Номер провадження: 11-кп/813/515/23
Справа № 515/1658/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 на вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 16 серпня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000085 від 22 жовтня 2021 року відносно

ОСОБА_7 , що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Чита, громадянки РФ, має середню спеціальну освіту, заміжньої, має двох малолітніх дітей, раніше не судима, не працює, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого вироку та фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції.

Вироком Татарбунарського районного суду Одеської області від 16 серпня 2022 року ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та їй призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Вирішено питання з цивільним позовом потерпілого та з речовими доказами у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком встановлено, що 02 жовтня 2021 року приблизно о 13 год. 30 хв. ОСОБА_7 , знаходячись на господарчому подвір`ї домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1 , в ході конфлікту, що раптово виник на ґрунті особистих неприязних відносин до ОСОБА_8 , маючи намір на спричинення останньому легких тілесних ушкоджень, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, спочатку нігтями правої руки подряпала ліву половину обличчя та кінчик носу ОСОБА_8 , а потім схопила металевий предмет, яким нанесла один удар по голові потерпілого та тильній поверхні правої кисті руки, якою він прикривав голову. В результаті протиправних дій ОСОБА_7 потерпілому було спричинено легкі тілесні ушкодження.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції потерпіла ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати вирок та закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального проступку.

Доводи апеляційної скарги обґрунтувала тим, що вона не мала умислу на нанесення потерпілому тілесних ушкоджень, а діяла в стані необхідної оборони.

Позиція учасників судового розгляду в судовому засіданні.

Обвинувачена ОСОБА_7 в судові засідання Одеського апеляційного суду систематично не з`являлася.

Так, 29 вересня 2022 року ухвалою Одеського апеляційного суду було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_7 .

У судове засідання, призначене на 02 листопада 2022 року на 13:45 годину, обвинувачена ОСОБА_7 не з`явилася. Про час та місце апеляційного розгляду повідомлялася належним чином, шляхом надсилання їй СМС повідомлення.

Її захисник ОСОБА_9 звернулася до апеляційного суду з клопотанням, в якому просила відкласти апеляційний розгляд, в зв`язку з перебуванням ОСОБА_7 за кордоном.

У судове засідання, призначене на 16 листопада 2022 року на 13:30 годину, обвинувачена ОСОБА_7 не з`явилася. Про час та місце апеляційного розгляду повідомлялася належним чином, за допомогою телефонограми. Обвинувачена ОСОБА_7 звернулася до апеляційного суду з клопотанням, в якому просила відкласти апеляційний розгляд, оскільки вона перебуває за кордоном, в зв`язку з введенням в Україні воєнного стану та зазначила, що планує повернутися в України в квітні 2023 року.

Її захисник ОСОБА_9 звернулася до апеляційного суду з клопотанням, в якому просила відкласти апеляційний розгляд, в зв`язку з перебуванням ОСОБА_7 за кордоном.

З цих підстав, Одеський апеляційний суд направив лист від 17.11.2022 року захиснику ОСОБА_9 , в якому зазначив про можливість участі ОСОБА_7 в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.к.п.207).

У судове засідання, призначене на 20 лютого 2023 року на 09:30 годину, обвинувачена ОСОБА_7 не з`явилася. Про час та місце апеляційного розгляду повідомлялася належним чином, шляхом надсилання їй СМС повідомлення. З заявами та клопотаннями про відкладення апеляційного розгляду не зверталася.

У судове засідання, призначене на 20 березня 2023 року на 09:30 годину, обвинувачена ОСОБА_7 не з`явилася. Про час та місце апеляційного розгляду повідомлялася належним чином, шляхом надсилання їй СМС повідомлення. Її захисник ОСОБА_9 звернулася до апеляційного суду з клопотанням, в якому просила відкласти апеляційний розгляд, оскільки ОСОБА_7 перебуває за кордоном, в зв`язку з воєнними діями, які ведуться на території України.

У судове засідання, призначене на 29 травня 2023 року на 09:30 годину, обвинувачена ОСОБА_7 не з`явилася. Про час та місце апеляційного розгляду повідомлялася належним чином, шляхом надсилання їй СМС повідомлення. З заявами та клопотаннями про відкладення апеляційного розгляду не зверталася.

У судове засідання, призначене на 27 липня 2023 року на 11:15 годину, обвинувачена ОСОБА_7 не з`явилася. Про час та місце апеляційного розгляду повідомлялася належним чином, шляхом надсилання їй СМС повідомлення. Її захисник ОСОБА_9 звернулася до апеляційного суду з клопотанням, в якому просила відкласти апеляційний розгляд, в зв`язку з перебуванням ОСОБА_7 за кордоном та здійсненням догляду за хворою матір`ю.

У судове засідання, призначене на 17 серпня 2023 року на 11:45 годину, обвинувачена ОСОБА_7 не з`явилася. Про час та місце апеляційного розгляду повідомлялася належним чином, шляхом надсилання їй СМС повідомлення. Її захисник ОСОБА_9 звернулася до апеляційного суду з клопотанням, в якому просила відкласти апеляційний розгляд, оскільки ОСОБА_7 перебуває за кордоном в зв`язку з воєнними діями, які ведуться на території України. Також захисник зазначила, що не зможе взяти участь у судовому засідання, в зв`язку з зайнятістю у інших судових справах.

У судове засідання, призначене на 07 вересня 2023 року на 10:30 годину, обвинувачена ОСОБА_7 не з`явилася. Про час та місце апеляційного розгляду повідомлялася належним чином, шляхом надсилання їй СМС повідомлення.

Її захисник ОСОБА_9 звернулася до апеляційного суду з заявою, в якій просила відкласти апеляційний розгляд, оскільки ОСОБА_7 перебуває за кордоном, в зв`язку з воєнними діями, які ведуться на території України та має намір повернутися 07.10.2023 року.

Апеляційний суд констатує, що апеляційна скарга обвинуваченої ОСОБА_7 перебуває в провадженні Одеського апеляційного суду з 29 вересня 2022 року.

Судові засідання стосовно розгляду апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 призначалися Одеським апеляційним судом 8 разів.

Обвинувачена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_9 жодного разу не з`явилися до Одеського апеляційного суду та не надали апеляційному суду докази того, що ОСОБА_7 дійсно перебуває за кордоном у зв`язку з воєнними діями, які ведуться на території України.

Апеляційний суд критично відноситься до такої поведінки обвинуваченої ОСОБА_7 , яка на протязі року не з`являлася до суду для розгляду її апеляційної скарги та не скористалася своїм правом на участь під час апеляційного розгляду в режимі відеоконференції, що було запропоновано їй у листі Одеського апеляційного суду від 17.11.2022 року (а.к.п.207).

Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що ОСОБА_7 вчинила інкриміноване їй кримінальне правопорушення 02 жовтня 2021 року, тобто, відповідно до положень ст.49 КК України, 02 жовтня 2023 році закінчуються строки давності притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності, що може призвести до її безкарності за вчинення кримінального правопорушення.

За таких обставин, апеляційний суд розцінює поведінку обвинуваченої ОСОБА_7 , як намагання затягнути розгляд кримінального провадження, з метою забезпечення спливу строків давності та звільнення її від кримінальної відповідальності.

Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» (1989), зазначив, що сторона зобов`язана «демонструвати готовність брати участь у всіх етапах розгляду, що мають безпосередній стосунок до нього, утримуватися від використання прийомів для затягування процесу, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухань».

Європейський суд з прав людини наголошує, що особа, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ч.4 ст.401 КК України, обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Положеннями ч.4 ст.405 КК України встановлено, що неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Приймаючи до уваги той факт, що в даному випадку участь сторін кримінального провадження є необов`язковою, в апеляційній скарзі не порушується питання про погіршення становища обвинуваченої ОСОБА_7 , а апеляційним судом вжиті всі можливі заходи для повідомлення обвинуваченої та її захисника про час та місце судового засідання, апеляційний суд, вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника.

Потерпілий ОСОБА_8 та його представник - адвокат ОСОБА_10 надали до апеляційного суду заяви про розгляд апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 без їх участі, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити оскаржений вирок без змін.

Прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Обвинувачена ОСОБА_7 у своїй апеляційній скарзі просила закрити кримінальне провадження, посилаючись на те, що в її діях відсутній склад кримінального проступку.

