КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів при секретарі судового засіданняОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві 18 січня 2024 року апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року,

за участі:

представника власника майна адвоката ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

Вказаною ухвалою задоволено клопотання прокурора Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована за ОСОБА_5 .

Не погоджуючись з таким рішенням, власник майна ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року.

Щодо строку апеляційного оскарження зазначає, що клопотання прокурора про арешт майна розглянуто без участі власника майна чи представника, із текстом оскаржуваної ухвали ознайомилася 18 грудня 2023 року через свого представника - адвоката ОСОБА_6 , яка, в свою чергу, цього ж числа ознайомилася з матеріалами справи в приміщенні суду; апеляційну скаргу подано 21 грудня 2023 року.

Вважає, що вказана ухвала є необґрунтованою з огляду на наступне.

З договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2019 року убачається, що квартира придбана ОСОБА_5 у ОСОБА_8 . Стверджує, що на момент посвідчення договору купівлі-продажу квартири в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень нерухомого майна та відповідно містився запис, що квартира на праві власності належала продавцю - ОСОБА_8 .

Також зауважує, що продавцем ОСОБА_8 надано технічний паспорт на квартиру, виданий 27 вересня 2010 року Київським БТІ, а тому сумніви щодо достовірності правовстановлюючих документів на майно відсутні.

Вважає, що квартира набута у законний спосіб, а ОСОБА_5 , будучи добросовісним набувачем квартири, не повинна перевіряти історію придбання нерухомості і робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна. Також зазначає про значні витрати на перепланування та покращення квартири.

Звертає увагу на те, що на даний час у квартирі зареєстровані та мешкають ряд осіб, серед яких в тому числі малолітні та неповнолітні діти, пенсіонерка - інвалід.

На переконання власниці майна, об`єкт нерухомості - квартира не відповідає жодній із ознак речового доказу, визначених ст. 98 КПК України, оскільки сама по собі квартира, як об`єкт нерухомості, не має відношення до обставин, які підлягають доказуванню в рамках кримінального провадження.

Стверджує, що застосування арешту не майно не є співрозмірним завданню кримінального провадження, адже стороною обвинувачення не надано достатніх доказів щодо суми збитків, завданих потерпілій особі.

В судове засідання прокурор не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча його повідомлено у встановленому законом порядку. Колегія суддів вирішила за можливе розглянути дану справу за відсутності прокурора, що не суперечить положенням ч. 4 ст. 405 КПК України, зважаючи на скорочені строки розгляду справ такої категорії (ч. 2 ст. 422 КПК України).

Заслухавши доповідь судді, доводипредставника власника майна, яка просила задовольнити апеляційну скаргу, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів судового провадження, Шевченківським УП ГУ НП у м. Києві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке 04 січня 2023 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, під № 0000004, за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України.

Прокурором у клопотанні зазначено, що в ході досудового розслідування встановлено, що 19 жовтня 2018 року невстановлені особи за попередньою змовою групою осіб, залучивши ОСОБА_9 , використовуючи завідомо підроблені документи, шляхом обману заволоділи правом власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційним номер об`єкта нерухомого майна 000.

Так, 19 жовтня 2018 року ОСОБА_9 , перебуваючи у приміщенні державного реєстратора Філії КП «ПУТРІВСЬКЕ» у м. Києві - ОСОБА_10 , надав завідомо підроблене свідоцтво про право власності на житло від 20 вересня 2007 року на ім`я ОСОБА_9 , видане згідно з розпорядженням № 1256 від 17 вересня 2007 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Після цього, 19 жовтня 2018 року державний реєстратор Філії КП «ПУТРІВСЬКЕ» у м. Києві ОСОБА_10 склала заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за № 30704030 від 19 жовтня 2018 року від імені ОСОБА_9 та зареєструвала право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 000.

В подальшому, з метою легалізації, 26 липня 2019 року квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартиру, укладеного між продавцем ОСОБА_9 та покупцем ОСОБА_8 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_11 , зареєстрованого в реєстрі за № 326, відчужено на користь ОСОБА_8 .

