Справа № 750/6205/19 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/13/24
Категорія - ч.1 ст.125 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5

з участю: прокурора ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0008297 за апеляційною скаргою обвинуваченої ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 травня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, уродженка с. Рогощі, Чернігівського району, Чернігівської області, мешканка АДРЕСА_1 , не заміжня, має на утриманні неповнолітню дитину, освіта вища, не працює, раніше не судима,

засуджена за ч.1 ст.125 КК України до покарання у виді громадських робіт строком 200 (двісті) годин.

На підставі п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України, ОСОБА_8 звільнено від призначеного покарання за ч.1 ст.125 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_10 15000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Вироком місцевого суду встановлено, що 23.10.2015 року близько 08:00 год, ОСОБА_8 , знаходячись у приміщенні Чернігівської загальноосвітньої школи №3, що розташована по вул. Гетьмана Полуботка, 14, у м. Чернігові, на ґрунті тривалих неприязних відносин, умисно нанесла рукою та тупим предметом декілька ударів в область голови ОСОБА_10 , чим заподіяла останній тілесні ушкодження у вигляді забою м`яких тканин лівої тім`яної ділянки, які згідно висновку експерта № 975 від 26.10.2015 відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що не спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Не погоджуючись із рішенням суду, обвинувачена ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу, в якій просила вирок місцевого суду скасувати, а кримінальне провадження відносно неї закрити, у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. В обґрунтування скарги послалась на наклеп на неї потерпілою ОСОБА_10 щодо побиття. Вказала на явні розбіжності та неузгодженість показань свідків з показаннями потерпілої. Зазначає про упередженість щодо неї та психологічно-моральний тиск з боку працівників поліції та прокурора. Вказала на порушення її права на захист, оскільки орган досудового розслідування не надав їй захисника, а також через неналежне виконання захисниками, які в подальшому їй були призначені, своїх професійних обов`язків. Крім того, місцевий суд відмовив обвинуваченій та її захиснику у всіх клопотаннях, поданих ними, що завадило ОСОБА_8 довести свою невинуватість.

У судове засідання апеляційного суду обвинувачена ОСОБА_8 не з`явилася, про час і місце судового розгляду була повідомлена належним чином, що підтвердив її захисник, просила розглянути справу без її участі.

Відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України участь особи, яка подала скаргу, чи інших осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, в розгляді справи судом апеляційної інстанції, не є обов`язковою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність особи, яка притягується до кримінальної відповідальності, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не може автоматично вважатися порушенням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши доповідь судді; захисника обвинуваченої, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; думку прокурора, котрий просив залишити вирок місцевого суду без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Висновок суду про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам і підтверджений зібраними у встановленому порядку доказами, які досліджені, належно оцінені судом і детально викладені у вироку суду.

В суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_8 свою вину у скоєнні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, не визнала. Наполягала на тому, що тілесних ушкоджень вона ОСОБА_10 не наносила, це лише вигадки потерпілої, з якою у неї тривалі неприязні стосунки.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченою у вчиненні кримінального проступку, її вина знайшла своє підтвердження в судовому засіданні, вона відображена низкою доказів, яким суд дав належну оцінку.

Так, допитана у місцевому суді потерпіла ОСОБА_10 показала, що її син з 2014 року навчався у ЗСШ № 3 м. Чернігова. До них в клас перейшов навчатися син ОСОБА_8 . Вони періодично спілкувалися з обвинуваченою і все було нормально деякий час. Якось син ОСОБА_8 кидався олівцем в класі і вона, як член батьківського комітету та як «мама з мамою», вирішила поговорити з обвинуваченою стосовно цього факту. Після цієї розмови відносини між ними погіршилися, ОСОБА_8 ображала її, казала, що не дасть їй життя. Вранці 23.10.2015 ОСОБА_10 повела сина до школи, піднялася на другий поверх, де розташований клас і передала сина вчительці ОСОБА_11 . Після дзвінка на урок о 08 годині вона стала спускатися з другого поверху на вихід зі школи. На першому поверсі біля їдальні їй назустріч йшла ОСОБА_8 разом з сином. В руках у неї був пакет з чимось важким і учнівський портфель. ОСОБА_10 відвела погляд, щоб не дивитися на обвинувачену. В цей час ОСОБА_12 ударила її по голові пакетом з чимось всередині. Потерпіла присіла, закриваючись руками, і стала кричати, що її б`ють, а ОСОБА_8 стала смикати її за волосся. Почувши її крики, ОСОБА_8 припинила побиття.

Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні місцевого суду показав, що в жовтні 2015 року близько 08 години, він відвів доньку до класу ЗСШ № 3 міста Чернігова і повернувся до автомобіля, щоб забрати спортивну форму доньки. Зайшовши знову до приміщення школи, почув жіночий крик, звернув увагу, як біля їдальні одна жінка вдарила іншу жінку пакетом, в якому щось було.

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_14 показав, що в жовтні 2015 року зранку він відвів дітей до класу в ЗСШ № 3 м. Чернігова. Коли спускався з другого поверху, то бачив, як ОСОБА_8 накинулася на потерпілу, вдарила останню пакетом по голові. ОСОБА_10 присіла, закривалася руками і кричала, що її б`ють, але обвинувачена продовжила наносити їй удари руками.

Свідок ОСОБА_15 в суді першої інстанції показав, що 23.10.2015 зранку відвозив онука до школи, розташованої на площі. Коли спускався з другого поверху на вихід, то побачив двох жінок. ОСОБА_8 тримала за волосся потерпілу, а та щось кричала. Початку і кінця конфлікту він не бачив.

Крім показань потерпілої та свідків, вина обвинуваченої ОСОБА_8 підтверджується наступними, дослідженими в судовому засіданні доказами:

- заявою ОСОБА_10 від 23.10.2015, згідно якої остання звернулася до ЧМВ УМВС України в Чернігівській області із заявою, в якій просила провести перевірку за фактом заподіяння їй тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , що мало місце 23.10.2015 біля 08:00-08:15 на території школи № 3 по вул. Г.Полуботка;

- висновком експерта № 975 від 26.10.2015, згідно якого у ОСОБА_10 виявлене тілесне ушкодження у вигляді забою м`яких тканин лівої тім`яної ділянки, яке утворилося 23.10.2015 від дії тупого предмету за механізмом удару та відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я;

- протоколом проведення слідчого експерименту від 10.06.2016, згідно з яким свідок ОСОБА_14 пояснив та показав на місці, як 23.10.2015, близько 08.00 год, проходячи повз їдальню на першому поверсі школи, він побачив, як ОСОБА_8 підійшла до ОСОБА_10 та без будь-яких пояснень почала наносити удари сумкою, яку тримала в руці, по голові ОСОБА_10 , а також наносити удари руками по голові; захищаючись від ударів ОСОБА_10 присіла та закривала голову від ударів, він пішов далі.

Отже, місцевий суд, дослідивши, перевіривши та проаналізувавши в судовому засіданні всі вищевказані докази в їх сукупності, як такі, що узгоджуються між собою та не викликають сумніву, правильно дійшов висновку про необхідність кваліфікації дій обвинуваченої ОСОБА_8 за ч.1 ст.125 КК України, як умисне заподіяння легких тілесних ушкоджень, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи обвинуваченої з приводу відсутності доказів на підтвердження її вини у скоєнні інкримінованого проступку не заслуговують на увагу.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку, за який вона засуджена, зроблені з дотриманням вимог ст.23 КПК України, на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до ст.94 КПК України.

Зокрема, матеріалами кримінального провадження підтверджується, та не заперечується самою ОСОБА_8 , існування особистих неприязних стосунків між нею та потерпілою.

