Код суду 233 Справа № 233/4533/23
Вирок
Іменем України
23 жовтня 2023 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шевченка, Пологівського району, Запорізької області, громадянина України, з середньо-середньо-спеціальною освітою, військовослужбовця військової служби за мобілізацією, водія-радіотелефоніста 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 3 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України,
У зв`язку із військовою агресією РФ проти України, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року введено воєнний стан строком на 30 діб.
14 березня 2022 року Указом Президента України № 133/2022, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією РФ проти України продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому, Указом Президента України № 259/2022, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією РФ проти України продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб.
17 травня 2022 року Указом Президента України №341/2022 у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією РФ проти України на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 25 квітня 2022 року строком на 90 діб.
Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 12 серпня 2022 року № 573/2022, затвердженого Законом України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 17 серпня 2022 року № 2500-IX, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб.
09 травня 2022 року наказом командира військової частини НОМЕР_1 №131 ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу військової частини та призначено на посаду водія-радіотелефоніста 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 3 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 та поставлено на усі види забезпечення.
Таким чином, ОСОБА_4 є суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.
Відповідно до ст. 17, 65 Конституції України ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно зі ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військовослужбовець зобов`язаний: свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, знати та виконувати свої обов`язки та додержуватися вимог статутів Збройних Сил України, бути хоробрим, ініціативним і дисциплінованим, віддано служити українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.
Відповідно до ст. 12 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків, та про зроблені йому зауваження військовослужбовець зобов`язаний доповідати своєму безпосередньому начальникові.
За приписами статей 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, необхідність забезпечення у військовій частині постійної бойової готовності, проведення занять з бойової підготовки, підтримання внутрішнього порядку, військової дисципліни та виконання службових обов`язків зобов`язують військовослужбовців у службовий час постійно знаходитись в розташуванні військової частини або місці служби і не залишати їх без дозволу командира (начальника).
Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять), чи поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника). Чітко знаючи та розуміючи зміст покладених на нього обов`язків з військової служби, діючи всупереч зазначеним обов`язкам, визначеним у статутах Збройних Сил України, солдат ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні умисного злочину проти встановленого порядку несення військової служби у самовільному залишенні місця служби без поважних причин, вчиненому військовослужбовцем (крім строкової служби), в умовах воєнного стану, за наступних обставин:
В порушення наведених вище вимог законодавства, військовослужбовець військової служби за мобілізацією, солдат ОСОБА_4 , перебуваючи на посаді водія-радіотелефоніста 3 стрілецького відділення 2 стрілецького взводу 3 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ч. 1 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 11, 12, 16, 127, 128, 129, 130, 199, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 26 серпня 2022 року, приблизно о 08:00 годині, тобто в умовах воєнного стану, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби без поважних причин та з мотивів небажання тимчасово переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, без відповідних дозволів командирів та начальників, вчинив самовільне залишення місця служби з тимчасового місця дислокації підрозділу військової частини НОМЕР_1 в районі АДРЕСА_2 , а вільний час використовував на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків з військової служби до моменту самостійного прибуття 11 серпня 2023 року до Третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську за адресою: м. Дніпро, пр.Гагарна, 26.
Допитаний у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повністю визнав свою вину у вчинені інкримінованого йому правопорушення. Пояснив, що обставини, які викладені в обвинувальному акті відповідають дійсності. Додав, що поїхав на лікування до м. Запоріжжя, не захотів повертатись назад до частини. З 26.08.2023 р. по 11.08.2023 р. не виконував обов`язки військовослужбовця. Намагався влаштовуватися на роботу та отримав повістку до військкомату, повідомив, що є військовослужбовцем та самовільно залишив частину. Прибув до ДБР в м. Дніпро, після цього повернувся в розташування своєї військової частини НОМЕР_1 . Додав, що зрозумів, що накоїв помилку, щиро шкодує, зараз знаходиться на виконанні бойових завдань.
Оскільки обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, та приймаючи до уваги, що прокурор, також не оспорював фактичні обставини справи, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що в такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи в апеляційному порядку, вислухавши думку учасників провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин скоєння злочинів, які ніким не оспорюються.
Враховуючи викладене, допитавши у судовому засіданні обвинуваченого та частково дослідивши матеріали кримінального провадження, у тому числі ті, що характеризують особу обвинуваченого, суд дійшов висновку, що вина обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при встановлених судом обставинах доведена повністю, а його дії слід кваліфікувати за ч. 5 ст. 407 КК України, самовільне залишення місця несення служби без поважних причин, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби), в умовах воєнного стану.
Мотиви призначення покарання.