Надалі, 04 жовтня 2019 року квартиру АДРЕСА_2 , на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між продавцем ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_5 , від імені якої на підставі довіреності діяла ОСОБА_12 , посвідченого приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_11 , зареєстрованого в реєстрі за № 462, зареєстровано за ОСОБА_5 .

Згідно з відповіддю Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації № 107-5834 від 12 вересня 2023 року - відповідно до архівних даних свідоцтво про право власності на житло від 20 вересня 2007 року на ім`я ОСОБА_9 , видане відповідно до розпорядження органу приватизації Святошинської районної у м. Києві ради від 17 вересня 2007 року № 1256 на квартиру АДРЕСА_2 , не оформлялось та не видавалось.

Відповідно до листа КП КМР «КМ БТІ» № 062/14-12454 (И-2023) від 19 вересня 2023 року - квартира АДРЕСА_2 на праві власності не зареєстрована.

22 листопада 2023 року постановою старшого слідчого СВ Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_13 вказане нерухоме майно - квартиру визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000004.

23 листопада 2023 року прокурор Шевченківської окружної прокуратури м. Києва ОСОБА_7 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з клопотанням про накладення арешту на зазначену квартиру, з метою збереження речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року клопотання задоволено.

З таким рішенням слідчого судді колегія суддів погоджується, з огляду на наступне.

Перевіряючи законність прийнятого рішення слідчим суддею, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини та дотримання ним вимог КПК України, які регулюють норми застосування заходів забезпечення кримінального провадження, у тому числі щодо накладення арешту на майно.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна або відмови у задоволенні клопотання про арешт майна.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «East/West Alliance Limited» проти України», в п. 167 рішення Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

У п.168 суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на

мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи.

Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна (ч.11 ст. 170 КПК України).

Приймаючи рішення, слідчим суддею зазначених вимог закону дотримано.

Задовольняючи клопотання, внесене в межах кримінального провадження № 0000004 про накладення арешту на вказану квартиру,слідчий суддя дослідив матеріали, додані до клопотання, прийшов до правильного висновку про необхідність накладення арешту на зазначене майно, з метою збереження речових доказів у кримінальному провадженні.

Як вважає колегія суддів, слідчий суддя під час розгляду клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, перевірив співмірність втручання у права власника майна, з потребами кримінального провадження.

З огляду на положення п. 1 ч.ч 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України, повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того, чи належить воно підозрюваному або іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу - запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

Тому, доводи апелянта про те, що слідчим суддею безпідставно накладено арешт на вказане майно, не можуть прийматися до уваги, оскільки арешт на вказане майно накладено з правових підстав, передбачених п. 1 ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України.

Матеріали судового провадження свідчать, що на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна з метою запобігання зникнення чи відчуження майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено, оскільки права користування вказаною квартирою, яка є об`єктом кримінального правопорушення, власника не позбавлено.

Щодо твердження апелянта про неспіврозмірність арешту майна завданню кримінального провадження слід зазначити, що хоча застосування будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, є втручанням у права і свободи особи, проте воно є можливим, якщо потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання, що у цьому випадку і мало місце.

Доводи апеляційної скарги, що арештоване майно (квартира) не відповідає ознакам, передбачених ст. 98 КПК України, не заслуговують на увагу, оскільки постановою старшого слідчого СВ Шевченківського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_13 від 22 листопада 2023 року вказану квартиру обґрунтовано визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0000004.

Інші доводи, на які посилається апелянт, також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваної ухвали, оскільки були відомі слідчому судді та враховані ним при прийнятті рішення.

Окрім того, відповідно до ст. 174 КПК України законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна, а також і те, що арешт майна може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, по справі не вбачається.

Рішення слідчого судді є законним та обґрунтованим, яке ухвалено на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені достатніми даними, дослідженими судом, а тому апеляційна скарга ОСОБА_5 , з урахуванням викладених в ній доводів, задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 117, 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 грудня 2023 року, - залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_5 - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16

Єдиний унікальний № 761/43369/23 Слідчий суддя в 1-ій інстанції: ОСОБА_17

Провадження № 11-сс/824/713/2024 Доповідач ОСОБА_1

Категорія ст.170 КПК