КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участі секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 08 вересня 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 08.09.2023 відмовлено у задоволенні клопотання прокурора другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 про накладення арешту на майно.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою, прокурор Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання прокурора та накласти арешт на тимчасово вилучене майно, а саме автомобіль LEXUS LS 460, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , із забороною відчуження, розпорядження та користування, посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали.

22.09.2023 від прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 надійшли доповнення до апеляційної скарги, в яких він посилався на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованих кримінальних правопорушень, у тому числі у вчиненні

______________________________________________________________________________

Справа № 757/31118/23-к Слідчий суддя - ОСОБА_8

Апеляційне провадження № 11-сс/824/5886/2023 Суддя-доповідач - ОСОБА_1

особливо тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років з конфіскацією майна.

Органом досудового розслідування встановлено, що підозрюваний ОСОБА_7 користується автомобілем LEXUS LS 460, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який зареєстрований на ОСОБА_6 .

На переконання прокурора, даний транспортний засіб є знаряддям вчинення злочину, тобто відповідає ознакам речового доказу, зазначеним у ст. 98 КПК України.

Постановою слідчого вищевказаний автомобіль визнано речовим доказом у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, наявні підстави, передбачені ст. 170 КПК України, для накладення арешту на зазначений транспортний засіб.

Власник майна ОСОБА_6 та його захисник у судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином, про поважні причини свого неприбуття не повідомили та клопотань про відкладення судового засідання не подавали.

З урахуванням положень ч. 1 ст. 172, ч. 4 ст. 405 КПК України, колегія суддів вважає за можливе проводити апеляційний розгляд у відсутності учасників судового провадження, які не прибули в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи прокурора ОСОБА_5 , який підтримав подану ним апеляційну скаргу, дослідивши матеріали, які надійшли з суду першої інстанції, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як убачається із матеріалів судового провадження, Головним слідчим управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0001357 від 02.11.2021 за підозрою: ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 255, ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3, ч. 4 ст. 358, ч. 2,3 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4, ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_12 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3, ч. 4, ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_13 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3, ч. 4, ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3, ч. 4, ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_15 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_16 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_17 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_18 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_19 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_20 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_21 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_22 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_23 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_24 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_25 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_26 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України; ОСОБА_27 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України.

19.07.2023 у межах вказаного кримінального провадженні ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 255, ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 4 ст. 28, ч. 3 ст. 206-2 КК України.

Як зазначено в клопотанні прокурора, в ході досудового розслідування встановлено, що підозрюваний ОСОБА_7 користується автомобілем LEXUS LS 460, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 , який зареєстрований на ім`я ОСОБА_6 .

Постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ НПУ ОСОБА_28 від 19.07.2023 визнано речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001357 автомобіль LEXUS LS 460, номер кузова НОМЕР_3 , д.н.з. НОМЕР_4 .

21.07.2023 прокурор другого відділу управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення Департаменту нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою злочинністю, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 звернувся до слідчого судді Печерського районного суду міста Києва із клопотанням, в якому просив накласти арешт на тимчасово вилучене майно, а саме автомобіль LEXUS LS 460, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , із забороною відчуження, розпорядження та користування.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 08.09.2023 відмовлено у задоволенні вказаного клопотання прокурора.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні клопотання, слідчий суддя виходив з недоведеності відповідності вилученого автомобіля ознакам речових доказів у кримінальному провадженні та відсутності правових підстав для накладення арешту на автомобіль.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження, потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора, може бути виконано завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи при наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Чинним Кримінальним процесуальним кодексом України передбачено, що арешт на майно з метою збереження речових доказів можливий, коли існує сукупність розумних підстав і підозр вважати, що таке майно є доказом злочину.

Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

З матеріалів судового провадження вбачається, що прокурором при зверненні до слідчого судді із клопотанням про арешт належного на праві власності ОСОБА_6 автомобіля, не в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України.

Так, матеріали судового провадження не містять даних щодо причетності власника майна ОСОБА_6 до вчинення кримінальних правопорушень, за якими здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001357, та повідомлення йому про підозру у даному кримінальному провадженні.

Оскільки прокурором як одну із підстав для накладення арешту на аітомобіль LEXUS LS 460, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 зазначено можливу конфіскацію майна, а п. 3 ч. 2, ч. 5 ст. 170 КПК України не допускає накладення арешту на майно будь-якої іншої особи крім підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження та враховуючи, що ОСОБА_6 такого правового статусу не має, у даному випадку відсутні правові підстави для накладення арешту на майно вказаної особи з підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, з метою конфіскації майна як виду покарання.

Обґрунтовуючи в клопотанні підстави для накладення арешту на вилучений транспортний засіб з метою збереження його як речового доказу, прокурор у клопотанні зазначив, що вказаний автомобіль відповідає критеріям речових доказів, визначеним ст. 98 КПК України, оскільки є знаряддям вчинення кримінальних правопорушень.

Однак, не зважаючи на те, що органом досудового розслідування визнано речовим доказом автомобіль LEXUS LS 460, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , прокурором у клопотанні не доведено таку мету накладення арешту на вказане майно, як збереження речових доказів.

Зокрема, надані суду матеріали не містять жодних відомостей та доказів на підтвердження доводів прокурора про те, що належний на праві власності ОСОБА_6 автомобіль перебував у користуванні підозрюваного ОСОБА_7 та міг бути знаряддям вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень.

Ураховуючи наведені обставини, клопотання про арешт майна не містить, тапрокурором не надано доказів того, що вилучений автомобіль LEXUS LS 460, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_6 , може бути речовим доказом у кримінальному провадженні № 0001357, або підлягати конфіскації як виду покарання.

На переконання колегії суддів, орган досудового розслідування у розумінні вимог ст. 132 КПК України не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні.

Крім того, звертаючись із клопотанням про накладення арешту на вилучене майно, прокурор не перевірив, чи виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи власника транспортного засобу, який не причетний до обставин кримінального правопорушенння, потребам досудового розслідування, і чи не порушує при вказаних обставинах справедливий баланс між інтересами власника майна, гарантованими законом і завданням цього кримінального провадження.

Відповідно ч. 1 ст. 173 КПК України, суд відмовляє у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої 170 КПК України.

Таким чином, на переконання колегії суддів, арешт на автомобіль LEXUS LS 460, номер кузова НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 не може бути накладений за обставин, викладених в клопотанні прокурора про арешт майна та з метою, яка передбачена п.п. 1, 3 ч. 2 ст. 170 КПК України, а тому слідчий суддя обґрунтовано відмовив у його задоволенні.

З огляду на вищевикладене у сукупності, доводи прокурора про незаконність та необґрунтованість оскаржуваної ухвали слідчого судді колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не можуть бути безумовними підставами для скасування ухвали слідчого судді.

Істотних порушень вимог КПК України, які б давали підстави для скасування ухвали слідчого судді, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду прийнято у відповідності до вимог закону, слідчий суддя при розгляді клопотання з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в його задоволенні, а тому ухвалу слідчого судді необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ураховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 376, 407, 418, 422 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу з доповненнями прокурора Офісу Генерального прокурора ОСОБА_5 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 08 вересня 2023 року, - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді:

____________ ___________ ___________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3