Справа № 755/8263/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" січня 2024 р. Дніпровський районний суд м. Києва (далі - Суд)

у складі головуючої судді ОСОБА_1 одноособово,

за участю

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26 травня 2023 року за № 0001932 за обвинуваченням

ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Андрушівка, Житомирської обл., громадянин України, з середньою спеціальною освітою, не працює, не одружений, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 369 Кримінального кодексу (далі КК) України

у с т а н о в и в :

І. Суть питання, що вирішується судом

З обвинувального акту від 13 червня 2023 року, який складено слідчим СВ Дніпровського УП ГУ НП в місті Києві ОСОБА_6 та затверджено прокурором Дніпровської окружної прокуратури міста Києва ОСОБА_7 , слідує, що ОСОБА_5 , обвинувачується у пропозиції 26 травня 2023 року службовій особі надати їй неправомірну вигоду, за невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, таку вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Відповідно до ст. 91 Кримінального процесуального кодексу (далі КПК) України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню в т.ч. 1) подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); 2) винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Особливості наведених правовідносин свідчать, що у провадженні необхідно надати відповідь на такі ключові питання: (1) чи вчиняли обвинувачені діяння, яке охоплюються складом кримінального правопорушення, передбаченого КК ?; (2) чи доведено стороною обвинувачення винуватість обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення ?; (3) як слід кваліфікувати діяння обвинувачених, у випадку доведення їх винуватості ?

Суд надає ствердні відповіді на 1 та 2 питання, у зв`язку з чим кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 369 КК України, з огляду на наступне.

ІІ. Формулювання обвинувачення із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення

Судом визнано доведеним, що 26 травня 2023 року приблизно о 7 год. 00 хв., екіпаж Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції у складі інспекторів управління патрульної поліції у місті Києві ОСОБА_8 та ОСОБА_9 заступивши на денну робочу зміну з позивним « ІНФОРМАЦІЯ_2 », прямували до місця території обслуговування, що розташована за адресою: м. Київ, автомобільна дорога М1 «Київ-Чернігів» в межах Київської області на службовому автомобілі «Mitsubishi Outlander» з державними номерними знаками НОМЕР_1 .

Приблизно об 11 год. 30 хв., ОСОБА_5 перебуваючи за адресою: м. Київ, вул. Братиславська, буд. 11, рухався на власному транспортному засобі марки «Volkswagen» з державними номерними знаками НОМЕР_2 , у якого був пошкоджений задній правий розсіювач заднього ліхтаря, що відповідно до п. Г положення № 31.4.3 Правил безпеки дорожнього руху є адміністративним правопорушенням у відповідності до ч. 1 ст. 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

В результаті чого, інспектора управління патрульної поліції у місті Києві керуючись ст. 35 Закону України «Про Національну поліцію» зупинили водія вищезазначеного автомобіля шляхом подання спеціального звукового сигналу та увімкнення проблискових маячків червоного та синього кольору. Коли автомобіль почав зупинятись інспектора управління патрульної поліції у місті Києві ОСОБА_8 та ОСОБА_9 увімкнули боді-камери, які перебувають на балансі Управління патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції.

Після чого водій автомобіля «Volkswagen» прийняв праворуч та зупинився поруч з узбіччям за адресою: м. Київ вул. Братиславська, 11. Під час зупинки водій, а саме ОСОБА_5 відразу покинув власний автотранспорт, та підходячи на зустріч поліцейським повідомив, що документи при собі він не має, бо забув їх дома. В результаті чого інспектор управління патрульної поліції у місті Києві ОСОБА_8 запитав у громадянина його прізвище, ім`я, по батькові та дату народження, на що останній надав свої дані.

Надалі, перевіривши громадянина по базі «Інформаційний портал Національної поліції України», було встановлено, що ОСОБА_5 був позбавлений права керування транспортним засобом на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 17 лютого 2023 року за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.

Після чого, ОСОБА_5 , інспектором УПП у місті Києві ОСОБА_8 було повідомлено про те що буде складатись постанова на підставі ч. 4 ст. 126 КУпАП.

В результаті чого, ОСОБА_5 усвідомлюючи, що на нього буде складено постанову, а саме через керування транспортним засобом особою, позбавленою права керування транспортними засобами, що передбачає накладення штрафу в розмірі однієї тисячі двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, у нього виник злочинний умисел на висловлювання пропозиції інспектору управління патрульної поліції у місті Києві ОСОБА_9 надати неправомірну вигоду, на що йому було повідомлено про кримінальну відповідальність передбачену ч. 1 ст. 369 КК за пропозицію, обіцянку або надання неправомірної вигоди службовій особі.

