ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3517/23 Справа № 220/37/22 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2023 року м.Кривий Ріг

колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривий Ріг в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000188 від 28.07.2021 року, за апеляційною скаргою захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на вирок Великоновосілківського районного суду Донецької області від 22.08.2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м.Запоріжжя, Запорізької області, українець, громадянин України, має середню освіту, раніше не судимий, не працює, на утриманні неповнолітніх дітей не має, групи інвалідності не має, який зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді одного року обмеження волі з позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання у вигляді обмеження волі з іспитовим строком на один рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення та виконає покладені на нього в силу ст.76 КК України відповідні обов`язки; скасовано арешт; вирішено питання щодо речових доказів, стягнуто на користь держави витрати на проведення судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/105-21/6284-ІТ від 26.08.2021 в розмірі 686,48 грн., судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/105-21/6283-ІТ від 26.08.2021 в розмірі 686,48 грн., судової автотехнічної експертизи №СЕ-19/105-21/8054-ІТ від 27.10.2021 в розмірі 1029,72 грн., судової автотехнічної експертизи №СЕ-19/105-21/6285-ІТ від 11.10.2021 розмірі 686,48 грн., а всього 3089,16 грн., -

в с т а н о в и л а :

вироком суду ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 28 липня 2021 року приблизно о 15 годині 30 хвилин водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем марки «ІVЕСО» моделі «65С15» типу Фургон-С р.н. НОМЕР_1 в денну пору доби, здійснював на ньому рух по проїжджій частині вул. Маяковського у селищі Золота Нива в напрямку магазину, що знаходиться за адресою с-ше Золота Нива, вул. Маяковського, буд. 32 Волноваського району Донецької області.

Здійснюючи рух у вказаному напрямку та під`їжджаючи до магазину, розташованому ліворуч по ходу руху, водій ОСОБА_8 будучи неуважним та діючи в порушення вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху України, згідно якого перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, та п. 11.3 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого на дорогах із двостороннім рухом, які мають по одній смузі для руху в кожному напрямку, за відсутності суцільної лінії дорожньої розмітки чи відповідних дорожніх знаків виїзд на смугу зустрічного руху можливий лише для обгону та об`їзду перешкоди або зупинки чи стоянки біля лівого краю проїзної частини в населених пунктах у дозволених випадках, при цьому водії зустрічного напрямку мають перевагу, проявляючи кримінально-протиправну недбалість, маючи можливість передбачити настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення та запобігання дорожньо-транспортної пригоди, не уважно стежачи за дорожньою обстановкою та відповідно не реагуючи на її зміни при достатній видимості у напрямку руху, наближаючись до магазину за адресою с-ще Золота Нива, вул. Маяковського, буд. 32 Волноваського району Донецької області, водій ОСОБА_8 не побачив автомобіль марки «CHEVROLET» моделі «АVЕО» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_9 , що рухався у зустрічному напрямку, та почав здійснювати маневр лівого повороту до вищезазначеного магазину, внаслідок чого сталося зіткнення вказаних транспортних засобів.

Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди водію автомобіля марки «CHEVROLET» моделі «АVЕО» р.н. НОМЕР_2 , ОСОБА_9 згідно з висновком судово-медичної експертизи №186 від 23 жовтня 2021 року були спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому 5-го ребра правої половини грудної клітини, забитої рани правого колінного суглобу, садна голови які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, які потребують для свого загоєння та лікування терміну понад 21 день.

Дії водія автомобіля марки «ІVЕСО» моделі «65С15» типу Фургон-С р.н. НОМЕР_1 ОСОБА_8 , не відповідали вимогам п. 10.1; п. 11.3 Правил дорожнього руху України і знаходилися у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

З таким вироком суду першої інстанції не погодився захисник адвокат ОСОБА_7 , діючий в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , та оскаржив в апеляційному порядку в частині призначення покарання з підстав невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. В апеляційній скарзі просить вирок суду змінити, скасувавши додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Звертає увагу, що судом не в повній мірі враховано відомості про особу обвинуваченого, який раніше до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягувався, за місцем мешкання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має на утриманні мати-особу похилого вику, на теперішній час працює водієм таксі.

Наголошує, що позбавлення права керувати транспортним засобом позбавить ОСОБА_8 роботи та єдиного заробітку, який дозволяє утримувати матір та родину. Також зазначає, що місцевим судом не зазначено, що саме дії ОСОБА_9 були першочерговими, а дії водія ОСОБА_8 вимушеними.

В наданих суду запереченнях прокурор просить апеляційну скаргу сторони захисту залишити без задоволення, а вирок місцевого суду без змін. Наголошує, що місцевим судом під час встановлення анкетних даних обвинуваченого встановлено, що останній не працевлаштований, жодних відомостей або документів з приводу зазначених в апеляційній скарзі відомостей про утримання матері, як особи похилого віку, обвинувачений суду не надав.

Зауважує, що з наявних обставин кримінального провадження застосування до ОСОБА_8 ст.69 КК України не відповідатиме загальним принципам призначення покарання, оскільки відсутні умови для застосування згаданої статті, а саме наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості кримінального правопорушення.

25.10.2023 року на адресу Дніпровського апеляційного суду надійшла заява потерпілого ОСОБА_9 в якій останній зазначив про повну згоду з оскаржуваним вироком місцевого суду та про розгляд кримінального провадження без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , який підтримав доводи своєї апеляційної скарги та просив її задовольнити, прокурора ОСОБА_6 , який просив апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга адвоката підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення яке ухвалено згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим кодексом.

