Номер провадження: 11-кп/813/2278/23
Справа № 509/1243/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні виділені матеріали справи за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Овідіопольського райсуд Одеської області від 18.09.2023 року про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави щодо:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець міста Тбілісі, Республіки Грузія, громадянина Республіки Грузії, за національністю грузина, офіційно не працевлаштованого, тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , який притягується до кримінальної відповідальності за ч.2 ст. 296 КК України, 2019 року (обвинувальний акт направлений до Біляївського райсуду Одеської області); притягується до кримінальної відповідальності за ч.3 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, (2021 року обвинувальний акт направлений до Київського райсуду міста Одеса),

обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 15, ч.5 ст. 185, ч.3 ст.28, ч.5 ст.185 КК України,

встановив:

На розгляді Овідіопольського райсуд Одеської області перебувають кримінальні провадження №0000559 від 06.04.2021 року та №000640 від 05.08.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , в яких ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 15, ч.5 ст. 185, ч.3 ст.28, ч.5 ст.185 КК України.

Ухвалою Овідіопольського райсуд Одеської області від 18.09.2023 року продовжено строк дії запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 у виді тримання під вартою, строком до 16.11.2023 року, із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 794500 грн.

Не погоджуючись з ухвалою суду, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора, а у разі неможливості задоволення апеляційної скарги в цій частині, застосувати більш м`який запобіжний захід, або зменшити розмір застави до 214720 грн. та вказані кошти перерахувати на підтримку ЗСУ.

Захисник посилається на не підтвердження ризику переховування, оскільки ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, він є одруженим та має на утриманні двох малолітніх дітей, має місце проживання в м. Одесі. Посилання суду лише на тяжкість можливого покарання на думку захисника не є достатньою підставою для застосування дообвинуваченого найсуворішого запобіжного заходу. Обвинувачений не має наміру переховуватись від суду, оскільки всі його інтереси знаходяться в Україні, в тому числі в м. Одесі, де він проживає разом із сім`єю. Крім того, захисник ОСОБА_7 вважає, що судом безпідставно застосовано до обвинуваченого розмір застави, який є непомірним для нього.

Обвинувачений ОСОБА_8 клопотань про особисту участь у судовому засіданні апеляційного суду не подавав, у зв`язку з чим розгляд проведено за його відсутності.

Відповідно до вимог ст.422-1 КПК України (далі - КПК) розгляд апеляційної скарги на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, здійснюється без участі сторін кримінального провадження, крім випадків, якщо прокурор, обвинувачений, його захисник, законний представник заявив клопотання про розгляд апеляційної скарги за участю сторін.

Заслухавши суддю-доповідача; захисника ОСОБА_7 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги; обговоривши доводи апеляційних скарг; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Частина перша ст. 404 КПК передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 370 КПК передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За змістом ч.1 ст. 331 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. За наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 15, ч.5 ст. 185, ч.3 ст.28, ч.5 ст.185 КК України, у складі організованої групи.

Апеляційний суд вважає, що розглядаючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК, які регламентують продовження строку дії запобіжного заходу.

Прийняте рішення суд мотивував тяжкістю покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винуватим, а також продовження існування раніше встановлених ризиків, які дають підстави вважати, що обвинувачений, перебуваючи на свободі, може здійснити спроби переховування від суду.

Колегія суддів вважає, що тяжкість пред`явленого обвинувачення ОСОБА_8 , а також існування вище вказаного ризику, виправдовує продовження застосування найсуворішого запобіжного заходу відносно обвинуваченого та дають апеляційному суду можливість прийти до висновку про обґрунтованість ухвали суду першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, з огляду на те, що раніше існуючий та доведений ризик не знизився і не відпав, оскільки обвинувачений не може не розуміти тяжкість можливого суворого покарання, у разі доведеності його вини за результатами розгляду кримінального провадження.

На думку апеляційного суду, наведені обставини в достатній мірі підтверджують існування ризику можливих спроб переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, в тому числі і з урахуванням позиції ЄСПЛ у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Клоот проти Бельгії», Суд зазначив: «Серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання обвинуваченого під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших правопорушень. Однак, необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід - необхідним в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться».

