Провадження № 1-кс/643/1390/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2023 року слідчий суддя Московського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

за участю захисника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали суду в м. Харкові погоджене з прокурором клопотання слідчого СВ Харківського РУП №2 ГУНП в Харківській області ОСОБА_5 у кримінальному провадженні за №0003795 від 01.11.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, не працюючого, не одруженого, раніше неодноразово судимого: 10.11.2008 Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 187 КК України до 7 років позбавлення волі; 08.11.2017 Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України на 2 роки і 6 місяці позбавлення волі; 26.06.2023 Октябрським районним судом м. Полтави за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням на 2 роки, мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , -

ВСТАНОВИВ:

Під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_6 будучи раніше неодноразово засудженим за скоєння аналогічних умисних корисливих кримінальних правопорушень проти власності, на шлях виправлення та перевиховання не став, та знову вчинив умисне корисливе кримінальне правопорушення проти власності за нижченаведених обставин.

01.11.2023 приблизно о 10.00 годині, точний час в ході досудового розслідування не встановлено, ОСОБА_6 , маючи не зняту та не погашену у встановлений законом строк судимість, в період випробувального терміну, перебуваючи неподалік будинку №3А/1 по вул. Познанській м. Харкова помітив раніше невідомого йому ОСОБА_7 , який йшов по пішохідній доріжці та який мав при собі мобільний телефон ТМ Nokia G11 модель ТА -1401 3/32 .

В цей час у ОСОБА_6 виник злочинний умисел спрямований на незаконне заволодіння майном ОСОБА_7 , а саме, його мобільним телефоном та перебуваючи за вищезазначеною адресою, діючи умисно з корисливих мотивів, за раптово виниклим злочинним умислом, спрямованим на відкрите викрадення чужого майна з метою незаконного збагачення в умовах воєнного стану, розуміючи, що в Україні діє воєнний стан, який введено 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022, строк дії якого було продовжено Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 26 липня 2023 року №451/2023 строком на 90 діб, усвідомлюючи суспільно небезпечний, протиправний характер своїх дій та, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, умисно, повторно, скориставшись фактором несподіванки та тим, що ОСОБА_7 в зв`язку з похилим віком та станом здоров`я, йшов за допомогою палиці, підійшов до потерпілого позаду та штовхнув його у спину від чого останній втратив рівновагу та впав на землю обличчям до низу, не спричинивши при цьому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень, проте завдавши фізичного болю, після чого ОСОБА_6 дістав з лівої кишені брюк потерпілого мобільний телефон ТМ Nokia G11 модель ТА -1401 3/32.

Після цього, ОСОБА_6 , з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном зник, чим спричинив потерпілому матеріальний збиток .

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані органом досудового розслідування за ч.4 ст.186 КК України, тобто відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно, вчинене в умовах воєнного стану.

Слідчий в клопотанні посилався на обґрунтованість підозри ОСОБА_6 у вчиненні злочину, який є тяжким злочином, за який законом передбачено покарання від семи до десяти років позбавлення волі.

У органу досудового розслідування є підстави вважати що у підозрюваного можуть виникнути передбачені п.п. 1, 5 ч.1 ст.177 КПК України спроби:

- переховуватися від органів досудового розслідування або суду, оскільки ОСОБА_6 підозрюється вчиненні кримінального правопорушення, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до десяти років, тобто тяжкий злочин, у зв`язку із чим усвідомлюючи ризик призначення реальної міри покарання за вироком суду останній може переховуватись від органів досудового розслідування та суду. Крім того, веде асоціальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, не працює, на утриманні осіб похилого віку не має, що вказує на відсутність будь-яких стримуючих факторів;

- вчинити інші кримінальні правопорушення, оскільки підозрюваний ОСОБА_6 не має законних джерел отримання заробітку, офіційно не працевлаштований, підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення з метою незаконного збагачення, припинення його протиправної діяльності не було наслідком добровільного волевиявлення останнього, а є наслідком діяльності правоохоронних органів. Крім того, підозрюваний раніше неодноразово судимий, відбував в місцях позбавлення полі реальне покарання призначене за вироком суду, в тому числі за корисливі злочини, даний епізод злочинної діяльності вчинив в період іспитового строку та маючи при цьому не зняті та не погашені в установленому законом порядку судимості, тому існують підстави вважати, що єдиним джерелом доходу останнього є грошові кошти отримані внаслідок вчинення корисливих злочинів.

