справа № 686/2635/18
провадження № 51-4542км23
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Хмельницького Хмельницької області, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , такого, що не має судимості,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
1. За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від
23 лютого 2023 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 186 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців; за ч. 1 ст. 190 КК - до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
2. На підставі ч. 5 ст. 72 КК постановлено зарахувати ОСОБА_6 у строк відбування покарання період тримання його під вартою з 14 вересня 2022 року по день набрання вироком законної сили включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
3. Постановлено стягнути із ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 1950 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, у решті позову відмовлено.
4. Вирішено питання щодо процесуальних витрат і речових доказів у кримінальному провадженні.
5. За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у незаконному заволодінні чужим майном шляхом зловживання довірою; таємному викраденні чужого майна, вчиненому повторно, та відкритому викраденні чужого майна, поєднаному з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчиненому повторно.
6. Так, за вироком суду, ОСОБА_6 06 листопада 2017 року близько 15:00, перебуваючи неподалік магазину «Продукти», що на перехресті вулиць Пілотської - Холодноярців у м. Хмельницькому, шляхом зловживання довірою заволодів чужим майном. Він позичив у ОСОБА_9 мобільний телефон «Huawei Y6 PRO» із двома сім-картками та, імітуючи розмову по телефону, зник у невідомому напрямку, чим завдав потерпілій майнової шкоди на суму 2217,59 грн.
7. Також 08 грудня 2017 року близько 18:00 ОСОБА_6 у сквері навпроти залізничного вокзалу м. Хмельницького, що на вул. Проскурівській, діючи повторно, таємно викрав із зовнішньої кишені куртки ОСОБА_10 мобільний телефон «Samsung J7» із сім-карткою, чим завдав потерпілому майнової шкоди на суму 2600 грн.
8. Крім того, 10 жовтня 2018 року близько 12:00 ОСОБА_6 , перебуваючи поряд із магазином «М`ясничок», що на вул. Першотравневій, 5/1 у с-щі Богданівці Хмельницького району Хмельницької області, повторно таємно викрав з поліетиленового пакета ОСОБА_11 1800 грн, чим завдав потерпілій майнової шкоди на вказану суму.
9. До того ж 14 лютого 2019 року близько 02:00 ОСОБА_6 , перебуваючи у квартирі ОСОБА_8 , що на АДРЕСА_3 , повторно таємно викрав планшет «Prestigio», чим завдав потерпілому майнової шкоди на суму 1500 грн.
10. Також 17 лютого 2020 року близько 09:00 ОСОБА_6 , перебуваючи в будинку АДРЕСА_4 , діючи повторно, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої ОСОБА_12 , відкрито заволодів її мобільним телефоном «Samsung» у чохлі, чим завдав потерпілій майнової шкоди на суму 3355 грн. Він ударив потерпілу кулаком у ділянку правого ока, чим спричинив легке тілесне ушкодження у вигляді крововиливів м`яких тканин у лобній ділянці голови справа з переходом на праву навколоочну ділянку обличчя, і з викраденим утік.
11. Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 08 червня 2023 року скасовано вирок щодо ОСОБА_6 в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_8 до засудженого про відшкодування матеріальної шкоди та призначено новий розгляд провадження в цій частині в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок залишено без змін.
Вимоги касаційних скарг й узагальнені доводи осіб, які їх подали
12. Засуджений ОСОБА_6 у своїй касаційній скарзі просить скасувати вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 08 червня 2023 року і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вважає судові рішення незаконними, необґрунтованими, невмотивованими і несправедливими. Стверджує, що суди першої та апеляційної інстанцій усупереч вимогам п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, частин 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) не роз`яснили йому права на звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 190 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення його до кримінальної відповідальності, а також права на відмову від такого звільнення та його наслідків і допустили неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування правил ст. 49 КК. Зазначає, що, беручи до уваги вимоги частин 2 і 3 ст. 49 КК, а також правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 02 лютого 2023 року у справі № 735/1121/20, та ураховуючи, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК, є кримінальним проступком, диференційований строк давності для притягнення до відповідальності за який становить 3 роки, загальний - 5 років, це правопорушення він вчинив 06 листопада 2017 року, а в розшуку перебував 10 днів (з 05 до 14 вересня 2022 року), то загальний строк давності притягнення до кримінальної відповідальності сплинув 06 листопада 2022 року. Сторона захисту зверталася до суду першої інстанції з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі частин 2 і 3 ст. 49 КК, проте суд відмовив у його задоволенні, а суд апеляційної інстанції не виправив зазначеної помилки.
13. Засуджений наголошує, що за умови звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 190 КК його злочинне діяння, вчинене щодо майна ОСОБА_10 , підлягало б перекваліфікації з ч. 2 на ч. 1 ст. 185 КК, а він підлягав би звільненню від кримінальної відповідальності за цей злочин у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за цим епізодом 28 лютого 2023 року. Аналогічним чином, на думку засудженого, його злочинні дії, вчинені щодо майна потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_8 , підлягали б перекваліфікації з ч. 2 на ч. 1 ст. 185 КК, а він - звільненню від кримінальної відповідальності за вказані злочини у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за цими епізодами також 28 лютого 2023 року.
14. Також засуджений указує, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував його злочинні дії, вчинені щодо ОСОБА_12 , за ч. 2 ст. 186 КК як відкрите викрадення чужого майна, поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, вчинене повторно. Стверджує, що таємно заволодів мобільним телефоном потерпілої, коли вона спала, і насильства до неї не застосовував. У судовому засіданні потерпіла ОСОБА_12 обмовила його, але суд надав перевагу її неправдивим показанням.
15. Крім того, засуджений ОСОБА_6 звертає увагу на те, що суд першої інстанції в ході призначення йому покарання не врахував обставин, які свідчили про те, що він не є соціально небезпечною особою, і давали підстави для висновку про можливість його виправлення в умовах без ізоляції від суспільства та застосування до нього правил ст. 75 КК. Зокрема, суд не зважив на те, що він вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має соціальні зв`язки, на його утриманні перебуває матір - особа з інвалідністю ІІ групи, яка потребує його підтримки, він сам хворіє і має потребу в спеціальному лікуванні. Зауважує, що повністю змінився, став на шлях виправлення і з часу вчинення останнього кримінального правопорушення (з 17 лютого 2020 року) жодних нових злочинів не вчиняв.
16. Стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає приписам ст. 370 КПК, оскільки апеляційний суд не перевірив належним чином доводів його апеляційної скарги щодо істотного порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування статей 49 і 75 КК, а також невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, і безпідставно залишив без зміни незаконне рішення суду першої інстанції.
17. Прокурор ОСОБА_7 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, у касаційній скарзі просить скасувати вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 лютого 2023 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 08 червня 2023 року в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 190 КК, звільнивши засудженого від кримінальної відповідальності за цим законом на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності та закривши кримінальне провадження в цій частині. У решті прокурор просить залишити судові рішення щодо ОСОБА_6 без змін. Указує на те, що вчинене ним 06 листопада 2017 року кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК, відповідно до вимог ст. 12 КК віднесено до кримінальних проступків. Оскільки після його вчинення засуджений вчинив ще злочини, передбачені ч. 2 ст. 185 і ч. 2 ст. 186 КК, строки давності переривалися і почали обчислюватися заново з дати вчинення останнього злочину, а саме із 17 лютого 2020 року. Разом із тим за правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2023 року у справі
№ 735/1121/20, закінчення загальних строків, зазначених у ч. 2 ст. 49 КК (зокрема,
5 років з моменту вчинення проступку), є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності, коли цей строк закінчується раніше за диференційований. Оскільки на день ухвалення вироку судом першої інстанції 23 лютого 2023 року минув п`ятирічний строк, установлений у ч. 2 ст. 49 КК за вчинення кримінального проступку, ОСОБА_6 підлягав звільненню від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 190 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
Позиції учасників судового провадження
18. Прокурор ОСОБА_5 частково підтримав касаційну скаргу прокурора ОСОБА_7 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, вважав, що касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 також підлягає частковому задоволенню. Просив скасувати ухвалу Хмельницького апеляційного суду від
08 червня 2023 року щодо ОСОБА_6 через істотне порушення цим судом вимог кримінального процесуального закону та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
19. Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися.
Мотиви Суду
20. Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції у межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
21. За приписами частин 1, 2 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК.
22. Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
23. Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
24. З урахуванням вищезазначених вимог закону, вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, Суд виходить з установлених фактичних обставин, викладених у цих судових рішеннях.
25. У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 не заперечує доведеності своєї винуватості у вчиненні шахрайства та крадіжок, водночас вважає, що підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за вчинення цих кримінальних правопорушень на підставі ст. 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності. Крім того, ставить під сумнів правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 186 КК, вказуючи, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки викрадення майна потерпілої ОСОБА_13 було таємним. Крім того, засуджений стверджує про невиконання судом першої інстанції вимог статей 50 і 65 КК при призначенні йому покарання, а також про недотримання судом апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
26. Прокурор у касаційній скарзі вважає незаконними та необґрунтованими судові рішення щодо ОСОБА_6 в частині його засудження за ч. 1 ст. 190 КК, оскільки для притягнення винуватого до кримінальної відповідальності за цим законом на день ухвалення вироку закінчилися строки давності, у решті вирок та ухвалу прокурор не оскаржує.
Щодо доводів засудженого про незаконність судових рішень в частині його засудження за ч. 2 ст. 186 КК
27. У кримінальному провадженні встановлено, що 17 лютого 2020 року
ОСОБА_6 із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої ОСОБА_12 , відкрито заволодів її мобільним телефоном.
28. Такий висновок, з яким правильно погодилася й апеляційна інстанція, суд обґрунтував належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з вимогами ст. 94 КПК.
29. Так, визнаючи ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, суд послався у вироку на показання в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_12 про те, що вона бачила, як ОСОБА_6 , перебуваючи в її будинку, взяв її мобільний телефон, у зв`язку з чим наказала останньому повернути його на місце, але засуджений вдарив її кулаком у праву частину голови і з телефоном утік, а на її послідуючі дзвінки з вимогою повернути мобільний телефон, стверджував, що нічого не брав. Аналогічними були показання потерпілої ОСОБА_12 в ході проведення слідчого експерименту від 25 лютого
2020 року за її участю.
30. Суд слушно визнав зазначені показання потерпілої достовірними, оскільки вони знайшли підтвердження сукупністю інших доказів у справі: показаннями свідка ОСОБА_13 , які зводилися до того, що ОСОБА_6 відкрито та із застосуванням насильства заволодів телефоном потерпілої; даними висновку судово-медичної експертизи № 171 від 20 лютого 2020 року про виявлення у потерпілої ОСОБА_12 тілесних ушкоджень у вигляді крововиливів у м`які тканини в лобній ділянці голови справа з переходом на праву навколо очну ділянку обличчя, на нижній повіці лівого ока, що могли утворитися від ударів (удару) тупими твердими предметами (предметом) з обмеженою контактуючою поверхнею та за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень з давністю утворення не менше 3-5 діб до моменту початку проведення судово-медичної експертизи; показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_14 , яка суду підтвердила висновки експертизи, а також те, що тілесні ушкодження у ОСОБА_12 могли утворитись 17 лютого 2020 року за обставин, про які повідомила потерпіла; даними протоколів огляду місця події та предметів.
31. Зазначені докази в їхній сукупності вказують на наявність у діях ОСОБА_6 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК.
32. Тому, беручи до уваги вищезазначене, Суд не вбачає підстав для задоволення вимог касаційної скарги в цій частині.
Щодо твердження засудженого про призначення йому покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та його особі
33. Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
34. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом і розміром покаранням та тим видом і розміром покарання, яке мало би бути призначене, ураховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
35. Згідно з приписами ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
36. За правилами ст. 65 КК суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, ураховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винуватого та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
37. Виходячи зі змісту положень ст. 65 КК, а також роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди повинні суворо додержуватись вимог даної норми закону стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізується принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
38. Як видно з матеріалів кримінального провадження, під час призначення покарання ОСОБА_6 суд першої інстанції дотримався вимог статей 50, 65 КК, а також принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
39. Суд першої інстанції урахував ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_6 злочинів, дані про особу винного, а також обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання. Зокрема, суд взяв до уваги те, що ОСОБА_6 офіційно не працює, не одружений, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, не судимий. Обставин, які відповідно до вимог ст. 66 КК пом`якшують покарання засудженому, суд не встановив, а обставиною, яка відповідно до вимог ст. 67 КК обтяжує його покарання, суд визнав вчинення злочину щодо особи похилого віку.
40. Ураховуючи наведене, а також конкретні обставини справи, суд дійшов висновку, що все вищенаведене у сукупності дає юридичні підстави для призначення ОСОБА_6 покарання в межах санкцій статей, за якими кваліфіковано вчинені ним діяння.
41. Саме таке покарання за висновком суду є справедливим і достатнім, а тому відповідає меті й загальним засадам призначення покарання.
42. Правових підстав вважати обрані судом ОСОБА_6 вид і розмір покарання такими, що є явно несправедливими або неправильними, колегія суддів не має.
43. Апеляційний суд небезпідставно погодився з таким рішенням суду першої інстанції.
Водночас колегія суддів вважає слушними доводи касаторів про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування положень ст. 49 КК
44. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, 06 листопада 2017 року ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК, що відповідно до вимог ст. 12 КК віднесено до кримінальних проступків, диференційований строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за які становить три роки (п. 2 ч. 1 ст. 49 КК).
45. Після вчинення вказаного проступку засуджений вчинив ще кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 185 і ч. 2 ст. 186 КК, а отже за правилами ч. 3 ст. 49 КК строки давності переривалися і почали обчислюватися заново з дати вчинення останнього злочину, а саме із 17 лютого 2020 року.
46. 05 вересня 2022 року ОСОБА_6 було оголошено у розшук у зв`язку з його неявкою в судові засідання. 15 вересня 2022 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області обрав ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою. Таким чином ОСОБА_6 перебував у розшуку 10 днів.
47. За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 02 лютого 2023 року у справі № 735/1121/20, вчинення особою в межах передбаченого ч. 1 ст. 49 КК строку нового злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк і понад 2 роки, не нівелює диференційованого строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за попередній злочин. У цьому разі термін, передбачений ч. 1 ст. 49 КК, переривається і починає відраховуватися з моменту вчинення нового злочину. Тобто диференційований строк не замінюється на загальний, більш обтяжливий для особи, а лише відтерміновується його початок. У разі ухилення від досудового розслідування або суду особа підлягає звільненню від кримінальної відповідальності або покарання за давністю після спливу диференційованого строку, передбаченого ч. 1 ст. 49 КК, подовженого на період ухилення.
48. Виходячи з наведеного, ОСОБА_6 слід рахувати диференційований строк із
17 лютого 2020 року, подовжений на 10 днів, тобто до 27 лютого 2023 року. А тому засуджений підлягає звільненню від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 190 КК на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК.
49. Утім доводи засудженого про те, його злочинні дії, вчинені щодо майна потерпілих ОСОБА_11 і ОСОБА_8 , підлягають перекваліфікації з ч. 2 на ч. 1 ст. 185 КК, а він - звільненню від кримінальної відповідальності за вказані злочини у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за цими епізодами, Суд вважає неспроможними.
50. Відповідно до п. 1 примітки до ст. 185 КК у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.
51. Згідно з правовим висновком об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 14 вересня 2020 року у справі № 591/4366/18 (провадження № 51-1122кмо20), єдиною підставою для здійснення кримінально-правової кваліфікації дій особи за кваліфікуючою ознакою «повторно» без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом, який дає підстави для кваліфікації ознаки «повторно», є розгляд першого і наступних однорідних або тотожних злочинів у одному кримінальному провадженні. Таким чином, у ситуації, коли в одному кримінальному провадженні розглядається два і більше епізоди вчинення тотожних чи однорідних злочинів, для повторності злочинів не має значення, була чи не була особа засуджена за раніше вчинений злочин.
52. Таким чином, зі змісту вказаного висновку убачається, що діяння особи кваліфікуються за ознакою повторності без постановлення обвинувального вироку суду стосовно цієї особи за першим епізодом у разі, коли судом в одному кримінальному провадженні встановлено доведеність вини у першому епізоді, що утворює повторність, і в наступному, який кваліфікується як повторний.
54. Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК, відповідно до вимог ст. 12 КК віднесено до нетяжких злочинів, диференційований строк давності притягнення до кримінальної відповідальності за які становить п`ять років. Цей строк від дати вчинення останнього злочину (17 лютого 2020 року) не сплинув, що виключає можливість звільнення ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вказані злочини на підставі ст. 49 КК.
55.За таких обставин, колегія суддів дійшла переконання, що касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та прокурора підлягають частковому задоволенню, а ухвала суду апеляційної інстанції - зміні.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
Касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та прокурора ОСОБА_7 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, задовольнити частково.
Ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 08 червня 2023 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Звільнити ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК, у зв`язку із закінченням строків давності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК та закрити кримінальне провадження в цій частині.
Вважати ОСОБА_6 засудженим за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 2 ст. 186 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
В іншій частині судові рішення залишити без змін.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3