Також, ЄСПЛ у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Обставини даного кримінального провадження, в тому числі і дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , на відміну від доводів апеляційної скарги захисника вказують на те, що обвинувачений є особою, схильною до вчинення кримінальних правопорушень, пов`язаних з посяганням на приватну власність. Інкриміновані обвинуваченому злочини, відповідно до обвинувачення, а також факт існування інших кримінальних проваджень відносно останнього, вказують на системний характер вчинення ним протиправних дій.

На думку апеляційного суду вказані обставини дають достатні підстави припускати, що ОСОБА_8 , може здійснити спроби переховування від суду з метою уникнення від кримінальної відповідальності маючи не розглянуті кримінальні провадження щодо нього, а також може вчинити аналогічні кримінальні правопорушення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що ризик, передбачений п.1, п.5 ч.1 ст.177 КПК, не можна визнавати недоведеним.

Апеляційний суд звертає увагу, що КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що вони мають реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинувачених кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження.

Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Стосовно загрози втечі особи, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий обвинувачений, можна законно розглядати, як таку, що може спонукати його до втечі. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно враховувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , виходячи з вимог ст.ст. 177, 178, 183, 199 КПК, в тому числі і з огляду на правову кваліфікацію інкримінованого останньому кримінального правопорушення, вчинення його організованою групою осіб, та на протязі тривалого часу, а тому вважає, що зміна запобіжного заходу обвинуваченому на більш м`який, з великою вірогідністю не зможе запобігти існуючим ризикам, та може унеможливити завершення судового розгляду кримінального провадження, що в свою чергу не буде слугувати виконанню завдань кримінального судочинства, передбачених ст. 2 КПК.

Доводи захисника про існування підстав для зміни обвинуваченому запобіжного заходу, з посиланням на наявність на його утриманні двох малолітніх дітей, наявність дружини і місця проживання в м. Одесі, апеляційний суд приймає до уваги, але вказані обставини не є такими, що нівелюють існуючі ризики.

Крім того, стороною захисту не надано доказів стосовно того, що до моменту затримання обвинувачений мав офіційне працевлаштування та дохід, за рахунок якого забезпечував свою сім`ю.

Доводи захисника з приводу відсутності у ОСОБА_8 намірів на переховування від суду у разі застосування нього більш м`якого запобіжного заходу, апеляційний суд визнає не переконливими, оскільки будучи громадянином іншої держави та введенням на території України воєнного стану, останній може безперешкодно покинути території країни, з метою ухилитися від суду. Наявність у обвинуваченого дружини та дітей, що на думку захисників є фактором, який може утримувати обвинуваченого на території України, колегія суддів не бере до уваги, оскільки відомостей про те, що сім`я обвинуваченого на теперішній час має якісь обмеження щодо перетину кордону України, апеляційна скарга не містить.

Обставин, передбачених ч.2 ст.183 КПК, які є перешкодою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, встановлено не було.

Матеріали справи не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування вказаного обвинуваченого під вартою. Стороною захисту апеляційному суду не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою.

Стосовно посилань захисника ОСОБА_7 щодо визначення судом непомірного розміру застави, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів п.3 ч.5 ст.182 КПК, розмір застави щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину визначається у межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Таким чином, процесуальним законом визначено, що до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину може бути застосовано розмір застави виключно в межах від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У рішенні «Мангурас проти Іспанії» від 20 листопада 2010 року ЄСПЛ зазначив, що гарантії, передбачені п. 3 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), покликані забезпечити не компенсацію втрат, а зокрема явку обвинуваченого на судове засідання. Таким чином сума (застави) повинна бути оцінена враховуючи самого обвинуваченого, його активи та його взаємовідносини в професійному середовищі, яке сформувало обставини для такої діяльності, з метою забезпечення ефективності даного заходу, іншими словами, розмір застави повинен визначатися тим ступенем довіри (впевненості), при якому перспектива втрати застави, у випадку відсутності на суді, буде достатнім стримуючим засобом, щоб унеможливити перешкоджання особою встановленню істини у кримінальному провадженні. При цьому має бути враховано наявність грошових засобів у обвинуваченого.

Водночас, із структури статті 5 Конвенції, в цілому, та її пункту 3, зокрема, випливає, що застава може вимагатись лише до тих пір, поки існують причини, що виправдовують затримання (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Musuc v. Moldova» від 06 листопада 2007 року, заява №42440/06, та § 139 рішення ЄСПЛ в справі «Олександр Макаров проти Росії» від 12 квітня 2009 року, заява №15217/07). Влада повинна бути уважною у встановленні відповідної застави, як і у вирішенні питання про необхідність продовження ув`язнення обвинуваченого.

