Провадження № 1-кп/201/931/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2023 року м. Дніпро

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі: судді ОСОБА_1 , при секретарях судового засідання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000411 від 14.09.2023 року, по обвинуваченню:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Краматорська Донецької області, громадянина України, маючого вищу освіту, неодруженого, на утриманні має дитину ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України,

В судовому засіданні приймали участь:

прокурор ОСОБА_5

обвинувачений ОСОБА_4

потерпіла ОСОБА_6

ВСТАНОВИВ:

1.Формулювання обвинувачення, яке пред`явлене і визнане судом доведеним

12.09.2023 приблизно о 00 годині 30 хвилин біля під`їзду будинку АДРЕСА_3 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт.

У подальшому, на ґрунті раптово виниклого словесного конфлікту з потерпілою ОСОБА_6 , у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на спричинення легкого тілесного ушкодження ОСОБА_6 .

Реалізовуючи раніше виниклий злочинний умисел, направлений на спричинення легкого тілесного ушкодження, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, знаходячись навпроти потерпілої ОСОБА_6 , на відстані витягнутої руки, ОСОБА_4 , умисно тримаючи у правій руці жерстяну банку кинув її у бік потерпілої та потрапив в область лівої брови, спричинивши цим тілесні ушкодження у вигляді забійної рани в лобній області ліворуч з переходом на проекцію лівої брови; поверхневої забійної рани в проекції зовнішнього кута лівої брови; синця на верхній повіці лівого ока, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6 днів, але не більше, як три тижні (21 день).

Умисні дії ОСОБА_4 , які виразилися у спричинені умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, кваліфіковані за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст.125 КК України.

2.Позиція обвинуваченого

Під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального проступку визнав повністю та підтвердив його вчинення при викладених вище обставинах, щиро розкаявся у вчиненому, просив суд його суворо не карати, цивільний позов не визнав.

3.Позиція потерпілої

Потерпіла ОСОБА_6 просила задовольнити цивільний позов, висловилася щодо призначення покарання ОСОБА_4 у вигляді штрафу.

4.Докази, які досліджені судом

Прокурор надав усне клопотання про розгляд справи у скороченому провадженні, на підставі частини 3 ст. 349 КПК України, проти якого учасники не заперечували.

На підставі ч. 3 ст. 349 КПК України, враховуючи повне визнання обвинуваченим своєї вини, а також те, що обвинувачений не оспорює всі обставини справи, за згодою учасників судового провадження, судом визнано недоцільним дослідження доказів, стосовно тих обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Судом з`ясовано, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, сумніву в добровільності та істинності його позицій немає.

Сторонам судового провадження роз`яснено, що в такому випадку вони будуть позбавленні права оскаржувати ці обставини в апеляційному порядку.

При цьому, суд обмежився допитом обвинуваченого і дослідив документи, які характеризують особу обвинуваченого та документи, які підтверджують процесуальні витрати.

Прийняття судом рішення про проведення скороченого судового розгляду свідчить про те, що обставини, які сторони не оспорюють, будуть вважатися встановленими в судовому засіданні і суд буде це враховувати при постановленні вироку.

Крім того, дане рішення повністю узгоджується з вимогами пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу III Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського суду з прав людини щодо їх застосування, згідно з якими, суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

5.Висновок суду про винуватість обвинуваченого

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінальногопроступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, повністю та об`єктивно доведена.

Суд вважає, що умисні дії ОСОБА_4 , які виразились в умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, кваліфіковані за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, вірно.

6.Мотиви призначення покарання та ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку і положення закону, якими керувався суд.

Під час вчинення кримінального правопорушення, за даним кримінальним провадженням, обвинувачений був осудний у розумінні ст. 19 КК України.

При вирішенні питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення ОСОБА_4 та попередження вчинення ним нових злочинів, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання", за якими суд, призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку має дотримуватись вимог кримінального закону й зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого і попередження нових злочинів.

Крім того, суд враховує положення ст. 9 Конституції України, ч. 2 ст. 8 КПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», згідно яких суди при розгляді справ зобов`язанні застосовувати положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практику ЄСПЛ, як джерела права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КПК України, принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до положень ст. 6 Конвенції кожному гарантовано право на справедливий суд.

Вирішуючи питання, щодо призначення обвинуваченому покарання суд виходить з загальних засад призначення покарання, з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи обвинуваченого та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

При цьому, суд враховує позицію ЄСПЛ, що кримінальне покарання переслідує, як прийнято вважати, подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів.

Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і у справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистого надмірного тягаря для особи».

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.11.2004 року у справі №1-33/2004 покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного; покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Правова держава, вважаючи покарання передусім виправним та превентивним засобом, має використовувати не надмірні, а лише необхідні і зумовлені метою заходи. Обмеження конституційних прав обвинуваченого повинно відповідати принципу пропорційності: інтереси забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та безпеки тощо можуть виправдати правові обмеження прав і свобод тільки в разі адекватності соціально обумовленим цілям.

