УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року

м. Київ

справа № 752/1949/17

провадження № 51-5712ск23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати

Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 серпня 2023 року, які постановлені в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007748, за обвинуваченням

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі - КК України), який на час розгляду провадження помер, однак судовий розгляд, за клопотанням родичів, проведено в зв`язку з вимогою реабілітації померлого,

Суть питання

За вироком Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за те, що він 02 серпня 2016 року приблизно о 17 год 00 хв, перебуваючи на території Інституту молекулярної біології і генетики, за адресою м. Київ (вул. Заболотного, 150), на ґрунті особистих неприязних відносин, які виникли в результаті словесного конфлікту з приводу користування газозварювальним апаратом, ОСОБА_5 умисно наніс ОСОБА_6 удар кулаком в область голови, чим завдав тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до смерті останнього.

Тобто, ОСОБА_5 визнано винуватим і засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням місцевого суду прокурор і сторона захисту звернулись до суду апеляційної інстанції

Київський апеляційний суд ухвалою від 14 серпня 2023 року залишив вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_5 без змін.

У касаційній скарзі захисник, не погоджуючись з вищезазначеними судовими рішеннями, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно надану оцінку доказам та допущенні, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати постановлені у кримінальному проваджені судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи наведене, захисник указує на те, що рішення місцевого та апеляційного судів є незаконними, необґрунтованими і невмотивованими, а винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, не доведено належними доказами, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи. На думку захисника, суд неправильно кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України. Вважає, що смерть потерпілого настала в результаті падіння останнього й удару головою об тверду поверхню, а не внаслідок нанесення йому тяжкого тілесного ушкодження, що виключає причинно-наслідковий зв`язок між діями засудженого та тілесним ушкодженням, яке отримав потерпілий.

Крім того, на думку захисника, апеляційний суд не дав вичерпної відповіді на доводи його апеляційної скарги та не навів переконливих підстав для залишення цієї скарги без задоволення, що свідчить про недотримання судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду

Згідно зі ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

За ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Так, висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, зроблено на підставі досліджених у судовому засіданні доказів, яким суд надав відповідну оцінку з наведенням належної аргументації в мотивувальній частині вироку.

Зокрема, висновку щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, суд першої інстанції дійшов на підставі показань свідків, які були безпосередньо очевидцями події:

- ОСОБА_7 , який зазначив, що 02 серпня 2016 року орієнтовно о 17 год приїхав ОСОБА_8 зі своїм помічником та почав у грубій, брутальній формі з`ясовувати, що за автомобіль, хто дав дозвіл на заїзд та проведення зварювальних робіт. ОСОБА_6 зробив йому зауваження з приводу поведінки. ОСОБА_8 взяв в руки трубу та почав нею жонглювати, а ОСОБА_10 запитав, а хто повинен давати дозвіл на заїзд. Він почув удар, бачить ОСОБА_11 падає, а ОСОБА_8 по інерції, за рукою пішов вперед, та перескочив через нього. ОСОБА_10 ніби без свідомості впав на правий бік, тіло сіпалося, нога була піджата. Сказав ОСОБА_12 , що ти накоїв, зараз викличу поліцію, на що той у відповідь сказав, чи не хоче він поряд лягти. Потім ОСОБА_8 покликав помічника, сказав відтягти ОСОБА_13 та привести до свідомості. Вилив воду на обличчя ОСОБА_13 і той ніби прийшов до свідомості. Без вагань стверджує, що ОСОБА_10 не наносив ударів ОСОБА_12 , була словесна перепалка між ними, потім ОСОБА_8 вдарив ОСОБА_14 . Не може стверджувати щодо вживання ОСОБА_15 алкоголю. ОСОБА_10 не міг говорити коли прибули лікарі швидкої, і коли його повертали на бік, з рота пішла кров;

- ОСОБА_16 , який у своїх показаннях зазначив, що на території «Круіз» дядя ОСОБА_9 та дядя ОСОБА_17 здійснювали зварювальні роботи. Прийшов ОСОБА_18 , як пізніше йому стало відомо, та почав кричати, хто дав дозвіл проводити зварювальні роботи. Дядя ОСОБА_9 сказав, що раніше дозволяли, з цього почався конфлікт та суперечка. ОСОБА_18 сказав припинити роботи, а дядя ОСОБА_9 сказав, що цього не зробить поки не закінчать ремонт. ОСОБА_19 взяв в руки кусок труби, потім поклав. Бачив як ОСОБА_19 вдарив рукою в область голови дяді ОСОБА_9 , від чого той як стояв так і впав. ОСОБА_19 сказав забрати його. Відтягнув його до охоронної будки, почав відкачувати, однак безрезультатно, той був без свідомості відразу після удару. ОСОБА_10 від удару впав на асфальт потилицею. Обличчя синє стало, кров була у нього з носа та рота, мокрі штани. ОСОБА_18 розвернувся та пішов геть, не надавши допомогу;

а також на підставі показань інших свідків: ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , потерпілих ОСОБА_24 та ОСОБА_25 та письмових доказів детально наведених у вироку, які за висновком суду першої інстанції, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.