Частиною 3 статті 404 КПК України передбачено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Між тим, у своїй апеляційній скарзі обвинувачена не зверталася до апеляційного суду з клопотанням про повторне дослідження усіх обставин, встановлених під час кримінального провадження, що відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, унеможливлює таке дослідження судом апеляційної інстанції за власної ініціативи.

За таких умов, враховуючи відсутність будь-яких клопотань сторони захисту про повторне дослідження доказів у справі, апеляційний суд констатує, що, у відповідності до положень ст.2, 7, 22, 26 КПК України, на апеляційний суд не може бути покладена функція збирання доказів, а також ініціювання, за умови відсутності обґрунтованих клопотань сторін кримінального процесу про повторне дослідження доказів на стадії апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, а тому апеляційний суд не має законних підстав для повторного дослідження доказів в кримінальному провадженні, оскільки таким чином буде порушено принцип змагальності та диспозитивності.

При цьому, апеляційний суд враховує, що зміст такої засади, як безпосередність дослідження доказів судом апеляційної інстанції, відрізняється від змісту цієї засади в суді першої інстанції, оскільки апеляційний розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених Главою 31 КПК. Ця відмінність зумовлена функцією суду апеляційної інстанції перегляд вироку суду в апеляційному порядку, а не вирішення кримінального провадження по суті, що дублює функції суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції покликаний не стільки самостійно встановити обставини кримінального провадження, скільки перевірити та оцінити правильність їх встановлення судом першої інстанції, точність та відповідність застосування ним норм матеріального і процесуального закону, справедливість призначеного заходу кримінально-правового впливу, а також безпомилковість вирішення інших питань, що підлягають з`ясуванню при ухваленні судового рішення судом першої інстанції.

Також апеляційний суд наголошує, що положення ч.1 ст.404 КПК України ґрунтуються на принципі римського права «tantum devolutum quatum appellatum» («скільки скарги стільки рішення»).

Тобто, на відміну від суду першої інстанції повноваження апеляційного суду стосовно дослідження доказів визначаються переглядом кримінального провадження в межах вимог апеляційної скарги, з урахуванням наявності або відсутності обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження щодо повторного дослідження доказів.

Отже, слід констатувати, що відсутність обґрунтованого клопотання сторони кримінального провадження про дослідження доказів, за умови того, що в оскарженому вироку судом дана оцінка всім доказам, на невірну оцінку яких посилається сторона на стадії апеляційного оскарження вироку, але при цьому погоджується з правильністю викладення змісту цих доказів в оскарженому вироку, не зумовлює обов`язку апеляційного суду повторно досліджувати обставини, встановлені під час кримінального провадження, та не створює передумов для використання апеляційним судом свого права дослідити нові докази за наявності підстав, регламентованих положеннями ч.3 ст.404 КПК.

Апеляційний суд наголошує, що рівність сторін перед судом є одним зі складників справедливого судового розгляду, що містить фундаментальне право на змагальність кримінального провадження, зокрема, про це зазначено ЄСПЛ у п. 37 рішення ЄСПЛ від 24 лютого 1998 року у справі «Бельзюк проти Польщі». Тому за відсутності клопотання про дослідження доказів апеляційний суд не вправі за своєю ініціативою досліджувати докази. Таке розуміння випливає з правових позицій ЄСПЛ, викладених у рішеннях у справах: від 13 січня 2005 року «Капо проти Бельгії», від 24 листопада 2000 року «Дактарас проти Литви», від 9 листопада 2006 року «Білуха проти України» про безсторонність суду за об`єктивним критерієм, а також про обов`язок несення тягаря доказування сторонами та обов`язок забезпечення рівності сторін (п. 61 рішення ЄСПЛ від 27 березня 2007 року у справі «Талат Тунч проти Туреччини»).

Апеляційний суд вважає, що за відсутності мотивованого клопотання про повторне дослідження доказів, яке обов`язково має відповідати положенням ч.3 ст.404 КПК, апеляційний суд не повинен досліджувати ці докази, оскільки протилежне, без дотримання принципів закріплених в положеннях зазначеної норми процесуального закону, може перетворити апеляційний перегляд судового рішення в повторний розгляд кримінального провадження по суті, що фактично нівелює принцип інстанційності судочинства.