Враховуючи викладене, у органу досудового розслідування є обґрунтовані підстави вважати, що до підозрюваного ОСОБА_6 не може бути застосований більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою строком на 60 діб.

Прокурор в судовому засіданні наполягав на задоволенні клопотання та обранні стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави..

Підозрюваний ОСОБА_6 у судовому засіданні вказав, що підозра не обґрунтована, вину не визнає, зазначив, що телефон знайшов на дорозі. З клопотанням про обрання запобіжного заходу не погоджується, зазначив, що наміру переховуватися не має, мешкає з цивільною дружиною, яка потребує його нагляду, на утриманні має трьох дітей, один з яких його. Просив у задоволенні клопотання про тримання під вартою відмовити та обрати стосовно нього запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримав позицію свого підзахисного, вказав, що підозра не обґрунтована, проти обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою заперечував, оскільки докази неналежні та не доводять вину його підзахисного, прямих свідків події не має, винним себе його підзахисний не визнає, оскільки злочин не вчиняв і вважає його сфальсифікованим. Також, зазначив, що потерпілий також не може впізнати особу, яка стосовно нього вчинила злочин. Ризики не обґрунтовані, оскільки під час іспитового строку, ОСОБА_6 дотримувався вимог процесуальної поведінки. Просив обрати запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.

Слідчий суддя, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, вислухавши учасників кримінального провадження встановив наступне.

В силу ст.ст.131, 132 КПК України, запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до ст.177 КПК України метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, перешкоджати кримінальному провадженню, незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, вчинити інше кримінальне правопорушення, а підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою вищенаведеної статті.

Згідно із ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 02.11.2023 слідчим СВ Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області за погодженням з процесуальним керівником заступником керівника Салтівської окружної прокуратури м. Харкова ОСОБА_8 , повідомлено про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч. 4 ст. 186 КК України.

Надані стороною обвинувачення докази свідчать про обґрунтованість повідомленої підозри ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.186 КК України, що підтверджується: протоколом ОМП від 01.11.2023, в якому зафіксовано місце скоєння злочину; протоколом затримання ОСОБА_6 , підозрюваного у вчиненні злочину в порядку ст..208 КПК України, під час якого зафіксовано в чому останній вдягнений, а також у ОСОБА_6 було вилучено викрадений мобільний телефон потерпілого; протоколом допиту потерпілої ОСОБА_7 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_9 ; протоколом допиту свідка ОСОБА_10 ; протоколом огляду предмета відеозапису; протоколом огляду вилученого мобільного телефону.

Слідчий суддя також вважає встановленим та доведеним стороною обвинувачення існування ризиків, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 ст. 177 КПК України: переховуватися від органів досудового розслідування, суду; вчинити новий злочин.

Слідчий суддя констатує, що питання про належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, для підтвердження винуватості підозрюваного у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, вирішується судом безпосередньо під час розгляду кримінального провадження. Оцінка доказів винуватості, їх належність та допустимість, на даній стадії досудового розслідування слідчим суддею суду першої інстанції перевірці не підлягають.

Встановлення того, вчинила чи не вчинила особа кримінальне правопорушення, є завданням подальшого провадження, сприяти якому й покликаний запобіжний захід, що обирається.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків.

При розгляді даного клопотання слідчим суддею встановлено, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше неодноразово судимий, підозрюється у скоєнні тяжкого корисливого злочину, поєднаного з насильством яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, офіційного місця працевлаштування не має, що, на думку слідчого судді, свідчить про недостатність застосування до останнього запобіжного заходу не пов`язаного з позбавленням волі в межах даного кримінального провадження, оскільки вказаний запобіжний захід не дозволить забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного.