Як вбачається із долученого обвинувального акту №0000559, кримінальними правопорушеннями, в яких в тому числі обвинувачується ОСОБА_8 спричинено майнову шкоду більш ніж на п`ять мільйонів гривень.

При цьому, розмір застави, застосований до ОСОБА_8 як альтернативний запобіжний захід визначений судом у межах 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що може бути застосований до особи, яка обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції розмір застави в максимальних межах п.3 ч.5 ст.182 КПК, буде достатнім стримуючим фактором для особи, щодо якої її застосовано, будь-яким чином перешкоджати кримінальному провадженню.

Зважаючи на наведене, доводи апеляційної скарги захисника стосовно того, що на теперішній час існують підстави для зміни обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу на більш м`який або застосування до нього мінімального розміру застави як альтернативного запобіжного заходу, які будуть здатні забезпечити належну процесуальну поведінку останнього та зможуть запобігти ризикам, колегія суддів визнає необґрунтованими.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що доцільність необхідності подальшого утримання обвинуваченого під вартою буде перевірена через нетривалий час в порядку ст.331 КПК, а сторона захисту не позбавлена можливості надати суду документи на підтвердження доводів щодо неможливості подальшого утримання обвинуваченого під вартою, або зміни обставин, які свідчать про нівелювання врахованих раніше ризиків.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого, які б були підставою для скасування оскарженої ухвали та зміни запобіжного заходу на більш м`який.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги захисника та скасування ухвали суду першої інстанції.

Разом з тим, враховуючи те, що обвинувачений тривалий час перебуває під вартою, а судовий розгляд кримінального провадження ще не завершений, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на положення ст.8 Конституції України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Суд роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б не природно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

Відповідно до п. 70 рішення ЄСПЛ «Меріт проти України» (Заява № 66561/01). Суд нагадує, що у кримінальних справах перебіг «розумного строку», про який ідеться в п. 1 ст. 6 Конвенції, починається з моменту, коли особу «обвинувачено»; це може трапитися до того, як справа надійшла до суду першої інстанції (див., наприклад, згадуване рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 22, п. 42), тобто з дня арешту, дати, коли особу, про яку йдеться, було офіційно повідомлено, що його буде обвинувачено, чи з дати, коли розпочалося досудове слідство (див. рішення у справі «Вемгофф проти Німеччини» (Wemhoff v. Germany) від 27 червня 1968 року, серія A, № 7, с. 2627, п. 19; рішення у справі «Ноймайстер проти Австрії» (Neumeister v. Austria) , ухвалене того самого дня, серія A, № 8, с.41, п. 18, та рішення у справі «Рінґайзен проти Австрії» (Ringeisen v. Austria), від 16 липня 1971 року, серія A, № 13, с. 45, п. 110). «Обвинувачення» для цілей п.1 ст. 6 може бути визначено як «офіційне повідомлення особі компетентним органом, в якому стверджується, що вона вчинила злочин», визначення, яке також відповідає перевірці того, чи «на становище підозрюваного це значно вплинуло» (див. згадуване вище рішення у справі «Девеєр проти Бельгії», с. 24, п. 46; рішення у справі «Фоті та інші проти Італії» (Foti and Others v. Italy) від 10 грудня 1982 року, серія A, № 56, п. 52). Що стосується закінчення «строку», в кримінальних справах період, на який поширюється дія п. 1 ст. 6, охоплює все провадження, про яке йдеться, включаючи апеляційне провадження (див. рішення у справі «Кеніґ проти Німеччини» ( Konig v.Germany) від 28 червня 1978 року, серія A, № 27, с. 33, п. 98).

У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Апеляційний суд вважає існуючу тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК, може потягти за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 176, 177, 178, 183, 199, 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Овідіопольського райсуд Одеської області від 18.09.2023 року, якою ОСОБА_8 , обвинуваченому у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 15, ч.5 ст. 185, ч.3 ст.28, ч.5 ст.185 КК Українипродовжено строк тримання під вартою з визначенням розміру застави в кримінальних провадженнях №0000559 від 06.04.2021 року та №000640 від 05.08.2021 року залишити без змін.

Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання вимог ч.4 ст.28, ч.1 ст.318 КПК України, щодо розумності строку розгляду кримінального провадження.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4