Прокурор у судовому засіданні зазначив, що під час судового розгляду встановлено, що інкриміноване протиправне діяння вчинено обвинуваченим, який критично ставиться до скоєного, щиро розкаюється, сприяв під час досудового розслідування розкриттю злочину, негативну характеристику за місцем проходження служби, враховуючи наявність декількох обставин які пом`якшують покарання, просив суд визнати ОСОБА_4 винуватим та призначити покарання за ч. 5 ст. 407 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді службового обмеження на строк 2 (два) роки з відрахуванням в дохід держави 20% (двадцяти відсотків) суми його грошового забезпечення.
Обвинувачений просив суворо не карати, зазначив, що погоджується на запропоноване прокурором покарання.
При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд враховує приписи статей 50, 65 КК України, зі змісту яких випливає, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Обставиною, яка пом`якшує покарання суд, відповідно до положень ст. 66 КК України визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Обставин, які обтяжують покарання, відповідно до положень ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Згідно з ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення.
У суду достатньо підстав для застосування ст. 69 КК України з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що, зокрема, іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності.
На підставі Закону України «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Кримінального кодексу України та інших законодавчих актів України щодо особливостей несення військової служби в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці» від 13 грудня 2022 року № 2839-ІХ, що набрав чинності 27 січня 2023 року, частину першу статті 69 КК України після слів «кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією» доповнено словами та цифрами «кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці».
Отже, починаючи з дня набрання чинності цим Законом, а саме після 27 січня 2023 року застосування положень ст. 69 КК України в разі засудження особи, у тому числі за ст. 407 КК України, є неможливим, оскільки беззаперечно свідчитиме про неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність.
Разом з тим, як було встановлено, вчинення триваючого злочину обвинуваченим ОСОБА_4 розпочато 26 серпня 2022 року, й закон не передбачає жодних заборон у застосуванні положень ст. 5 КК України до застосування норм призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, як до закону про кримінальну відповідальність, який іншим чином поліпшує становище особи.
Щодо «закону про кримінальну відповідальність», яке використано у ст. 5 КК України, то воно не використовується у суто вузькому розумінні лише як санкція статті із передбаченими у ній видами покарань.
Закон про кримінальну відповідальність це не лише Кримінальний кодекс України у цілому, а його окремі структурні елементи (норми): розділи, статті, частини статей, пункти, абзаци, речення, словосполучення, слова і цифри тощо.
Положення частини 1 ст. 69 КК України (в редакції Закону України від 19.08.2022), що діяла станом на 26 серпня 2022 року й надалі, до 27 січня 2023 року, не мала застережень до кримінальних правопорушень за ст. 407 КК України.
Положеннями ч. 4 ст. 5 КК України передбачено, що якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Отже, закон, що встановлює злочинність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної сили.
Якщо з часу вчинення злочину і до часу засудження особи закон про кримінальну відповідальність змінювався більш ніж один раз, то застосовуватися має найбільш сприятливий для винного закон з усіх, що були чинними у цей період.
Також цей триваючий злочин почався під час дії попередньої редакції закону і вчинювався також під час дії нового закону, який іншим чином погіршує становище особи, тому суд застосовує положення ст. 69 КК України в редакції Закону України від 19.08.2022, що за період вчинення злочину обвинуваченим ОСОБА_4 змінювався один раз в бік погіршення, що не може мати для нього зворотної сили.
Таким чином, судом встановлено наявність кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. Враховуючи данні про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем служби характеризується негативно, має постійне місце проживання, є військовослужбовцем, а також його критичне ставлення до скоєного, на теперішній час продовжує військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та приймає участь у бойових діях, суд вважає наявними підстави для застосування до ОСОБА_4 ст. 69 КК України, та переходить до призначення іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 5 ст. 407 КК України, у виді службового обмеження для військовослужбовців на строк 2 (два) роки з відраховуванням в дохід держави 20% (двадцять відсотків) від суми грошового забезпечення засудженого ОСОБА_4 . Саме таке покарання є достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідає загальним засадам призначення покарання.
Витрати, пов`язані з проведенням судових експертиз та речові докази по кримінальному провадженню відсутні.
Запобіжний захід ОСОБА_4 під час судового розгляду не обирався і на даний час відсутні підстави для його обрання.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлено.
Речові докази у кримінальному провадженні необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 349, 363-368, 370, 371, 374, 376, 395 КПК України, суд
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді службового обмеження для військовослужбовців на строк 2 (два) роки з відрахуванням в дохід держави 20% (двадцяти відсотків) суми грошового забезпечення.
Строк відбування покарання рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на вирок може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Суддя ОСОБА_1