Крім того, настання кожного окремо, та усіх у сукупності ризиків можливе і з урахуванням невідворотності призначення реального покарання особі, оскільки санкція статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до десяти років позбавлення волі.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, згідно ст. 178 КПК України, враховується: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; відсутність офіційного працевлаштування; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. У розумінні положень, що наведені у чисельних рішеннях Європейського Суду з прав людини («Нечипорук, Йонкало проти України» №42310/04 від 21.04.2011, «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» №№12244/86,12245/86, 12383/86 від 30.08.1990, «Мюррей проти Сполученого Королівства» №14310/88 від 28.10.1994 та ін.), термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення. Мета затримання полягає в сприянні розслідуванню злочину через підтвердження або спростування підозр, які стали підставою для затримання. «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5&1(с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту, ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання» (справа «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.2007).

Вирішуючи питання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суддя враховує вимоги п.п.3, 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини та практику Європейського суду з прав людини, згідно з якими обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому, ризик переховування обвинуваченого (підозрюваного) від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Також, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Летельє проти Франції» від 26 червня 1991 року зазначив, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Тобто із зазначеного рішення Європейського суду з прав людини вбачається, що у справах, де особа обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, виходячи з самої тяжкості обвинувачення, попереднє ув`язнення може бути застосоване. Суд зобов`язаний врахувати всі дійсні обставини справи і за наявності підстав, вичерпний перелік яких визначений в ст. 183 КПК України, застосувати винятковий вид запобіжного заходу.

Відповідно до п. «с» ч. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.

Даних щодо неможливості застосування до підозрюваного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за станом здоров`я чи з інших підстав слідчому судді не надано.

В судовому засіданні не здобуто відомостей, які безумовно свідчили про неможливість тримання підозрюваного під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України, тому суд доходить переконання, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання ОСОБА_6 процесуальних прав та обов`язків,не буде ефективним та доцільним в рамках даного кримінального провадження, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

У відповідності до положень ч.4 ст.183 КК України, слідчий суддя при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не визначає розмір застави, оскільки інкримінований ОСОБА_6 злочин, передбачений ч.4 ст.186 КК України, є злочином, який вчинено із застосуванням насильства.

Частина друга статті 197 КПК України регламентує, що строк тримання під вартою обчислюється з моменту взяття під варту, а якщо взяттю під варту передувало затримання підозрюваного, обвинуваченого, - з моменту затримання.

Відповідно до пункту 42 рішення Європейського Суду з прав людини від 13 січня 2011 року у справі «Михалкова та інші проти України» розтлумачено, що за статтею 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава зобов`язана «гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, права і свободи, визначені у Конвенції», що також опосередковано вимагає наявності будь-якої форми ефективного розслідування. Розслідування має бути ретельним, безстороннім і сумлінним. Розслідування повинне забезпечити встановлення винних осіб та їх покарання. Органи державної влади повинні вжити всіх заходів для отримання всіх наявних доказів, які мають відношення до події, показань очевидців, доказів, експертиз. Будь-які недоліки у розслідуванні, які підривають його здатність встановити відповідальну особу, створюють ризик недодержання такого стандарту.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 177, 178, 182, 183, 193, 194, 196, 197, 206, 211, 372, 395 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання старшого слідчого задовольнити та застосувати до підозрюваного ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою у Державній установі «Харківській слідчий ізолятор» строком на 60 діб з моменту затримання.

Строк тримання під вартою рахувати з моменту фактичного затримання з 14.30 години 01.11.2023.

Строк дії ухвали (в частині тримання під вартою) до 14.30 години 30.12.2023.

Зобов`язати орган досудового розслідування негайно повідомити про взяття під варту ОСОБА_6 родичів останнього.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її проголошення, а ОСОБА_6 в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1

Копію ухвали отримав: «_____»_____________2023 року ______________________________