Справа № 206/11/17
Провадження № 1-кп/206/125/23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2023 м.Дніпро

Колегія суддів Самарського районного суду м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4 ,

за участі прокурора ОСОБА_5 ,

захисника, обвинувачених-адвоката ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого адвоката ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженню внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002510 від 12.10.2016 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 194 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 194 КК України -

ВСТАНОВИЛА:

У провадженні колегії суддів Самарського районного суду міста Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002510 від 12.10.2016 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 194 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 194 КК України.

У судовому засіданні 24.10.2023 прокурором подано клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, яке обґрунтовано тим, що ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Заокський, Тульської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , судимий ухвалою Самарського районного суду від 04.12.2015 ( справа № 206/6091/15-к) призначене остаточне покарання за вироком Бабушкінського районного суду від 29.07.2015 та вироком Жовтневого районного суду від 27.08.2015 шляхом часткового складання до остаточного покарання 1 рік 6 місяців позбавлення волі та ухвалою Самарського районного суду від 03.06.2020 у справі № 206/2265/20 судом відмовлено у звільненні від відбування покарання у зв`язку з закінченням іспитового строку у зв`язку з розглядом обвинувального акту у провадженні № 0002510.

Так, 11.10.2016 року, в період з 21 години до 23 години, ОСОБА_7 разом із своїм братом ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходилися в центральній частині м. Дніпро, де у ОСОБА_7 виник умисел спрямований на розбійний напад та подальше умисне вбивство, на той час ще невизначеної особи, з метою отримання матеріальних благ, про що він повідомив ОСОБА_8 ..

На пропозицію ОСОБА_7 , ОСОБА_8 дав свою згоду і, таким чином, останні вступили між собою в попередню змову, спрямовану на розбійний напад та подальше умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Реалізуючи свій умисел, спрямований на розбійний напад та умисне вбивство іншої людини з метою заволодіння майном потерпілого, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 того ж дня, тобто 11.10.2016р., приблизно в період з 23 год. 00 хв. до 23 год. 30 хв., прибули до стоянки таксі, яка розташована в районі перехрестя вул. Володимира Великого і вул. Ламаної у м. Дніпро, де у зазначений час перебував водій таксі ОСОБА_11 у своєму автомобілі «Деу Ланос» (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ).

Визначивши водія таксі ОСОБА_11 як жертву розбійного нападу та подальшого умисного вбивства ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , приховуючи свої злочинні наміри, запропонували потерпілому ОСОБА_11 відвезти їх на житловий масив «Одинківка» у м. Дніпро, на що останній дав свою згоду.

Дотримуючись умов злочинної змови ОСОБА_7 і ОСОБА_8 сіли на заднє сидіння вказаного автомобілю, при цьому ОСОБА_7 розташувався за водієм, тобто за потерпілим ОСОБА_11 , а ОСОБА_8 , відповідно, за переднім пасажирським сидінням.

12.10.2016 року, в період часу з 00 год. 30 хв. до 01 год. 00 хв., реалізуючи умисел спрямований на розбійний напад на потерпілого та його подальше умисне вбивство, діючи узгоджено із ОСОБА_8 , ОСОБА_7 з корисливих мотивів, під час руху на вказаному автомобілі по вул. Рощинській у м. Дніпро біля будинку №31 попросив потерпілого ОСОБА_11 зупинити автомобіль під приводом відправити природні потреби, а після зупинки транспортного засобу завдав ОСОБА_11 предметом, якій мав колючо-ріжучі властивості два удари в лівий та правий плечові суглоби, спричинивши два проникаючих сліпих колото-різаних поранення, які, згідно висновку судово-медичної експертизи 1902/535-Е від 04.11.2016 року за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

У відповідь на завдані удари ОСОБА_11 став захищатися, ухиляючись від ударів та завдаючи удари руками у відповідь. В ході обопільної бійки ОСОБА_7 разом із потерпілим опинилися на узбіччі проїзної частини вул. Рощинської в м. Дніпро поблизу будинку №31, де ОСОБА_7 , знаходячись зверху на потерпілому, наніс йому не менше 10 ударів кулаками по голові і тулубу, спричинивши ОСОБА_11 і тілесні ушкодження.