Не погоджуючись з вироком місцевого суду, сторона захисту подала апеляційну скаргу, в якій наводила доводи щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильно наданої оцінки доказам, які за своєю суттю є аналогічні доводам викладеним у касаційній скарзі захисника.

Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, перевірив усі посилання й доводи, викладені захисником у згаданій апеляційній скарзі, й вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Обґрунтовуючи свій висновок апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог закону, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав. При цьому він наголосив, що показання свідків, які по суті прямо вказали на ОСОБА_26 , як особу яка нанесла тілесні ушкодження ОСОБА_27 , протоколи слідчих дій, висновки експертиз, в яких зазначено причину смерті ОСОБА_13 , та відмічено, що тілесні ушкодження ОСОБА_13 відповідають показанням свідків ОСОБА_28 та ОСОБА_7 про спосіб заподіяння ушкоджень, в тій частині, що стосується падіння потерпілого на площину з контактуванням лівою потиличною ділянкою, є належними, допустимими та достатніми для визнання обвинуваченого винуватим у вчиненні кримінального правопорушення поза розумним сумнівом.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що погоджується з висновками місцевого суду щодо того, що смерть ОСОБА_6 настала від відкритої черепно-мозкової травми, перебіг складових якої призвів до виникнення вторинних крововиливів у стовбурові відділи головного мозку з розвитком набряку - набухання головного мозку. За ступенем тяжкості, комплекс ушкоджень виявлений в області голови потерпілого, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя в момент заподіяння.

З урахуванням цього, апеляційний суд зробив висновок про те, що місцевий суд, встановивши фактичні дані, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у своїй сукупності, та з точки зору їх належності та допустимості, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_5 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя у момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.

Що стосується доводів сторони захисту про те, що дії ОСОБА_5 слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК України, то вони є безпідставними з огляду на таке.

Правова природа кваліфікації злочинів пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення та доказування у визначений кримінальним процесуальним законом спосіб двох важливих обставин: 1) факту вчинення суб`єктом злочину суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту поведінки у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини Кримінального кодексу України.

Розмежування умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), і вбивство, вчинене через необережність (ч. 1 ст. 119 КК України), здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною сторонами цих злочинів.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинно-наслідковому зв`язку між собою. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується умислом щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (прямим/непрямим) і необережністю щодо настання смерті потерпілого.

На відміну від цього вбивство з необережності може бути вчинене лише при необережній формі вини, яка виступає у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості.

Надаючи оцінку всім обставинам кримінального провадження, суд врахував сукупність досліджених обставин про спосіб, силу й локалізацію нанесення удару потерпілому та негативні наслідки, які настали, що свідчить про умисел ОСОБА_5 на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_6 , яке спричинило його смерть. Що стосується наслідку у виді смерті потерпілого, то в її настанні є необережна форма вини ОСОБА_5 , оскільки він не бажав та не допускав такого наслідку, проте міг і повинен був усвідомлювати можливість настання смерті потерпілого внаслідок своїх злочинних дій.

Таким чином, зазначені обставини вказують на наявність у діях ОСОБА_5 ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, та виключають можливість кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 119 КК України.

Крім того, Верховний Суд не вбачає порушень вимог ч. 3 ст. 404 КПК України під час розгляду провадження в апеляційному порядку, оскільки повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, необхідне тільки за умови, якщо судом першої інстанції відповідні докази досліджені судом неповністю або з порушеннями.

Верховний Суд зазначає, що сам по собі факт непогодження сторони кримінального провадження з висновками суду щодо оцінки доказів не свідчить про допущення істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, та не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом. При цьому захисником і у касаційній скарзі не наведено належних доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів апеляційним судом.

Необхідно зазначити й те, що хоч захисник і посилається у своїй касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції вимог ст. 419 КПК України, однак він не наводить конкретних доводів, які б дозволили Верховному Суду дійти таких же висновків.

Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно умотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК України, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувався при постановленні рішень.

Інші твердження наведені захисником у касаційній скарзі також не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення судів були постановлені з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону чи неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність, а тому підстав для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги та наданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає, Верховний Суд на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На цих підставах Верховний Суд постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 18 квітня 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 14 серпня 2023 року стосовно ОСОБА_5 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3