Незважаючи на позицію обвинуваченої ОСОБА_7 , відповідно до якої вона не визнає себе винуватою та вважає, що в її діях відсутній склад кримінального проступку, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що вина обвинуваченого в повній мірі доведена доказами, дослідженими судом першої інстанції, зокрема:

- показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який суду першої інстанції пояснив що, 02 жовтня минулого року він поїхав в с. Вишневе Білгород-Дністровського району Одеської області допомогти зробити відмосток у будинку ОСОБА_11 . Перед цим вже декілька разів приїжджав в село заливати відмостку. Роботу робили у дворі її сусідки ОСОБА_7 . Після закінчення роботи відмостку загородили сіткою, щоб не ходила птиця, тобто сітку поставили тимчасово. Коли обвинувачена побачила цю сітку, то відразу почала суперечку з ним, в ході сварки почала його штовхати, після чого вони разом упали на відросток. Піднявшись ОСОБА_12 взяла металевий косинець та почала його бити, схватившись за край металевого косинця, він почав викручувати його з рук останньої. Потім ОСОБА_12 пішла у невідомому напрямку. Після скоєного у нього було подряпане обличчя, косинцем обвинувачена намагалася нанести йому удар по голові, але він накрив голову руками. На час конфлікту в руках у нього була легенька тертка, якою він затирав підмосток, кельми в руках у нього не було;

- показаннями свідка ОСОБА_13 , який суду першої інстанції пояснив, що 02.10.2021 року, в обід він допомагав ОСОБА_8 , який заливав відмостку за будинком ОСОБА_14 , а він носив розчин. Потім підійшла ОСОБА_7 , між нею та ОСОБА_8 виникла сварка, яка тривала не більше 20 хв., в ході якої вона вдарила потерпілого по голові металевою пластиною. Він пішов з місця події і не бачив, що відбувалося далі. Потім у дворі ОСОБА_14 він бачив кров на голові потерпілого;

- показаннями свідка ОСОБА_14 , яка суду першої інстанції пояснила, що у жовтні 2021 року вона попросила ОСОБА_8 та ОСОБА_13 налагодити відмостку за належним їй будинком. 02 жовтня роботу було завершено і поки цемент був свіжий, відмостку загородили сіткою, щоб її не пошкодила свійська птиця. Прийшла ОСОБА_7 і почала вимагати забрати сітку з її території, а потім почала виганяти ОСОБА_8 , який загладжував відмостку. Між ними виникла сварка, а потім бійка. ОСОБА_7 у руці держала металічну пластину, якою розмахувала на головою, ОСОБА_8 захищався, у нього вона бачила кров.

Також, суд першої інстанції дослідив письмові докази, які підтверджують винуватість обвинуваченої ОСОБА_7 , у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, а саме:

- витяг з ЄРДР від 22.10.2021р. щодо порушення кримінального провадження за ч.1 ст.125 КК України за фактом нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_8 (а.с.51);

- заяву ОСОБА_8 про те, що 02.10.2021 року, близько 13.30 год., ОСОБА_7 нанесла йому тілесні ушкодження (а.с.52);

- висновок експерта за № 150 (судова-медична експертиза) від 26.10.2021 року (а.с.53-54), відповідно до якого, у ОСОБА_8 були виявлені тілесні ушкодження, у вигляді саден потиличної ділянки голови, кінчика носа, лівої щічної ділянки, лівої білякозелкової ділянки, тильної поверхні правої кисті. Дані ушкодження заподіянні дією тупих предметів, групові і індивідуальні особливості яких в ушкодженням не відобразилися, та могли бути заподіянні за 1-2 доби до моменту обстеження, та відносяться вказані ушкодження до категорії легких тілесних ушкоджень;

- протокол слідчого експерименту від 26.10.2021 року та таблицею ілюстрацій до нього за участю потерпілого ОСОБА_8 (а.с.55-75);

- протокол огляду знаряддя заподіяння тілесних ушкоджень та таблицею ілюстрацій до нього (а.с.76-80);

- протоколи проведення слідчого експерименту від 26.10.2021 року за участю свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 та таблицями ілюстрацій до них (а.с.84-105, 106-121), відповідно до якого, в процесі цієї слідчої дії свідки на місці кримінального проступку повідомили про обставини його вчинення.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду було беззаперечно встановлено, що ОСОБА_7 металевим предметом нанесла один удар по голові потерпілого ОСОБА_8 та тильній поверхні правої кисті його руки, якою він прикривав голову та спричинила йому легкі тілесні ушкодження, а тому апеляційний суд приходить до висновку про правильність правової кваліфікації цих її дій за ч.1 ст.125 КК України.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що викладені у вироку та дослідженні в ході судового розгляду в суді першої інстанції докази є належними, допустимими та достовірними, а з огляду на їх системну оцінку і достатніми для обґрунтованого висновку про наявність в діях обвинуваченої ОСОБА_7 складу кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та доведеності її вини у вчиненні цього кримінального проступку.

Ураховуючи викладене апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції дав належну правову оцінку всім доказам, що є у кримінальному провадженні, не тільки з точки зору їх належності, допустимості і достовірності, а й з точки зору їх узгодженості, взаємозв`язку та системності, і вважає, що вони в своїй сукупності взаємодоповнюють один одного і були достатніми для прийняття законного та обґрунтованого рішення у кримінальному провадженні щодо винуватості ОСОБА_7 .

На думку апеляційного суду, твердження обвинуваченої ОСОБА_7 про відсутність в її діях складу кримінального проступку спростовуються фактичними обставинами кримінального провадження, встановленими судом першої інстанції.

Разом з тим, обвинувачена ОСОБА_7 не навела будь-яких переконливих доводів, в чому саме полягала її необхідна оборона, з посиланням на докази.

Невизнання своєї провини обвинуваченою ОСОБА_7 апеляційний суд розцінює, як намагання ухилитись від кримінальної відповідальності за вчинений кримінальний проступок.

Відповідно до статті 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно статті 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому враховуються ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Суд першої інстанції призначаючи обвинуваченій ОСОБА_7 покарання, врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке, відповідно до положень ст.12 КК України, є кримінальним проступком.

Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченої суд першої інстанції визнав наявність у неї малолітніх дітей, та те, що вона вперше притягується до кримінальної відповідальності.

Обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_7 судом встановлені не були.

Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченої та обставин кримінального провадження, суд першої інстанції вважав, що необхідним для виправлення та перевиховання ОСОБА_7 буде покарання у виді штрафу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 , тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченої.

Відповідно до резолютивної частини вироку, суд першої інстанції стягнув з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 завдану кримінальним проступком моральну шкоду у розмірі 5000 гривень.

Положеннями ч.1 ст.128 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності такої шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача, а також вини останнього в її заподіюванні.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 23 ЦК України).

Відповідно до п.3 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Стаття 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що право кожного на життя охороняється законом.

Відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Встановлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України.

Статтею 23 ЦК України, передбачено, що розмір моральної шкоди визначає суд з урахуванням певних обставин, а саме залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інше. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Суд першої інстанції вважав доведеним наявність заподіяння моральної шкоди потерпілому ОСОБА_8 внаслідок кримінального правопорушення, вчиненого обвинуваченою ОСОБА_7 , з огляду на негативні емоції, які виникли у потерпілого після вчинення кримінального проступку.

Згідно з матеріалами кримінального провадження, потерпілий просив стягнути з обвинуваченої завдану моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.

Апеляційний суд погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що, виходячи з принципів розумності та справедливості, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене апеляційній суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення вимог потерпілого про відшкодування спричиненої моральної шкоди в розмірі 5000 гривень, що є справедливим і співрозмірним з понесеними потерпілим моральними стражданнями.

На думку апеляційного суду, саме такий розмір відшкодування компенсує характер моральних страждань, яких зазнав потерпілий ОСОБА_15 в зв`язку з неправомірним діями обвинуваченої ОСОБА_7 .

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржений вирок суду без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Татарбунарського районного суду Одеської області від 16 серпня 2022 року, якою ОСОБА_7 визнана винуватою у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4