Призначаючи покарання обвинуваченому суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який, виходячи з положень ч. 2 ст. 12 КК України, віднесено законом до категорії кримінального проступку.

Обставиною, яка, відповідно до ст. 66 КК України, пом`якшує покарання, суд відносить щире каяття.

Обставин, які, відповідно до ст. 67 КК України, обтяжують покарання обвинуваченому при судовому розгляді справи не встановлено.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, виходячи з загальних засад призначення покарання, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, який є кримінальним проступком, вчинення його вперше, конкретних обставин його вчинення, наслідків вчиненого, даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працює неофіційно, неодружений, має на утриманні дитину, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває, шкоду не відшкодував, думки прокурора, який просив призначити обвинуваченому покарання у вигляді максимального штрафу, підтримане потерпілою, на думку суду, необхідним і достатнім для виправлення та попередження нових злочинів є покарання у вигляді штрафу у максимальному розмірі, встановленому санкцією інкримінованої статті.

Такий висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним («Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року).

Суд переконаний, що за викладених вище обставин кримінального провадження та особи засудженого таке призначене судом покарання буде цілком справедливим та пропорційним, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, відповідатиме меті покарання, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між захищуваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності.

При цьому підстав для застосування ст. 69 КК України при призначенні покарання суд не вбачає.

7.Вирішення цивільного позову

Потерпілою ОСОБА_6 заявлений цивільний позов до обвинуваченого про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 11 580,00 грн та моральної шкоди в сумі 30 000,00 грн. Указаний позов обвинувачений ОСОБА_4 не визнав в повному обсязі.

Відповідно до ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, який суд згідно ст. 129 КПК України має вирішити.

Судом встановлено, що у зв`язку з вчиненням ОСОБА_4 вищезазначеного кримінального проступку їй було завдано матеріальної шкоди, яка полягає у фактично понесених витратах на проведення судово-медичного дослідження, що складає 318 грн, консультації лікарів хірурга, офтальмолога, косметичного хірурга, що складає 700 грн (т. 2 а.п. 38), витрат на лікування та купівлю медичних препаратів, що складає 464 грн (т. 2 а.п. 36), а загалом 1482,00 грн.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

На думку суду, потерпіла має право на відшкодування матеріальної шкоди у зазначеному розмірі, оскільки судом встановлено, що їй в результаті протиправних дій обвинуваченого було заподіяно матеріальну шкоду, яка полягає у фактично понесених нею витратах на проведення судово-медичного дослідження, консультації лікарів хірурга, офтальмолога, косметичного хірурга, витрат на лікування та купівлю медичних препаратів, що загалом складає 1482,00 грн.

Крім того, як вказала потерпіла, внаслідок спричинених їй тілесних ушкоджень на ліву брову їй було накладено чотири шви, після яких на її обличчі залишився післятравматичний рубець лівої брови, який потребує подальшого косметологічного лікування та механічної або лазерної дермабразії (шліфування) рубця.

Судом встановлено, що післятравматичний рубець лівої брови потребує подальшого косметологічного лікування та механічної або лазерної дермабразії (шліфування) рубця, що підтверджується: результатами огляду хірурга (т. 2 а.п. 37) та консультаційним висновком спеціаліста «Центру лазерної косметології «Лазерхауз» (т. 2 а.п. 39), відповідно до якого ОСОБА_6 рекомендовано лазерне видалення рубців і шрамів 1 см2 + PRX Т33 вартістю 850 грн за 1 см2, загалом 2550 грн, мікродермабразія + мікронідлінг (Reviderm) 1 кат. (від 1 до 5 см2) вартістю 2450 грн. Також їй рекомендовано придбати медичні препарати для догляду за шкірою після проведення лазерного видалення рубців і шрамів і мікродермабразії + мікронідлінгу (Reviderm) 1 кат., а саме: Sheld Recovery Balm вартістю 4403 грн і регенеруючий набір вартістю 700 грн.

Загалом витрати, які слід понести потерпілій у вигляді проведення лазерного видалення рубців і шрамів і мікродермабразії + мікронідлінгу (Reviderm) 1 кат. та наступного лікування у вигляді придбання медичних препаратів складає 10103,00 грн.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками між іншим є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

На думку суду, потерпіла має право на відшкодування матеріальної шкоди у зазначеному розмірі, оскільки судом встановлено, що їй в результаті протиправних дій обвинуваченого було заподіяно матеріальну шкоду і для відновлення їй свого порушеного права необхідно понести реальні збитки, які полягають у майбутніх витратах на проведення лазерного видалення рубців і шрамів і мікродермабразії + мікронідлінгу (Reviderm) 1 кат. та наступного лікування у вигляді придбання медичних препаратів, що загалом складає 10103,00 грн.

Отже сума матеріальних збитків, яку слід стягнути з обвинуваченого, складає 11 585,00 грн, втім оскільки потерпіла просить стягнути з обвинуваченого 11 580,00 грн, то суд не може вийти за межі позовних вимог, а тому до стягнення підлягає заявлена потерпілою сума матеріальних збитків в розмірі 11 580,00 грн.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Встановлене Конституцією та законами право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.

Між тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, згідно яких розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з п.3 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

Оскільки такий спосіб захисту цивільних прав, як компенсація моральної (немайнової) шкоди, не повинен стати засобом безпідставного збагачення потерпілої особи, розмір присудженої до відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен вести до збагачення потерпілого за рахунок винного.

У суду не виникає сумніву, що діями обвинуваченого потерпілій завдано моральної шкоди, яка виразилась в тому, що їй спричинено негативні зміни у її житті: негативні переживання та спогади, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні, фіксованість уваги на проблемі одужання та перед усім косметичної реабілітації, переживання фізичних незручностей, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, побоювання щодо майбутнього стану здоров`я через можливе залишення на обличчі шрамів та рубців від спричинених потерпілій тілесних ушкоджень. В момент спричинення їй тілесних ушкоджень та під час накладання швів і подальшого лікування потерпіла перенесла значний фізичний біль, пережила емоційний стрес, який супроводжувався почуттям розгубленості, тривоги, безпомічності, страху за своє здоров`я та подальшу соціальну адаптацію через спотворення обличчя.

В подальшому потерпіла була вимушена проходити амбулаторне лікування з періодичним відвідуванням лікувального закладу з метою огляду, оброблення та перев`язки рани. Впродовж всього періоду лікування вона почувалася незручно, дискомфортно, та була змушена пристосовуватися до негативних умов існування, чималий час вимушена була носити пов`язку на обличчі, а у теперішній час пристосовуватись до наявних на обличчі слідів побиття у вигляді рубців, які вимагають подальшого лікування (лазерного шліфування) та реабілітації, що викликає додаткове емоційне напруження та хвилювання через можливе недосягнення позитивного результату косметологічного лікування та залишення на обличчі шрамів.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги потерпілої про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

З урахуванням викладеного, суд вважає розумним та справедливим стягнути з обвинуваченого на користь потерпілої моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Крім того суд зазначає, що виходячи із висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду викладеного в постанові від 23.01.2019 року (справа № 187/291/17, провадження № 51-274км17), при вирішенні у межах кримінального провадження цивільного позову стягнення судового збору з обвинуваченого (засудженого), який несе цивільну відповідальність, не допускається, адже таке стягнення суперечить закріпленим у статтях 2, 7, 9 КПК завданням кримінального провадження, засаді законності, не відповідає приписам ч. 5 ст. 128, статей 118, 119, 370 цього Кодексу та істотно порушує гарантоване особі право на розгляд справи щодо неї з додержанням вимог зазначеного провадження, передбачених указаним Кодексом.

8.Вирішення питання про долю речових доказів

Судом вирішується питання про речові докази у справі в силу ч. 9 ст. 100 КПК України, яка відповідно передбачає, що питання про долю речових доказів і документів вирішується судом при ухваленні судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження в тому випадку, якщо такі речові докази або документи були надані суду.

9.Інші рішення щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому не застосовувався, клопотань про його застосування не надходило, враховуючи вимоги ст. ст. 131, 132, 177, 178 КПК України і вид призначеного покарання, суд не вбачає підстав для його застосування.

У кримінальному провадженні процесуальних витрат на проведення судово-медичних експертиз немає.

Керуючись ст. ст. 369-376 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1700 (одна тисяча сімсот) гривень 00 коп.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення матеріальної і моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 11 580,00 грн та моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн, а всього 21 580,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Запобіжний захід до ОСОБА_4 не застосовувався.

Витрати на залучення експертів відсутні.

Речові докази:

- консультативний висновок спеціаліста залишити в матеріалах кримінального провадження (т. 1 а.п. 41);

- оптичний диск з відеозаписами з відеокамер відеоспостереження ОСББ «Більвар Слави 10» залишити на зберіганні в матеріалах кримінального провадження (т. 1 а.п. 19).

Роз`яснити засудженому, що він зобов`язаний сплатити штраф у місячний строк після набрання вироком суду законної сили і повідомити про це кримінально - виконавчій інспекції за місцем проживання шляхом пред`явлення документа про сплату штрафу. У разі несплати засудженим штрафу у вказаний строк, суд за поданням кримінально-виконавчої інспекції розглядає питання про розстрочку виплати не сплаченої суми штрафу або заміну несплаченої суми штрафу покаранням у виді громадських, виправних робіт або позбавлення волі відповідно до закону.

Роз`яснити учасникам судового провадження право подати клопотання про помилування, право ознайомитися із журналом судового засідання і подати на нього письмові зауваження.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана сторонами кримінального провадження до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти діб з дня проголошення вироку суду з урахуванням особливостей, передбачених ч. 2 ст. 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1