Згідно з положеннями ст.2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

В апеляційному порядку висновки суду щодо винуватості та кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_8 в скоєнні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, ніким не оскаржуються, у зв`язку з чим апеляційним судом не перевіряються.

Перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника стосовно суворості призначеного покарання та можливість призначення йому покарання, із застосуванням положень ст. 69 КК України, апеляційний суд дійшов висновку про наступне.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання за ч.1 ст.286 КК України, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував характер і ступінь суспільної небезпеки злочину, особу винного, та дійшов висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому у виді обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на певний строк.

Апеляційний суд вважає, що призначене обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, як за своїм видом, так і за розміром, не можна вважати занадто суворим, з огляду на наступне.

Так, визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що сторона захисту порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

У відповідності до позиції, висловленої у постанові Верховного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 205/7091/16-к (№ 51 - 1532 км 19), поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Термін "явно несправедливе покарання" означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Зокрема, апеляційний суд констатує, що відповідно до санкції ч. 1 ст. 286 КК додаткове покарання є обов`язковим та альтернатив не передбачає, це положення закону України про кримінальну відповідальність має імперативний характер, застосування його є обов`язковим для суду.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на один рік, суд першої інстанції дотримався загальних засад призначення покарання, передбачених КК, та визначив покарання, яке є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Колегія суддів зазначає, що обставини, на які посилався адвокат ОСОБА_7 в апеляційній скарзі, не є підставою для застосування ст. 69 КК при вирішенні питання в частині додаткового покарання.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Згідно роз`яснень, що містяться у п.п. 20, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» зазначено, що при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України, суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому ОСОБА_8 за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, і чи повинен він його відбувати, суд першої інстанції в повній мірі врахував: що обвинувачений визнав свою винуватість у скоєному злочині лише частково; відсутність обставин, які згідно ст.66 КК України пом`якшують покарання, та відсутність обставин, які відповідно до ст.67 КК України, обтяжують покарання; врахував особу обвинуваченого, раніше не судимий, не працевлаштований, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває,.

Апеляційний суд вважає, що врахувавши тяжкість та характер вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, його поведінку яка не свідчить про реальне каяття, порушення правил безпеки дорожнього руху особою, що керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесні ушкодження, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в межах санкції статті у виді обмеження волі з позбавленням права керування транспортними засобами на певний строк.

Посилання сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_10 має на утриманні мати як особу похилого віку, з урахуванням конкретних обставин даного кримінального правопорушення, не можуть бути вирішальними обставинами, які дають підстави для застосування положень ст. 69 КК України.

Доводи сторони захисту про безпідставність призначення обвинуваченому ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, колегія суддів визнає необґрунтованими, оскільки згідно оскарженого вироку, при призначенні ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції, між іншим, врахував суспільну небезпечність вчиненого діяння, часткове визнання останнім своєї вини.

Крім того, доводи сторони захисту про те, що право керування транспортними засобами обвинуваченому ОСОБА_8 є єдиним джерелом для існування, колегія суддів визнає не доведеними, з огляду на таке.

Стороною захисту не підтверджено належними доказами працевлаштування обвинуваченого, а також те, що його професійна діяльність на даний час пов`язана з керуванням транспортними засобами, а керування автомобілем є його єдиним джерелом отримання доходів.

Колегія суддів звертає увагу на те, що кримінальне правопорушення, яке вчинене обвинуваченим ОСОБА_8 , зазіхає на суспільну складову безпечного життя, оскільки формує думку суспільства про незахищеність та уразливість до вчинення відносно них злочинних дій у сфері безпеки дорожнього руху.

Разом з цим, належна правова охорона будь-яких соціальних цінностей, у тому числі й таких найбільш соціально значимих, як здоров`я людини, забезпечується лише тоді, коли застосовується ефективний кримінально-правовий засіб, яким є кримінальна відповідальність.

Також необхідно зазначити, що закон про кримінальну відповідальність не містить імперативних обмежень щодо можливості позбавлення права керувати транспортними засобами осіб, для яких діяльність, пов`язана з користуванням таким правом, є основним джерелом доходу.

При цьому Правилами дорожнього руху України регламентований єдиний порядок дорожнього руху на всій території України, якого повинні неухильно дотримуватися усі його учасники, оскільки автомобіль є джерелом підвищеної небезпеки.

У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» («OHalloran and Francis v. the United Kingdom») від 29 червня 2007 року, Європейський Суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.

Враховуючи викладене, апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про необхідність призначення ОСОБА_8 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами в межах санкції ч.1 ст.286 КК України.

Таким чином, колегія суддів констатує, що підстави для застосування при призначенні обвинуваченому покарання положень ст. 69 КК України відсутні та стороною захисту не доведені.

Враховуючи наведене та вимоги ст. ст. 65, 66 КК України, колегія суддів вважає, що рішенням суду першої інстанції про призначення міри покарання ОСОБА_8 дотримані загальні засади призначення кримінального покарання, рішення суду першої інстанції є справедливим та достатнім для досягнення мети покарання, таким, що відповідає принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави та відповідає ступеню тяжкості вчиненого діяння, є справедливим за своїм видом і розміром, а також необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_11 та попередження нових злочинів.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до ч.1 ст. 286 КК України ОСОБА_8 призначене мінімальне покарання в межах санкції ч.1 ст.286 КК України, що відповідає вимогам ст.65 КК України.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 , діючого в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Великоновосілківського районного суду Донецької області від 22.08.2023 року щодо обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді: