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові.

Згідно із ч. 4 ст. 174 КПК України слід скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 07.08.2020 року (Справа №761/23853/20) на автомобіль марки «КАМАЗ», модель «5511», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 (а.с.144-146).

Керуючись ч. 2 ст. 124 КПК України з ОСОБА_10 слід стягнути на користь держави процесуальні витрати за проведення судової інженерно-транспортної експертизи № 12-1/2060 від 08.09.2020 року в розмірі 1634,50 грн.; судової інженерно-технічної експертизи № СЕ-19/111-20/46403-ІТ від 23.09.2020 року у розмірі 653,80 грн., а всього 2288,30 грн.

На підставі викладеного, керуючись статтями 100, 124, 174, 349, 369-371, 373-374, 376, 377 КПК України, суд,

у х в а л и в:

Визнати ОСОБА_10 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України і призначити йому покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши йому іспитовий строк 2 (два) роки.

Згідно ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_10 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк обчислювати з моменту ухвалення вироку 23.11.2023 року.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь держави судові витрати за проведення експертиз в розмірі 2 288,30 грн.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 07.08.2020 року на автомобіль марки «КАМАЗ», модель «5511», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_10 скасувати.

Речові докази:

Автомобіль марки КАМАЗ», модель «5511», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який переданий на майданчик тимчасового утримання транспортних засобів за адресою: Київська область, с. Борисів, вул. Боженка, 23 повернути ОСОБА_10 .

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_11