У подальшому, ігноруючи попередження інспекторів управління патрульної поліції у місті Києві, діючи з єдиним умислом, продовжуючи свої злочинні дії, усвідомлюючи їх протиправний характер, ОСОБА_5 запропонував неправомірну вигоду інспектору УПП у місті Києві ОСОБА_9 у розмірі дві тисячі гривень, чим здійснив пропозицію у наданні неправомірної вигоди службовій особі, з метою уникнення адміністративної відповідальності.

Після чого, ОСОБА_5 було повідомлено, що буде викликано слідчо-оперативну групу, для встановлення обставин даної події. В результаті чого інспектор управління патрульної поліції у місті Києві ОСОБА_8 повідомив на лінію 102 про даний факт вчинення правопорушення.

ІІІ. Стаття (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений

Згідно з ч. 1 ст. 369 КК України кримінально-караною є пропозиція чи обіцянка службовій особі надати їй або третій особі неправомірну вигоду, а так само надання такої вигоди за вчинення чи невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає таку вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про запобігання корупції» неправомірна вигода - грошові кошти або інше майно, переваги, пільги, послуги, нематеріальні активи, будь-які інші вигоди нематеріального чи негрошового характеру, які обіцяють, пропонують, надають або одержують без законних на те підстав.

Згідно п. 3 примітки до ст. 354 КК під пропозицією слід розуміти висловлення службовій особі наміру про надання неправомірної вигоди.

Кримінальна відповідальність за порушення заборони щодо надання неправомірної вигоди службовій особі органу державної влади настає в тому разі, коли особа, яка надає неправомірну вигоду, усвідомлює, що дає його саме такій особі й у зв`язку з можливостями її посади та вагомості цієї посади, переконаності особи, яка надає неправомірну вигоду, у тому, що мети, яку вона переслідує, буде досягнуто завдяки можливостям посади, яку обіймає зазначена посадова особа (див. ухвалу Верховного Суду від 01 вересня 2021 року у справі №462/6084/18).

IV. Мотиви суду

Суд провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходить з наступного у своїх висновках.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин та процедура розгляду

Згідно положень ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Тобто, докази - це єдність фактичних даних (даних про факти) та їх процесуальних джерел. Фактичні дані - це не факти об`єктивної дійсності, а відомості про них, що утворюють зміст доказів, за допомогою яких встановлюються факти і обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні (див. постанову ВС від 28 березня 2019 року в справі № 154/3213/16).

В цьому випадку, будучи допитаним, у порядку ст. 351 КПК, обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні зазначеного злочину визнав повністю, надав покази, в яких підтвердив обставини вчинення кримінального правопорушення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу, щиро розкаявся у вчиненому.

Вказав, що дійсно за наведеного у вироку алгоритму дій, 26 травня 2023 року висловив пропозицію службовій особі про надання неправомірної вигоди з метою уникнення адміністративної відповідальності.

Останній також виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини. Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення обвинувачений просив визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення, оскільки повністю погоджується з встановленими обставинами.

Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК Суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

В цьому випадку, повне визнання вини, не заперечення обвинуваченим фактичних обставин кримінального провадження та кваліфікації своїх дій, правильне розуміння та усвідомлення змісту обставин діяння, в якому він обвинувачується, правових наслідків розгляду за спрощеною процедурою, а також відсутність сумнівів у добровільності позиції щодо усвідомлення останнім цих обставин є передумовами для здійснення розгляду провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно, Суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 369 КК України, за обставин встановлених судом.

Щодо кваліфікації дій

Згідно ст. 2, 11 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом, вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними і криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

З урахуванням того, що об`єктивна сторона кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 369 КК характеризується трьома альтернативними діями: пропозицією надати неправомірну вигоду; обіцянкою надати неправомірну вигоду; наданням такої вигоди за вчинення чи невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає неправомірну вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Особливістю пропозиції надати неправомірну вигоду, передбаченої ст. 369 КК України, є те, що вона полягає у висловленні службовій особі наміру про надання неправомірної вигоди.

Тобо, йдеться про криміналізацію злочинного наміру винної особи. При цьому, висловлення наміру про надання неправомірної вигоди може бути здійснене усно, письмово, за допомогою електронної пошти, мобільного зв`язку тощо. Способи вчинення діяння на кваліфікацію вчиненого не впливають.

Загалом, пропонуючи чи обіцяючи неправомірну вигоду, винний прагне переконатися, що в майбутньому така вигода буде безперешкодно прийнята службовою особою, що остання її не відхилить, не вчинить провокацію підкупу тощо.

За суттю об`єктивна сторона вичерпується лише фактом пропозиції, обіцянки надати неправомірну вигоду або надання такої вигоди. Тому для кваліфікації вчиненого не має значення: хто є власником матеріальних благ, що пропонуються, обіцяються або передаються як неправомірна вигода, - той, хто вчиняє окреслені дії, або інші особи; діє він з власної ініціативи або від імені (за дорученням, на прохання) і в інтересах інших осіб; є ці особи фізичними чи юридичними.

Передбачений ст. 369 КК України злочин є закінченим з моменту, коли винний лише запропонував чи пообіцяв надати неправомірну вигоду службовій особі, а остання усвідомила цю інформацію.

Суб`єкт злочину - загальний, тобто фізична осудна особа, яка досягла 16-річного віку.

Із суб`єктивної сторони передбачений ст. 369 КК України злочин характеризується лише прямим умислом. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 24 КК України прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Усвідомлення означає розуміння фактичних обставин вчиненого діяння, які стосуються об`єкта, предмета, об`єктивної сторони складу злочину, а також, розуміння його суспільної небезпеки.

Передбачення - це розумове уявлення особи про результати своєї дії. Під час вчинення злочину винний усвідомлює зміст конкретних наслідків його діяння, їх суспільно небезпечний характер (шкода, яка буде заподіяна об`єктам посягання), а також неминучість або можливість настання таких наслідків.

Відповідно до п. 1 примітки ст. 364 КК службовими особами у статтях 364, 368, 368-5, 369 цього Кодексу є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом.

В цьому випадку, згідно норм ст. 2 Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» працівниками правоохоронних органів є, у тому числі, працівники Національної поліції.

В силу ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію», інспектор патрульної УПП виконує функції офіційних представників органу виконавчої влади, які служать суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, тобто являються службовими особами правоохоронного органу - представниками влади, на яких ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Національну поліцію» покладаються обов`язки: неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції, та Присяги поліцейського, професійно виконувати свої службові обов`язки відповідно до вимог нормативно-правових актів, посадових (функціональних) обов`язків, наказів керівництва; поважати і не порушувати права і свободи людини.

Таким чином, інспектор згідно з ч. 3 ст. 18 КК України та приміткою 1 до ст. 364 КК України, є службовою особою, оскільки постійно здійснюють функції представників влади.

З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним,Суд кваліфікує дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 369 КК України, оскільки він висловив намір про надання службовій особі неправомірної вигоди, за невчинення нею в його інтересах дії з використанням наданої їй влади.

При цьому, судом зауважується, що в акті йдеться про вчинення [… будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища …].

Суд вважає, що використання сполучника «чи», котрий вживається при кожному однорідному члені речення або при кожній складовій частині речення, посилюючи роздільність у чергуванні перелічуваних предметів, явищ, дій тощо або їх взаємовиключення, несумісність, вказує на те, що обвинуваченому висунуто звинувачення у вчиненні двох окремих форм.

Відповідно суду слід надати відповідь на те, котра з форм є дійсною, адже при використанні наведеного сполучника «чи» йдеться про їх взаємовиключення.

При відповіді на виниклі питання Суд виходить з такого.

Зловживання владою - це вчинене всупереч інтересам служби використання службовою особою, яка є представником законодавчої, виконавчої чи судової влади, своїх повноважень і можливостей щодо пред`явлення вимог та прийняття рішень, обов`язкових для виконання іншими фізичними або юридичними особами.

Відповідно використання наданої влади полягає у використанні своїх владних повноважень для вирішення питань, в інтересах особи, яка висуває прохання у сприянні, а використання службового становища означає використання повноважень, пов`язаних із займаною посадою. Використання службовою особою свого становища передбачає використання тих повноважень, якими вона наділена у зв`язку із зайняттям певної посади чи здійсненням певної діяльності, або таких, які вона не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу (п. 2 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про хабарництво" № 5 від 26 квітня 2002 року).

В цьому випадку, з`ясовано, що обвинуваченому інспектором УПП у місті Києві ОСОБА_8 було повідомлено про те, що буде складатись (ухвалюватись) постанова на підставі ч. 4 ст. 126 КУпАП.

Відповідно до ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення […] правил дорожнього руху, […], правил, що забезпечують безпеку руху транспорту, ([…] частини перша, друга і четверта статті 126, […]).

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень. Уповноваженими працівниками підрозділів Національної поліції штраф може стягуватися на місці вчинення адміністративного правопорушення незалежно від розміру виключно за допомогою безготівкових платіжних пристроїв.

Зокрема, ст. 213 КУпАП регламентує, що справи про адміністративні правопорушення розглядаються: 4) районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами (суддями), […]; 5) органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.

В силу ст. 217 КУпАП посадові особи, уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення, можуть накладати адміністративні стягнення, передбачені цим Кодексом, у межах наданих їм повноважень і лише під час виконання службових обов`язків .

Тобто, йдеться про використання влади, при реалізації інспектором повноважень визначених ст. 213, 217, 222 КУпАП, при розгляді справи про адміністративне правопорушення (виступає як «квазісуд» у контексті практики ЄСПЛ).

Водночас, інспектор, щодо категорії справ, невказаних у ст. 222 КУпАП, компетентний також в силу ст. 255 КУпАП складати протоколи про правопорушення - органів Національної поліції (ч. 3, 4 ст. 42-4) (ч. 1 ст. 44, ст. 44-1, ч. 1 ст. 44-3, ст. 46-1, 46-2, 51, 51-2, 51-4, 88-1, 89, 92, ч. 1 ст. 106-1, ст. 106-2, ч. 4, 7-9 ст. 121, ч. 3 ст. 121-3, ч. 5, 7 ст. 122, ч. 1 ст. 122-2, ст. 122-2, 122-4, 122-5, ч. 2, 3 ст. 123, ст. 124, ч. 3, 5 ст. 126, ч. 4 ст. 127, ст. 127-1, ч. 3 ст. 127-4, ст. 130, ч. 3 ст. 133, ст. 135-1, ст. 136 (про порушення на автомобільному транспорті), ст. 139, ч. 4 ст. 140, ст. 148, 151, 152, ч. 8 ст. 152-1, ст. 154, 155, 155-2-156, ч. 1 - 4 ст. 156-1, ст. 156-2, 156-4, 159, 160, ч. 1, 3 ст. 161-1, ст. 162, 162-3, ч. 1 ст. 163-17, ст. 164-164-8, 164-10, 164-15-164-18, 165-1, 165-2, 166-14 - 166-18, 166-27, 172-4 - 172-9 (за винятком правопорушень, вчинених службовими особами, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище), 172-9-1, 172-9-2, 172-10, 172-19 (про правопорушення, вчинені поліцейськими поліції особливого призначення Національної поліції України під час дії воєнного стану), 173 - 173-2, 173-4, 174, 175-1 (за винятком порушень, вчинених у місцях, заборонених рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради), 176, 177, 178 - 181-1, 182 - 183-1, ч. 1- 3, 7 ст. 184, ст. 184-1, 184-2, 184-3 (у частині незаконного використання найменування та ознак належності до Національної поліції України), 185-185-2, 185-4 - 185-9, 186, 186-1, 186-3, 186-5 - 187, 188-28, 188-47, 189 - 195-6, 204-1, 206-1, 212-6, 212-7, 212-8, 212-10, 212-12, 212-13, 212-14, 212-19, 212-20, 212-22-212-24).

Відповідно, в категорії проваджень визначеній ст. 255 КУпАП йдеться про потребу використання інспектором повноважень, пов`язаних із займаною посадою.

Отже, коли йдеться про надання вигоди з метою уникнення подальшого прийняття інспектором УПП постанови, щодо категорії справ зазначених у ст. 222 КУпАП, тобто коли реалізується компетенція визначена ст. 213 КУпАП, то має місце використання наявної влади, а коли з метою не складання протоколу про адміністративне правопорушеня при реалізації компетенції визначеної ст. 255 КУпАП, то про використання службового становища.

Як наслідок, на переконання суду, враховуючи фактичні обставини справи, йдеться про використання влади.

Відповідно в порядку ч. 3 ст. 337 КПК Суд виключає з обвинувачення вказівку на використання службового становища, адже висновки суду не можуть бути сформовані у формі взаємовиключення.

Мотиви призначення покарання

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому Суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує

(1) ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання;

(2) те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами;

(3) юридична відповідальність особи, за ч. 2 ст. 61 Конституції України, має індивідуальний характер.

Конституційний Суд України в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004, досліджуючи принцип індивідуалізації юридичної відповідальності, зазначив таке: […] призначене судом покарання повинно відповідати ступеню суспільної небезпеки злочину, обставинам його вчинення та враховувати особу винного, тобто бути справедливим.

Згідно з принципом індивідуалізації юридичної відповідальності при призначенні покарання суд має враховувати обставини справи (як ті, що обтяжують, так і ті, що пом`якшують покарання) щодо всіх осіб незалежно від ступеня тяжкості вчиненого злочину […] (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.2 пункту 4 мотивувальної частини).

В рішенні від 15 червня 2022 № 4-р(II)/2022 року Конституційний Суд України зазначає, що принцип індивідуалізації юридичної відповідальності […] має виявлятись не лише в притягненні до відповідальності особи, винної у вчиненні правопорушення, а й у призначенні їй виду та розміру покарання з обов`язковим урахуванням характеру вчиненого протиправного діяння, форми вини, характеристики цієї особи, можливості відшкодування заподіяної шкоди, […].

Отже, принцип домірності зобов`язує суд у кожному конкретному випадку домірно застосовувати види покарання та (або) інші заходи кримінально-правового характеру з огляду на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та низку інших фактів і обставин (п. 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2022 року № 1-р/2022)

Відповідно покарання, як захід державного реагування на осіб, котрі вчинили кримінальне правопорушення, є головною і найбільш поширеною формою реалізації кримінальної відповідальності, роль і значення якого багато в чому залежать від обґрунтованості його призначення і реалізації, адже застосування покарання є одним із завершальних етапів кримінальної відповідальності, на якому суд вирішує питання, визначені ч. 1 ст. 368 КПК, та яке виступає правовим критерієм, показником негативної оцінки як самого правопорушення, так і особи, котра його вчинила.

Покарання завжди має особистий, індивідуалізований характер, а його призначення і виконання можливе тільки щодо особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому призначення необхідного і достатнього покарання певною мірою забезпечує відчуття справедливості як у потерпілого, так і суспільства (див. постанову Верховного Суду від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18).

В цій ситуації, обставиною, що пом`якшує покарання є щире каяття, яке полягає у визнанні обставин регламентованих п. 1 ч. 2 ст. 91 КПК щодо події кримінального правопорушення, у т.ч. час, місце, спосіб учинення.

Адже, щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася (див. п. 3 ПП ВСУ від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності»).

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого (див. постанову ВС від 22 березня 2018 року у справі № 759/7784/15-к).

Обвинувачений висловив щирий жаль з приводу учинених дій та осуд своєї поведінки; активне сприяння розкриттю злочину, що виразилось у сприянні встановленню обставин регламентованих ст. 91 КПК України та розгляду, у зв`язку з цим провадження у порядку ч. 3 ст. 349 КПК;

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК, не установлено.

Також, Суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває; має місце проживання, стан здоров`я, спосіб життя (див. дані установочної частині цього рішення), наявність на його утриманні членів сім`ї, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; відношення обвинуваченого до вчиненого, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а саме: класифікацію за ст. 12 КК, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції ч. 1 ст. 369 КК у виді штрафу.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо Суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.

Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, в той час, як покарання завжди призначається як відповідний захід примусу держави за вчинений злочин, виконує виправну функцію і водночас запобігає вчиненню нових злочинів як самим засудженим, так і іншими особами, зокрема, індивідуалізація покарання ґрунтується на прогностичній діяльності суду, з урахуванням того, що оптимальним орієнтиром такої діяльності є визначення покарання в тому обсязі, який був би достатнім для досягнення найближчої мети покарання - виправлення засудженого (див. постанову ВС від 10 червня 2020 року в справі № 161/7253/18), що власне і має місце, в цій ситуації.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом

Питання щодо речових доказів суд вирішує у відповідності до ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, Суд

у х в а л и в :

ОСОБА_5 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 369 Кримінального кодексу України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень.

Речові докази: диски (DVD-R) залишити у матеріалах судового провадження.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я ОСОБА_1