В свою чергу ОСОБА_8 діючи спільно із ОСОБА_7 з єдиними умислом, спрямованим на позбавлення життя ОСОБА_11 , передав ОСОБА_8 побутовий ніж «BERGNER BG-3985-BK Paring knife - 7.5 cm Stainless steel S3049», який належав потерпілому та знаходився в салоні автомобіля.

ОСОБА_7 , доводячи до кінця свій умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_11 , наніс останньому 10 ударів вказаним ножем в шию, чим спричинив потерпілому, згідно висновку судово-медичної експертизи 1902/5 З 5-Е від 04.11.2016 року тілесні ушкодження у вигляді 10 сліпих колото-різаних поранень правої та лівої бічних поверхонь шиї з ушкодженням поверхневих та глибоких судин (загальної сонної, хребцевих артерій; зовнішньої та внутрішньої яремних вен та їх гілок), які ускладнилися гострою крововтратою та від яких наступила смерть ОСОБА_11 ..

Згідно висновку судово-медичної експертизи 1902/535-Е від 04.11.2016 року виявлені у потерпілого тілесні ушкодження у вигляді численних колото-різаних ран шиї розділенню не підлягають та у своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню.

Вчинивши розбійний напад на потерпілого та його подальше умисне вбивство ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 на автомобілі потерпілого відвезли труп ОСОБА_11 на ділянку місцевості, яка розташована в балці між селами Олександрівка та Любимівка Дніпровського району Дніпропетровської області поблизу кошари, після чого заволоділи речами потерпілого, а саме: автомобільним насосом вартістю 120 грн., панеллю від автомагнітоли «Canon» вартістю 250 грн., мобільним телефоном «Samsung SM-G200H/DS» вартістю 2000 грн., портмоне шкіряним вартістю 500 грн., USB-накопичувачем вартістю 500 грн.,а також грошовими коштами в сумі 750 грн., а всього на загальну суму 4120 грн., якими розпорядилися на власний розсуд.

Продовжуючи вчиняти злочини, 12.10.2016 року, в період часу з 00 год. 30 хв. до 01 год. 00 хв., після вчинення розбійного нападу на ОСОБА_11 , його умисного вбивства та подальшого незаконного заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_7 , разом із ОСОБА_8 , на автомобілі потерпілого «Деу Ланос» (державний номерний НОМЕР_1 ), доїхали до ділянки місцевості, яка розташована поблизу кошари в балці між селами Олександрівка та Любимівка Дніпровського району Дніпропетровської області.

Знаходячись на вказаній ділянці місцевості у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник умисел на знищення автомобіля «Деу Ланос» (державний номерний НОМЕР_1 ), який належав потерпілому з метою приховання слідів злочину.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел ОСОБА_7 діючи узгоджено із ОСОБА_8 підпалив переднє пасажирське сидіння, після чого, розраховуючи на те, що вказаний автомобіль буде знищено полум`ям, разом із останнім покинули місце злочину.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , виконавши усі дії, які вважали необхідними для знищення майна потерпілого ОСОБА_11 , довести до кінця свій злочинний умисел, не змогли з причин, які не залежали від їх волі, а саме, через затухання полум`я в салоні автомобіля, внаслідок чого транспортний засіб не було знищено, а лише пошкоджено.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за п. 6, 12 ч.2 ст.115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України.

Під час судового розгляду встановлено наявність підстав для обрання запобіжного заходу вказаному обвинуваченому, оскільки наявні ризики передбачені п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:

На обгрунтування п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України ризик переховуватися від суду встановлено, що особа обвинувачується у ряді тяжких та особливо тяжких злочинів (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК), не має утриманців (п. 4 ч. 1 ст. 178 КПК), місце роботи на момент вчинення кримінального правопорушення було відсутнє та вказана особа на даний час ніде не навчається (п. 5 ч. 1 ст. 178 КПК ), отже наявні ризики, що особа не маючи стійких соціальних зв`язків та усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання обвинуваченого винуватим буде переховуватись від суду. Також, у судове засідання, призначене 17.10.2023 вказана особа не з`явилась, причини неявки заздалегідь не повідомила, належним чином була повідомлена, відповідно до написаної нею розписки, що міститься в матеріалах судової справи та зафіксовано за допомогою аудіо та відео фіксації судового засідання 27.09.2023, що є порушенням п. 1 ч. 7 ст. 42 КПК України.

На обґрунтування п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України ризик незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні встановлено, що на момент подання клопотання та порядку дослідження доказів, жодний свідок не допитувався, адреси проживання свідків та їх контактні телефони відомі всім учасникам, в тому числі і обвинуваченим, оскільки вказана інформація надавалась у формі протоколу допиту вказаних осіб під час досудового розслідування, в порядку ст. 290 КПК України, де вказані анкетні дані свідків є обов`язковими, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 178 КПК України.

На обґрунтування п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризик вчинити інше кримінальне правопорушення

Відповідно до ч. 1 ст. 88 КК України - особа визнається такою, що має судимість, з дня набрання законної сили обвинувальним вироком і до погашення або зняття судимості. Відповідно до п. 6 Постанови пленуму ВСУ від 26.12.2003 «Про практику застосування судами України законодавства про погашення і зняття судимості» - при вирішенні питання про погашення судимості правове значення має не тільки наявність вироку суду, яким особу визнано винною у вчиненні злочину, а й підстави та час її звільнення від відбування покарання, оскільки саме з цього часу в передбачених законом випадках особа вважається такою, що не має судимості, або починає обчислюватися строк, протягом якого вона вважатиметься такою, що має судимість. Питання звільнення від призначеного покарання з випробовуванням після закінчення іспитового строку покладається саме на суд, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 537 КПК України.

Встановлено, що станом на день подання клопотання про обрання запобіжного заходу, ОСОБА_7 від остаточного покарання, встановленого ухвалою Самарського районного суду від 04.12.2015 не звільнено, а отже судимість є непогашеною. Крім того, встановлено, що вказана особа після винесення вироку Жовтневого районного суду від 27.08.2015, Бабушкінського районного суду від 29.07.2015, обвинувачується у злочинах вчинених після їх винесення, а саме 11.10.2016. Отже, ОСОБА_7 , маючи не зняту та не погашену судимість вчинив ряд нових тяжких та особливо тяжких злочинів, що встановлює ризик і в подальшому вчиняти інші кримінальні правопорушення.

З урахуванням викладеного виникає необхідність в обранні щодо обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України - під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Згідно з положеннями ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

За приписом ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Пункт b частини 1 Європейської Конвенції з прав людини дозволяє позбавлення волі для забезпечення виконання будь-якого обов`язку встановленого законом.

Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи (рішення ЄСПЛ від 26 червня 1991 року у справі «Летельє проти Франції», аналогічні рішення «Марченко проти України» та «Лабіта проти Італії»), а тому менш суворий вид запобіжного заходу не може бути застосований через тяжкість кримінального правопорушення та його суспільний резонанс.

Аналогічна позиція Європейського суду з прав людини сформована у рішенні від 12.03.2013 «Волосюк проти України», у якому зокрема зазначено, що тяжкість обвинувачення також може бути достатньою причиною разом з іншими для обрання запобіжно заходу тримання під вартою.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Феррарі Браво проти Італії» не можна ставити питання про те, що арешт є виправданим лише тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням органів досудового розслідування (попереднього слідства).

Також прошу врахувати суд вимоги п. 1,2 ч.4 ст.183 КПК України, який передбачає, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства , а також як такий що спричинив загибель людини.

Інші більш м`які запобіжні заходи (особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава) не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_7 , відповідно до описаних та обгрунтованих ризиків.

У зв`язку з існуванням ризиків, передбачених ст.177 КПК України, продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є найбільш обґрунтованим заходом.

На підставі викладеного, прокурор просив обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без обрання альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Клопотання щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Заокський, Тульської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий, обґрунтовано тим, що 11.10.2016 року, в період з 21 години до 23 години, ОСОБА_7 разом із своїм братом ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, знаходилися в центральній частині м. Дніпро, де у ОСОБА_7 , виник умисел спрямований на розбійний напад та подальше умисне вбивство, на той час ще невизначеної особи, з метою отримання матеріальних благ, про що він повідомив ОСОБА_8 .

На пропозицію ОСОБА_7 , ОСОБА_8 дав свою згоду і, таким чином, останні вступили між собою в попередню змову, спрямовану на розбійний напад та подальше умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Реалізуючи свій умисел, спрямований на розбійний напад та умисне вбивство іншої людини з метою заволодіння майном потерпілого, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 того ж дня, тобто 11.10.2016р., приблизно в період з 23 год. 00 хв. до 23 год. 30 хв., прибули до стоянки таксі, яка розташована в районі перехрестя вул. Володимира Великого і вул. Ламаної у м. Дніпро, де у зазначений час перебував водій таксі ОСОБА_11 у своєму автомобілі «Деу Ланос» (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ).

Визначивши водія таксі ОСОБА_11 як жертву розбійного нападу та подальшого умисного вбивства ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , приховуючи свої злочинні наміри, запропонували потерпілому ОСОБА_11 відвезти їх на житловий масив «Одинківка» у м. Дніпро, на що останній дав свою згоду.

Дотримуючись умов злочинної змови ОСОБА_7 і ОСОБА_8 сіли на заднє сидіння вказаного автомобілю, при цьому ОСОБА_7 розташувався за водієм, тобто за потерпілим ОСОБА_11 , а ОСОБА_8 , відповідно, за переднім пасажирським сидінням.

12.10.2016 року, в період часу з 00 год. 30 хв. до 01 год. 00 хв., реалізуючи умисел спрямований на розбійний напад на потерпілого та його подальше умисне вбивство, діючи узгоджено із ОСОБА_8 , ОСОБА_7 з корисливих мотивів, під час руху на вказаному автомобілі по вул. Рощинській у м. Дніпро біля будинку №31 попросив потерпілого ОСОБА_11 зупинити автомобіль під приводом відправити природні потреби, а після зупинки транспортного засобу завдав ОСОБА_11 предметом, якій мав колючо-ріжучі властивості два удари в лівий та правий плечові суглоби, спричинивши два проникаючих сліпих колото-різаних поранення, які, згідно висновку судово-медичної експертизи 1902/535-Е від 04.11.2016 року за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.

У відповідь на завдані удари ОСОБА_11 став захищатися, ухиляючись від ударів та завдаючи удари руками у відповідь. В ході обопільної бійки ОСОБА_7 разом із потерпілим опинилися на узбіччі проїзної частини вул. Рощинської в м. Дніпро поблизу будинку №31, де ОСОБА_7 , знаходячись зверху на потерпілому, наніс йому не менше 10 ударів кулаками по голові і тулубу, спричинивши ОСОБА_11 і тілесні ушкодження.

В свою чергу ОСОБА_8 діючи спільно із ОСОБА_7 з єдиними умислом, спрямованим на позбавлення життя ОСОБА_11 , передав ОСОБА_8 побутовий ніж «BERGNER BG-3985-BK Paring knife - 7.5 cm Stainless steel S3049», який належав потерпілому та знаходився в салоні автомобіля.

ОСОБА_7 , доводячи до кінця свій умисел, спрямований на позбавлення життя ОСОБА_11 , наніс останньому 10 ударів вказаним ножем в шию, чим спричинив потерпілому, згідно висновку судово-медичної експертизи 1902/5 З 5-Е від 04.11.2016 року тілесні ушкодження у вигляді 10 сліпих колото-різаних поранень правої та лівої бічних поверхонь шиї з ушкодженням поверхневих та глибоких судин (загальної сонної, хребцевих артерій; зовнішньої та внутрішньої яремних вен та їх гілок), які ускладнилися гострою крововтратою та від яких наступила смерть ОСОБА_11 .

Згідно висновку судово-медичної експертизи 1902/535-Е від 04.11.2016 року виявлені у потерпілого тілесні ушкодження у вигляді численних колото-різаних ран шиї розділенню не підлягають та у своїй сукупності відносяться до тілесних ушкоджень тяжкого ступеню.

Вчинивши розбійний напад на потерпілого та його подальше умисне вбивство ОСОБА_7 разом із ОСОБА_8 на автомобілі потерпілого відвезли труп ОСОБА_11 на ділянку місцевості, яка розташована в балці між селами Олександрівка та Любимівка Дніпровського району Дніпропетровської області поблизу кошари, після чого заволоділи речами потерпілого, а саме: автомобільним насосом вартістю 120 грн., панеллю від автомагнітоли «Canon» вартістю 250 грн., мобільним телефоном «Samsung SM-G200H/DS» вартістю 2000 грн., портмоне шкіряним вартістю 500 грн., USB-накопичувачем вартістю 500 грн.,а також грошовими коштами в сумі 750 грн., а всього на загальну суму 4120 грн., якими розпорядилися на власний розсуд.

Продовжуючи вчиняти злочини, 12.10.2016 року, в період часу з 00 год. 30 хвил. до 01 год. 00 хвил., після вчинення розбійного нападу на ОСОБА_11 , його умисного вбивства та подальшого незаконного заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_7 , разом із ОСОБА_8 , на автомобілі потерпілого «Деу Ланос» (державний номерний НОМЕР_1 ), доїхали до ділянки місцевості, яка розташована поблизу кошари в балці між селами Олександрівка та Любимівка Дніпровського району Дніпропетровської області.

Знаходячись на вказаній ділянці місцевості у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виник умисел на знищення автомобіля «Деу Ланос» (державний номерний НОМЕР_1 ), який належав потерпілому з метою приховання слідів злочину.

Реалізуючи вказаний злочинний умисел ОСОБА_7 діючи узгоджено із ОСОБА_8 підпалив переднє пасажирське сидіння, після чого, розраховуючи на те, що вказаний автомобіль буде знищено полум`ям, разом із останнім покинули місце злочину.

ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , виконавши усі дії, які вважали необхідними для знищення майна потерпілого ОСОБА_11 , довести до кінця свій злочинний умисел, не змогли з причин, які не залежали від їх волі, а саме, через затухання полум`я в салоні автомобіля, внаслідок чого транспортний засіб не було знищено, а лише пошкоджено.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за п. 6, 12 ч.2 ст.115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 194 КК України.

Під час судового розгляду встановлено наявність підстав для обрання запобіжного заходу вказаному обвинуваченому, оскільки наявні ризики передбачені п. 1, 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме:

На обгрунтування п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України ризик переховуватися від суду встановлено, що особа обвинувачується у ряді тяжких та особливо тяжких злочинів (п. 2 ч. 1 ст. 178 КПК), не має утриманців (п. 4 ч. 1 ст. 178 КПК), місце роботи на момент вчинення кримінального правопорушення було відсутнє та вказана особа на даний час ніде не навчається (п. 5 ч. 1 ст. 178 КПК ), отже наявні ризики, що особа не маючи стійких соціальних зв`язків та усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання обвинуваченого винуватим буде переховуватись від суду. Також, у судове засідання, призначене 17.10.2023 вказана особа не з`явилась, причини неявки заздалегідь не повідомила, належним чином була повідомлена, відповідно до написаної нею розписки, що міститься в матеріалах судової справи та зафіксовано за допомогою аудіо та відео фіксації судового засідання 27.09.2023, що є порушенням п. 1 ч. 7 ст. 42 КПК України.

На обґрунтування п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України ризик незаконно впливати на свідків у цьому кримінальному провадженні встановлено, що на момент подання клопотання та порядку дослідження доказів, жодний свідок не допитувався, адреси проживання свідків та їх контактні телефони відомі всім учасникам, в тому числі і обвинуваченим, оскільки вказана інформація надавалась у формі протоколу допиту вказаних осіб під час досудового розслідування, в порядку ст. 290 КПК України, де вказані анкетні дані свідків є обов`язковими, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 178 КПК України.

З урахуванням викладеного виникає необхідність в обранні щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України - під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Згідно з положеннями ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

За приписом ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Пункт b частини 1 Європейської Конвенції з прав людини дозволяє позбавлення волі для забезпечення виконання будь-якого обов`язку встановленого законом.

Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи (рішення ЄСПЛ від 26 червня 1991 року у справі «Летельє проти Франції», аналогічні рішення «Марченко проти України» та «Лабіта проти Італії»), а тому менш суворий вид запобіжного заходу не може бути застосований через тяжкість кримінального правопорушення та його суспільний резонанс.

Аналогічна позиція Європейського суду з прав людини сформована у рішенні від 12.03.2013 «Волосюк проти України», у якому зокрема зазначено, що тяжкість обвинувачення також може бути достатньою причиною разом з іншими для обрання запобіжно заходу тримання під вартою.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Феррарі Браво проти Італії» не можна ставити питання про те, що арешт є виправданим лише тоді, коли доведено факт вчинення та характер інкримінованих правопорушень, оскільки це є завданням органів досудового розслідування (попереднього слідства).

Також прошу врахувати суд вимоги п. 1, 2 ч. 4 ст.183 КПК України, який передбачає, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства , а також як такий що спричинив загибель людини.

Інші більш м`які запобіжні заходи (особисте зобов`язання, особиста порука, домашній арешт, застава) не зможуть забезпечити належну процесуальну поведінку ОСОБА_8 , відповідно до описаних та обгрунтованих ризиків.

У зв`язку з існуванням ризиків, передбачених ст.177 КПК України, продовження щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є найбільш обґрунтованим заходом.

На підставі викладеного, прокурор просив обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без обрання альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

У судовому засіданні прокурор клопотання підтримав та просив його задовольнити.

У судовому засіданні потерпілий та представник потерпілого підтримали думку прокурора та просили задовольнити клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 . Потерпілий ОСОБА_9 пояснив суду, що прояву погроз чи вмовляння зі сторони обвинувачених та їх захисника протягом всього часу розгляду зазначеного кримінального провадження на його адресу не надходило.

У судовому засіданні захисник обвинувачених, адвокат ОСОБА_6 просив відмовити у задоволенні клопотання в повному обсязі, зазначивши, що його підзахисні не несуть безпеки для свідків, потерпілих, експертів, оскільки вони перебувають на волі вже тривалий час, і жодного разу не вчинили спроби впливу на зазначених осіб, враховуючи, що зазначені учасники процесу вже були раніше допитані іншим складом суду. Також зазначив, що на теперішній час обвинувачені працюють і жодного разу не порушували обов`язок явки до суду, а це більше п`ятидесяти засідань, та останній раз їх неявка у судове засідання саме 17.10.2023 року була спричинена з його вини. Раніше вони не мали можливості працювати з причини того, що у відношенні обвинувачених було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово із застосуванням електронних засобів та вони його жодного разу також не порушили. Відповідно він вважає, що ризики, зазначені прокурором в своїх клопотаннях, нічим не підтверджені.

У судовому засіданні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтримали думку свого захисника та просили відмовити у задоволенні клопотання.

Колегія суддів, дослідивши клопотання прокурора, заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного.

Частиною 2 ст. 29 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

За змістом ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобіганням спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити злочину діяльність.

Згідно зі ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний в сукупності оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі, дані про особу підозрюваного, розмір майнової шкоди, в заподіянні якого обвинувачується особа.

Згідно ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Вирішуючи питання про застосування обвинуваченим запобіжного заходу, суд враховує не лише положення, що передбачені КПК України, а й вимоги пунктів 3 і 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод, практики Європейського суду з прав людини, відповідно до яких обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливо тільки в передбачених законом випадках за встановленою законом процедурою, між тим ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Клішин проти України» зазначено, що наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер, та доводитися відповідними доказами. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Clooth проти Бельгії» серйозність обвинувачення може служити для суду підставою для постановлення рішення про поміщення та утримання підозрюваного під вартою з метою запобігання спробі вчинення подальших порушень. Однак необхідно, щоб небезпека була явною, а запобіжний захід необхідний в світлі обставин справи і, зокрема, біографії та характеристики особи, про яку йдеться. Практика Європейського суду з прав людини свідчить, що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином, і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Murray проти Сполученого Королівства» зазначив, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або навіть для пред`явлення обвинувачення, що є завданням наступних етапів кримінального процесу.

Водночас колегія суддів не погоджується з існуванням ризиків, про які вказує сторона обвинувачення, оскільки за рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Бойченко проти Молдови» від 11.07.2006 р. тільки одне посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав, з яких вони вважають обґрунтованими твердження, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу.

Як слідує із клопотання, сторона обвинувачення просить врахувати, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні тяжкого злочину, можуть переховування від суду; незаконно впливати на свідків. Отже клопотання не містить переконливого обґрунтування доводів про наявність у обвинувачених наміру перешкоджати ходу судового слідства у такий спосіб, що застосування більш м`якого запобіжного заходу буде недостатнім для запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а тому застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою є непропорційними меті, яка ставиться до їх застосування.

Долучені до клопотання докази містять дані щодо обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 інкримінованого діяння та частково підтверджують ризики, при цьому в своїй сукупності це не може свідчити про наявність підстав для застосування до підозрюваного такого запобіжного заходу, як тримання під вартою. Отже колегія суддів, проаналізувавши всі надані сторонами докази та дані про особу обвинувачених, не знайшла підстав для задоволення клопотання.

Згідно ч. 4 ст. 194 КПК України якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

У зв`язку із чим, оцінюючи обставини, передбачені статтею 178 КПК України, у тому числі, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання винними у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вони обвинувачуються, а також колегією суддів враховується та обставину, що обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з моменту перебування на волі не переховувалися від суду, колегія суддів вважає, що до обвинувачених слід застосувати більш м`який вид запобіжного заходу, а саме особисте зобов`язання, який буде співрозмірним та достатнім для забезпечення належного виконання останніми своїх процесуальних обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст.179 КПК України особисте зобов`язання полягає у покладенні на підозрюваного, обвинуваченого зобов`язання виконувати покладені на нього слідчим суддею, судом обов`язки, передбачені статтею 194 цього Кодексу.

Обираючи відносно обвинувачених запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, суд відповідно до ч. 5 ст.194 КПК України покладає на нього низку процесуальних обов`язків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 177, 178, 179, 183, 194, 372, 376 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні клопотання прокурора про застосування до обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою по кримінальному провадженню внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002510 від 12.10.2016 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 194 КК України, ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених п.п. 6, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 289, ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 194 КК України відмовити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, строком на два місяці, тобто до 24.12.2023 року (включно).

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, строком на два місяці, тобто до 24.12.2023 року (включно).

Покласти на обвинуваченних ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 наступні обов`язки, передбачені ч. 5 ст.194 Кримінального процесуального кодексу України, а саме:

- не відлучатися із населеного пункту, в якому він зареєстрований, проживає чи перебуває, без дозволу прокурора або суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання та/або місця роботи;

- утримуватися від спілкування зі свідками, потерпілим, експертами у вказаному кримінальному провадженні;

- не відвідувати розважальні заклади та заклади де є продаж алкогольних напоїв на розлив.

Попередити обвинувачених ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що в разі невиконання покладених на них обов`язків, до них може бути застосований більш жорсткий запобіжний захід.

Контроль за виконанням ухвали покласти на прокурора.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ознайомити та вручити обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 під розписку копію ухвали про застосування відносно них запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання.

Ухвала суду може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом семи днів з дня її проголошення.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3