Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6917/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
Категорія ст.422 КПК Доповідач ОСОБА_4
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_4 ,

суддів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю: секретаря ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 , - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 27.09.2023,

в с т а н о в и в:

Цією ухвалою залишено без задоволення клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_10 та продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , міру запобіжного заходу - у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, на 60 діб, до 25 листопада 2023 року (включно).

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою застосувати запобіжний захід до ОСОБА_10 у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому, зазначає, що клопотання прокурора від 26.09.2023 за текстом є абсолютно ідентичним з раніше поданими клопотаннями в даному кримінальному провадженні, та було вручене стороні захисту 27.09.2023 під час судового засідання про продовження застосування запобіжного заходу ОСОБА_10 , всупереч встановленій процедурі в п.6 ст.199 КПК України. Наголошує, що сторона обвинувачення систематично позбавляє сторону захисту на належну підготовку до розгляду клопотання, а саме для підготовки письмових заперечень, так як клопотання вручаються під час судового засідання, в свою чергу, клопотання прокурора задоволено судом без дослідження і перевірки доказами факту існування ризиків про які йде мова в клопотанні, таким чином це не забезпечує судом гарантовану законом рівність прав учасників провадження та не забезпечує належні принципи змагальності сторін. Вважає, що зазначені в ухвалі ризики є фактично необґрунтованими припущеннями прокурора, так як не підтверджені доказами. Звертає увагу, що суд першої інстанції обґрунтував рішення з мотиву попередніх судимостей обвинуваченого, що суперечить ст.88 КПК України, адже предметом даного судового розгляду не є попередні злочини за які вже відбув покарання її підзахисний. При цьому, обвинувачений ОСОБА_10 під час застосування попередніх запобіжних заходів як тримання під вартою, відбув покарання за попередні правопорушення, тобто не ухилявся від слідства та суду не втікав з під варти та місць позбавлення волі, що свідчить про дотримання вимоги виконувати покладені на нього обов`язки як обвинуваченого. Наголошує, що висунуте обвинувачення є необґрунтованим, так як з наявних у розпорядженні суду двох обвинувальних актів, які об`єднані, залишається незрозумілою версія висунутого обвинувачення, яке не відповідає критеріям обґрунтованої підозри, адже ґрунтується на попередній підозрі, у формі формальної версії висунутого обвинувачення всупереч зібраних доказів, так відсутній склад кримінального правопорушення за ч.4 ст.187 КК України і не встановлено хто саме завдав потерпілому ударів по життєво важливих органах. Вважає, що підстави розшуку ОСОБА_10 не відповідають фактичним обставинам даного кримінального провадження, оскільки розшук фактично не здійснювався, адже ОСОБА_10 не переховувався від правоохоронних органів, а тривалий час на встановлення його особи був затрачений через невірне написання його прізвища. Звертає увагу, що ОСОБА_10 має міцні родинні зв`язки, та постійне місце проживання в м.Житомирі, має рідну сестру, яка проживає у цьому ж будинку. Крім того, за однаково висунутого обвинувачення із іншим обвинуваченим ОСОБА_11 , до ОСОБА_10 застосовано найсуворіший запобіжний захід, такий як гримання під вартою, хоча до ОСОБА_11 судом застосовано інший більш м`який. Також, відносно ОСОБА_10 питання застосування альтернативного запобіжного заходу - триманню під вартою розглядалося формально, так як матеріальний стан ОСОБА_10 суд не з`ясовував і не надав об`єктивної оцінки неможливості застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_9 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

У відповідності до ч.3 ст.331 КПК України за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання суду апеляційної інстанції, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_12 та клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт, дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

У відповідності до виділених матеріалів судового провадження №296/6917/22, в провадженні Корольовського районного суду м. Житомира перебуває кримінальне провадження №0001364 від 21.07.2022 відносно ОСОБА_10 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.4 ст.187, ч.3 ст.357 КК України..

В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 27.09.2023 в судовому засіданні Корольовським районним судом м. Житомира, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 та клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на домашній арешт.

При цьому, на думку апеляційного суду клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Вручення клопотання з порушенням строку, визначеного ч.2 ст.184 КПК України, жодним чином не впливає на доведеність ризиків, передбачених ст.177 КПК України та на необхідність продовження строку тримання під вартою. Істотних порушень вимог КПК України в цій частині не встановлено.

Вирішуючи клопотання прокурора, суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

Твердження захисника обвинуваченого про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу домашнього арешту, на думку апеляційного суду, є непереконливими.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

Так, на думку апеляційного суду, наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не втратили свою актуальність та не змінилися. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_10 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.4 ст.187, ч.3 ст.357 КК України, які згідно ст.12 КК України відносяться до тяжкого, особливо тяжкого та нетяжкого, міра покарання за найтяжчий з яких, у разі визнання його винуватим, передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років із конфіскацією майна.

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_10 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати.

Крім того, є доведеним і процесуальний ризик вчинення обвинуваченим інших кримінальних правопорушень, з огляду на те, що ОСОБА_10 раніше судимий за вчинення умисного насильницького кримінального правопорушення та відбував покарання у місцях позбавлення волі

Одночасно, слід врахувати і ті факти, що у відповідності до матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_10 раніше судимий за вчинення умисного насильницького кримінального правопорушення та відбував покарання у місцях позбавлення волі, не працевлаштований (відсутнє джерело доходу). Зазначене, стороною захисту в суді апеляційної інстанції не спростовано.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апелянта про те, що судом не враховано, що ОСОБА_10 має родинні зв`язки та постійне місце проживання, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані обставини судом враховані.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, їх характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_10 у разі визнання його винним, дані про його особу, тяжкість злочинів, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених п.п.1,5 ст.177 КПК України, які не зменшились, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Також, апеляційний суд приймає до уваги, що жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_10 на вказаній стадії кримінального процесу, а ні суду першої інстанції, а ні апеляційному суду надано не було.

Враховуючи доведеність прокурором ризиків, передбачених п.п.1,5 ч.1 ст.177 КПК України та неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_10 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_10 має постійне місце проживання, як і гарантування обвинуваченим належного дотримання процесуальних обов`язків, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченим відповідної сталої процесуальної поведінки останнього, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність ризиків, зазначених прокурором, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами провадження.

Доводи апеляційної скарги адвоката щодо невірної кваліфікації кримінального правопорушення за ч.4 ст.187 КК України, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки це не є предметом даного розгляду, вказане питання вирішується судом під час судового розгляду по суті.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Колегія суддів не вбачає підстав для визначення відповідного розміру застави відповідно до положень ч.4 ст.183 КПК України, оскільки ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні злочину із застосуванням насильства.

Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 27.09.2023, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , міру запобіжного заходу - у виді тримання під вартою без визначення розміру застави, на 60 діб, до 25 листопада 2023 року (включно), - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: