УХВАЛА

Іменем України

12 січня 2024 року

м. Київ

справа № 148/611/22

провадження № 51-7399 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 27 вересня 2023 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000047 по обвинуваченню

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Тульчин Вінницької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 3 ст. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК України),

встановив:

За вироком Тростянецького районного суду Вінницької області від 10 липня 2023 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 3 ст. 187 КК України та призначено покарання: за ч. 1 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч. 3 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією майна. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом часткового складання покарань призначено ОСОБА_5 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією майна. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.

За обставин, детально наведених у вироку суду, 11 лютого 2022 року близько 16:00 год. ОСОБА_5 , з метою нападу на ОСОБА_6 та заволодіння майном останньої шляхом застосування насильства, небезпечного для життя чи здоров`я, через незамкнені двері протиправно проник до кв. АДРЕСА_2 . Після цього руками схопив потерпілу за шию і прикладаючи значну фізичну силу повалив на підлогу та розпочав її душити, з допомогою подушки, застосував до потерпілої насильство, небезпечне для життя чи здоров`я в момент спричинення, а саме - наніс декілька ударів руками по тулубу та обличчю ОСОБА_6 та вимагав грошові кошти.

Крім того, продовжуючи свої злочинні дії навмисно, проти волі потерпілої почав чіпати її за статевий орган руками та губами, на що ОСОБА_6 почала пручатись та кричати, долаючи його протиправні дії, намагалась вирватись та відштовхнути нападника. При цьому ОСОБА_5 , утримуючи ОСОБА_6 в положенні лежачи на підлозі, долаючи таким чином її опір, діючи умисно, проти волі потерпілої ліг зверху та утримуючи за тулуб та руки, наніс декілька ударів руками по тулубу та обличчю ОСОБА_6 , і в подальшому, протягом певного часу вчиняв з нею дії сексуального характеру, а саме вагінально проник у тіло потерпілої ОСОБА_6 з використанням своїх геніталій (статевого прутня), таким чином вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій, без добровільної згоди потерпілої.

Після отримання чергової вимоги ОСОБА_5 про передачу грошових коштів, ОСОБА_6 , сприймаючи дії нападника як реальну загрозу для свого життя та здоров`я, вказала на місце знаходження заощаджень, які віддала ОСОБА_5 , а саме грошових коштів в сумі 3000 грн, якими той відкрито заволодів.

Після отримання грошових коштів в сумі 3000 грн, ОСОБА_5 покинув приміщення будинку ОСОБА_6 та зник в невідомому напрямку, спричинивши при цьому потерпілій матеріального збитку на вказану суму.

Крім того, в межах розбійного нападу ОСОБА_5 спричинив ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Вінницький апеляційний суд ухвалою від 27 вересня 2023 року апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_5 залишив без задоволення, а вирок Тростянецького районного суду Вінницької області від 10 липня 2023 року - без змін.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить скасувати ухвалу Вінницького апеляційного суду від 27 вересня 2023 року та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги, зазначає, що при призначенні покарання суди належним чином не врахували:

? особу обвинуваченого, який раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, має непогашену судимість та його підвищену суспільну небезпечність;

? що ОСОБА_5 свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів не визнав, намагався уникнути кримінальної відповідальності та завдану потерпілій шкоду не відшкодував, а також не в повній мірі врахували обставини, що обтяжують покарання, зокрема вчинення злочину стосовно особи похилого віку, та те, що обвинувачений свідомо використовував її явно безпорадний стан.

Також зазначає, що:

? місцевий суд безпідставно застосував принцип часткового складання покарань;

? ухвала суду апеляційної інстанції є не вмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 3 ст. 187 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.

Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги прокурора, Суд враховує наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Статті 65-73 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.

Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.

Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.

Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_5 покарання, згідно з указаними нормами закону, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які, у відповідності до ст. 12 КК України, відносяться до категорії нетяжких та особливо тяжких злочинів, суспільну небезпеку вчинених правопорушень, а також фактичні обставини справи і спосіб вчинення злочинів.

Крім того, місцевий суд урахував дані про особу обвинуваченого, який раніше неодноразово судимий, не одружений, не працює, негативно характеризується за місцем проживання, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, місцевий суд врахував відсутність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання. Обставинами, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, суд визнав рецидив злочинів та вчинення злочину щодо особи похилого віку.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив усі посилання та доводи, викладені прокурором у поданій апеляційній скарзі, і, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку місцевого суду, вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши достатні аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Разом з тим, апеляційний суд у своєму рішенні слушно зауважив, що доводи апеляційної скарги прокурора, якими він обґрунтовував необхідність призначення ОСОБА_5 більш суворого покарання, враховані судом першої інстанції.

Погоджуючись із рішенням місцевого суду, суд апеляційної інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що призначене судом першої інстанції ОСОБА_5 покарання за скоєння кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 152, ч. 3 ст. 187 КК України, у виді позбавлення волі на строк 10 років у повній мірі відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та узгоджується із роз`ясненнями, які містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

При цьому, апеляційний суд також зазначив, що місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку щодо необхідності призначення ОСОБА_5 саме такого виду покарання, яке, на переконання колегії суддів цього суду, є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Решта доводів касаційної скарги прокурора висновків суду апеляційної інстанції також не спростовує та фактично зводиться до переоцінки доказів і встановлених по справі обставин, що в силу вимог статті 433 КПК України не може бути предметом оцінки суду касаційної інстанції.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції, залишений без змін апеляційним судом, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, а тому колегія суддів не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість.

Отже, касаційна скарга прокурора не містить конкретного обґрунтування істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, яке перешкодило чи могло перешкодити суду апеляційної інстанції ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення статей 412, 414 КПК України, а відтак й необхідності скасування ухвали Вінницького апеляційного суду від 27 вересня 2023 року з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.

Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора ОСОБА_4 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 27 вересня 2023 року стосовно ОСОБА_5 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3