Справа № 953/3991/23
Провадження № 1-кп/953/933/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2023 року місто Харків

Київський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участю прокурора ОСОБА_2

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

секретар судового засідання ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судового засідання Київського районного суду міста Харкова кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000381 від 06.03.2023, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, навідника - оператора 2 відділення 3 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого

у вчинені злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України,

у с т а н о в и в:

1. Формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, на підставі угоди про визнання винуватості.

1.1. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ № 1 від 01.01.2023 - солдата ОСОБА_3 призначено на посаду навідника - оператора 2 відділення 3 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 2 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ.

Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану», затвердженого Верховною Радою України 24.02.2022 (№ 2102-ІХ), відповідно до пункту № 31 частини першої статті 85 Конституції України та статті 5 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» по всій території України введено військовий стан, у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, який у подальшому продовжено Указом Президента України від 06.02.2023 № 58/2023 з 05 години 30 хвилин 19 лютого 2023 року строком на 90 діб.

Відповідно до вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», положень Військової присяги, ст. ст. 11, 16, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби повинен свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, Військової присяги, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути дисциплінованим, беззастережно виконувати накази командирів (начальників), виявляти повагу до командирів (начальників) і старших за військовим званням, сприяти їм у підтриманні порядку і дисципліни, вивчати військову справу, зразково виконувати свої службові обов`язки та бути готовим до виконання завдань, пов`язаних із захистом Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, забезпечувати недоторканність державного кордону та охорону суверенних прав України, не допускати негідних вчинків та стримувати від них інших.

Крім цього, згідно вищевказаних положень нормативно-правових актів, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Відповідно до ст. 28 Статуту внутрішньої служби єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.

За ст. 29 Статуту внутрішньої служби за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців.

Відповідно до ст. 30 Статуту внутрішньої служби начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника.

Згідно зі ст. 31 Статуту внутрішньої служби начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.

Як вбачається з ст. 32 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, За своїми військовими званнями начальниками є: полковники, генерал-майори, генерал-лейтенанти - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу та молодшого офіцерського складу; генерал-полковники, адмірали, генерали армії України - для військовослужбовців рядового, сержантського і старшинського складу, молодшого та старшого офіцерського складу.

Відповідно до ст. 37 Статуту внутрішньої служби військовослужбовець після отримання наказу відповідає: "Слухаюсь" і далі виконує його. Військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін.

Відповідно до ст. 4 Дисциплінарного статуту військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.

Відповідно до ст. 6 Дисциплінарного статуту право командира - віддавати накази і розпорядження, а обов`язок підлеглого - їх виконувати.

Відповідно до п. 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 (далі - Положення), право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам органів військового управління, з`єднань, військових частин, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Однак, солдат ОСОБА_3 під час проходження військової служби у складі 2-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України - 06.03.2023 вирішив стати на злочинний шлях, та діючи умисно, в умовах воєнного стану, вчинив непокору, тобто відкриту відмову виконати наказ начальника.

Так, 06.03.2023 близько 10 год. 00 хв. заступником командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України по роботі з особовим складом полковником ОСОБА_6 , вишикувано особовий склад НОМЕР_2 , 2-го та 4-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, в тому числі солдата ОСОБА_3 у військовому містечку № НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , та було віддано усний наказ для здійснення маршу в АДРЕСА_3 для подальшого виконання бойових завдань за призначенням.

Будучи невдоволеним наказом щодо вибуття до АДРЕСА_3 для подальшого виконання бойових завдань за призначенням, солдат ОСОБА_3 , діючи з прямим умислом, а саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану відкрито відмовився виконувати наказ та вибувати до н.п. Бахмут, Донецької області для подальшого виконання бойових завдань за призначенням, чим підірвав боєготовність та боєздатність 1-го, 2-го та 4-го батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

1.2. Указаними діями ОСОБА_3 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 402 КК України, тобто непокору, вчинену в умовах воєнного стану.

2. Підстави доведеності винуватості поза розумним сумнівом на підставі угоди про визнання винуватості.

2.1. 14.09.2023 між прокурором Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_3 , за участі захисника ОСОБА_4 , на підставі статей 468, 469, 470, 472 КПК України укладено угоду про визнання винуватості у рамках кримінального провадження, внесеного 06.03.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000381.

Згідно зі змістом наведеної угоди, яка скріплена підписами сторін, обвинувачений беззастережно визнав себе винуватим в інкримінованому йому органом досудового розслідування злочині в обсязі пред`явленого обвинувачення. Сторони досягли відповідних домовленостей, погоджуючись на призначення обвинуваченому покарання, з урахуванням обставин, що пом`якшують покарання, та із застосуванням ст.ст. 62, 69 КК України, за ч. 4 ст. 402 КК України у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 роки.

В угоді зазначені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, передбачені ст. 473 КПК України та наслідки невиконання угоди, встановленні ст. 476 КПК України.

2.2. У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винуватим себе у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, визнав повністю, вказавши, що час, місце та спосіб вчинення ним злочину, описаних в угоді та обвинувальному акті, викладені правильно, вказані обставини відповідають подіям, що відбувалися в дійсності, і він їх в повному обсязі підтверджує. У вчиненому - щиро розкаявся. Уклавши відповідну угоду про визнання винуватості, він цілком розуміє надані йому законом права, а також роз`яснені йому судом наслідки укладення та затвердження вказаної угоди, визначені ст. 473 КПК України, - щодо обмеження права оскарження вироку згідно з положеннями ст. 394 і ст. 424 КПК України, і щодо відмови від здійснення прав, передбачених ст. 474 ч. 4 п. 1 КПК України, а саме, права на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину інкримінованого кримінального правопорушення, права на виклик і на допит у судовому засіданні свідків, права заявляти клопотання, права надання суду своїх доказів, а також, характер пред`явленого обвинувачення, відповідно до якого він визнає себе винним, вид покарання, і інші заходи, які можливо будуть застосовані до нього у разі затвердження зазначеної угоди судом, у тому числі, і наслідки невиконання вказаної угоди, визначені у ст. 476 КПК України. Також обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що здатен реально виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання та просив суд затвердити угоду про визнання винуватості та призначити узгоджене покарання. Крім того, обвинувачений вказав, що вказана угода про визнання винуватості укладена між ним та прокурором добровільно, за участі захисника без застосування будь-якого насильства, примусу та погроз. Розуміє, що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ст. 389-1 КК України. У зв`язку з чим ОСОБА_3 просив суд затвердити угоду, призначивши узгоджене покарання та врахувати, що він повністю визнав свою винуватість в інкримінованому йому злочині, засуджує свою поведінку, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину та розгляду кримінального провадження.

2.3. Прокурор у судовому засіданні зазначила, що при укладенні угоди про визнання винуватості були враховані обставини, передбачені статтями 469, 470 КПК України, дотримані вимоги процесуального та матеріального права, просила суд затвердити угоду про визнання винуватості та призначити обвинуваченому узгоджене сторонами покарання.

2.4. Захисник ОСОБА_4 також вважав можливим затвердити угоду про визнання винуватості, зазначивши, що при укладенні угод між його підзахисним та прокурором були дотримані правила та вимоги, передбачені кримінальним процесуальним законодавством України та КК України, при цьому вказана угода була укладена з прокурором добровільно, без застосування насильства, примусу та погроз, оскільки пропозицію укладення угоди було спрямовано саме стороною захисту.

2.5. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України, у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно п. 1 ч. 4 ст. 469 КПК України, угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

2.6. Судом, встановлено, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України, віднесено до тяжких злочинів.

Отже, заслухавши доводи сторін кримінального провадження, дослідивши надані матеріали кримінального провадження, перевіривши умови укладання угоди про визнання винуватості, відповідність угоди за змістом вимогам процесуального законодавства, роз`яснивши та з`ясувавши у обвинувачуваного про повне розуміння ним його процесуальних прав, добровільності та відсутності будь-яких обставин, які примусили його погодитися на підписання угоди про визнання винуватості, характеру висунутого обвинувачення, виду і розміру покарання та наслідків постановлення вироку на підставі угоди про визнання винуватості, суд дійшов висновку про те, що в даному кримінальному провадженні можливо затвердити надану угоду про визнання винуватості.

2.7. Оскільки на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, суд дійшов висновку, що мали місце діяння, у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_3 , а дії останнього органом досудового розслідування обґрунтовано кваліфіковані за ч. 4 ст. 402 КК України, доведеною суд вважає і винуватість поза розумним сумнівом ОСОБА_3 у порядку, передбаченому статтями 468-476 КПК України.

3. Обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання.

3.1. Пом`якшуючі обставини - це встановлені судом різні відомості, що свідчать про менший ступінь небезпечності особи винного та вчиненого ним злочину й дають підстави для застосування до нього менш суворого покарання.

Відповідно до ст. 66 КК України до обставин, які пом`якшують покарання належать як зазначені, так і не зазначені в законі, але встановлені судом за конкретною справою об`єктивні та суб`єктивні чинники, що не є ознаками конкретного складу злочину і не впливають на його кваліфікацію, проте свідчать про занижений ступінь суспільної небезпеки вчиненого діяння і (або) особи винного і тим самим надають суду право для пом`якшення покарання.

3.1.1. Згідно послідовної практики Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постанові від 15.11.2021 у справі № 199/6365/19 (№ 51- 3198км21) розкаяння передбачає, окрім визнання собою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Таким чином, щире каяття це певний психічний стан особи винного, коли він засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, і це об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям усіх обставин справи, вчиненням дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину або відшкодуванню завданих збитків чи усуненню заподіяної шкоди.

3.1.2. Під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти дії винної особи, спрямовані на те, щоб надати допомогу органам дізнання, досудового слідства і суду у встановленні істини у справі, з`ясуванні фактичних обставин, які мають істотне значення для розкриття злочину. Це може полягати зокрема у: повідомленні про всі відомі епізоди й обставини вчинення злочину; викритті інших співучасників; визначенні ролі кожного з них у вчиненні злочину; повідомленні про їхнє місцезнаходження; поданні допомоги в їх затриманні; видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом.

3.2. При встановленні обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , суд враховує, що у судовому засіданні останній свою винуватість у вчиненні інкримінованого злочину визнав повністю, у вчиненому кається, засудив свою протиправну поведінку, активно сприяв розкриттю злочину та розгляду кримінального провадження.

На думку суду, такі дії обвинуваченого не пов`язані із бажанням отримати мінімальне покарання, а також наявності беззаперечних доказів вчинення ним злочину. Аналогічну позицію висловлено прокурором у судовому засіданні.

Також, суд приймає до уваги, що збитки або шкоду вчиненими кримінальними правопорушеннями обвинуваченим ОСОБА_3 не заподіяно, відтак, і ступінь суспільної небезпечності його дій значно нижчий, ніж у кримінальних правопорушеннях, якими такі збитки або шкоду заподіяно.

3.3. З огляду на обставини кримінального провадження та поведінку обвинуваченого ОСОБА_3 під час судового розгляду та на стадії досудового розслідування, суд визнає обставинами, що пом`якшує покарання обвинуваченого, згідно п. 1) ч. 1 ст. 66 КК України, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, а також згідно ч. 2 ст. 66 КК України активне сприяння встановленню істини в суді.

3.4. Обставин, які б обтяжували покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено..

4. Підстави призначення покарання, визначеного на підставі угоди про визнання винуватості.

4.1. У силу положень ст. 12 КК України злочин, передбачений ч. 4 ст. 402 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.

На виконання вимог ст. 474 КПК України судом з`ясовано обставини, які дають змогу впевнитися в тому, що обвинувачений усвідомлює свої права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження угоди, характер обвинувачення, вид покарання, яке буде до нього застосовано, а також переконатися, що укладення угоди є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді. Обвинуваченому роз`яснено наслідки невиконання угоди, передбачені ст. 476 КПК України.

Судом встановлено, що ініціювання, порядок укладення та зміст угоди про визнання винуватості 14.09.2023 між прокурором та обвинуваченим відповідає вимогам статей 469, 472 КПК України.

Також, суд бере до уваги, що прокурором враховано вимоги ст. 470 КПК України щодо обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні тяжкого злочину за пред`явленим обвинуваченням, який повністю сприяв слідству у розслідуванні даного злочину, наявний суспільний інтерес у забезпеченні швидкого судового провадження відносно ОСОБА_3 , та в запобіганні більшої кількості кримінальних правопорушень.

Суд вбачає наявними підстави, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного, для призначення покарання відповідно до вимог ст. 69 КК України шляхом призначення покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 5 ст. 407 КК України, у виді 2 (двох) років позбавлення волі.

Враховуючи викладене, тяжкість кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд приходить до висновку про можливість замінити призначене ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі триманням у дисциплінарному батальйоні військовослужбовців на той самий строк на підставі ч. 1 ст. 62 КК України.

Оскільки умови угоди не суперечать вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України, узгоджена міра покарання, з призначенням покарання за ч. 4 ст. 402 КК України у виді тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 роки, із застосуванням ст.ст. 62, 69 КК України, відповідає вимогам закону, відповідно до умов угоди ОСОБА_3 слід призначити це покарання. Оскільки таке покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначених ст. 65 КК України, ступеню тяжкості злочинів та особистості обвинуваченого з врахуванням обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченого, а також відсутність обставин, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, відповідає загальним засадам призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості, а також вимогам ч. 2 ст. 61 Конституції України про те, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Очевидної неможливості виконання обвинуваченим взятих на себе зобов`язань - не вбачається.

Згідно з ч. 1 ст. 475 КПК України якщо суд переконався, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.

Виходячи з викладеного, перевіривши угоду на відповідність вимогам КПК України, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості і призначення обвинуваченому узгодженої сторонами міри покарання.

Підстав для відмови в затвердженні угод про визнання винуватості, передбачених ст. 474 ч. 7 КПК України, судом не встановлено.

5. Підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

6. Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

6.1. Речові докази.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

6.2. Процесуальні витрати.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

6.3. Заходи забезпечення кримінального провадження.

6.3.1. Запобіжний захід.

У кримінальному провадженні ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 07.03.2023 відносно обвинуваченого ОСОБА_3 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_2 , із визначенням альтернативного запобіжного заходу у виді застави у розмірі 161040 грн, строком на 60 діб по 04.05.2023 (включно).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 01.05.2023 строк дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою в умовах гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_2 продовжено строком на 60 днів, але не більше, ніж до початку підготовчого судового засідання. Визначено альтернативний запобіжний захід у виді застави у розмірі 107360 грн.

09.05.2023 обвинувачений звільнений з-під варти, у зв`язку із внесенням визначеної суми застави.

Відповідно до ч. 4 ст. 202 КПК України з моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у вигляді застави.

Ураховуючи те, що під час судового розгляду кримінального провадження клопотань про зміну запобіжного заходу від сторін кримінального провадження на розгляд суду не надходило, обраний відносно обвинуваченого ОСОБА_3 запобіжний захід до набрання вироком законної сили підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 7, 100, 124, 368-371, 373, 374, 395, 468-475 КПК України, суд -

у х в а л и в:

Затвердити угоду про визнання винуватості, укладену 14.09.2023 між прокурором Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_7 та обвинуваченим ОСОБА_3 , при участі захисника ОСОБА_4 , у кримінальному провадженні, внесеному 06.03.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000381, відносно ОСОБА_3 за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України.

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчинені злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити узгоджене сторонами кримінального провадження покарання, із застосуванням положень ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки.

На підставі ч. 1 ст. 62 КК України, замінити призначене ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі строком на 2 (два) роки триманням в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців строком на 2 (два) роки.

Строк відбуття покарання ОСОБА_3 рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Зарахувати в якості відбутого покарання за цим вироком відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КПК України строк попереднього ув`язнення ОСОБА_3 з 06.03.2023 по 09.05.2023 (включно), виходячи з того, що одному дню попереднього ув`язнення відповідає один день тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців.

Запобіжний захід ОСОБА_3 у вигляді застави до набрання вироком законної сили, - залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з моменту його проголошення в порядку, передбаченому частиною 4 статті 394 Кримінального процесуального кодексу України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після проголошення вручити прокурору, обвинуваченому в порядку, передбаченому ст. 376 КПК України.

Суддя - ОСОБА_1