Згідно з показаннями обвинуваченої ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_10 причиною неприязних відносин між ними слугувало ставлення потерпілої до сина обвинуваченої ОСОБА_16 , який на той час навчався у другому класі Чернігівської ЗСШ № 3 і його поведінка в ході навчального процесу.

За твердженням ОСОБА_10 в судовому засіданні, 23.10.2015, близько 08:00 год, в приміщенні Чернігівської загальноосвітньої школи №3, обвинувачена ОСОБА_8 нанесла їй удар по голові пакетом з чимось важким в середині, а після того, як вона присіла, закриваючись руками, то продовжила смикати за волосся на голові.

Такі показання потерпілої повністю узгоджуються із заявою від 23.10.2015, згідно якої остання відразу ж після її побиття звернулася до ЧМВ УМВС України в Чернігівській області із заявою по факту заподіяння їй тілесних ушкоджень ОСОБА_8 , що мало місце 23.10.2015 біля 08:00-08:15 на території школи №3 по вул. Г.Полуботка.

Посилання обвинуваченої на явні розбіжності та неузгодженість показань потерпілої з показаннями свідків та матеріалами справи, є безпідставним.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які хоча і фрагментарно спостерігали за розвитком конфлікту між ОСОБА_10 та обвинуваченою, але всі без виключення підтвердили, що тілесні ушкодження потерпілій заподіювала ОСОБА_8 , при чому остання нанесла удар пакетом, в якому щось було, а також наносила удари руками та хапала за волосся.

Твердження обвинуваченої ОСОБА_8 про відсутність на місці події 23.10.2015 вищевказаних свідків є голослівними і не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами.

Крім того, свідок ОСОБА_17 свої показання деталізував під час проведення слідчого експерименту з його участю, за результатами якого був складений протокол проведення слідчого експерименту від 10.06.2016 з фототаблицею до нього.

Разом з тим, апелянт у своїй апеляційній скарзі намагається піддати сумніву показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , так як вони, на думку обвинуваченої, мають розбіжності.

Проте, колегія суддів не вбачає підстав не довіряти показанням цих осіб, які не перебували з обвинуваченою у неприязних стосунках. Більш того, навіть не були близько знайомі з нею, і причини обмовляти ОСОБА_8 у них відсутні.

Кожен із цих осіб спостерігав лише свою частину подій і викладав обставини травмування ОСОБА_10 , так як вони були обізнані про вказані події, а тому суперечностей в їх показаннях колегія суддів не знаходить.

Більш того, й сама ОСОБА_8 у місцевому суді зазначила, що ніяких стосунків зі свідками не підтримує, ніяких неприязних відносин до них не має.

Крім того, всі свідки у цьому кримінальному провадженні, як на досудовому розслідуванні, так і під час судового розгляду, були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання. Під час судового розгляду даного кримінального провадження у місцевому суді, вони були приведені до присяги та допитані у відкритому судовому засіданні і сторона захисту мала можливість поставити їм свої запитання. А тому, неповноти або неправильності дослідження цих доказів судом допущено не було.

А посилання обвинуваченої на наявність суперечностей у показаннях свідків, на чому наполягала ОСОБА_8 , є лише її бажанням переконати суд у цьому, з метою покращення свого процесуального становища.

В цілому, такі аргументи сторони захисту не переконали колегію суддів у наявності таких суттєвих обставин, які б були підставою для скасування вироку.

Крім того, показання потерпілої повністю узгоджуються з висновком експерта № 975 від 26.10.2015, згідно якого у ОСОБА_10 виявлене тілесне ушкодження у вигляді забою м`яких тканин лівої тім`яної ділянки, яке утворилося 23.10.2015 від дії тупого предмету за механізмом удару та відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, що не потягли за собою короткочасний розлад здоров`я.

Вказаний висновок експерта щодо характеру, ступеню тяжкості та механізму утворення тілесних ушкоджень у потерпілої ОСОБА_10 є вмотивованим, науково-обґрунтованим та переконливим, тобто є належним та допустимим доказом у кримінальному провадженні.

Разом з тим, апелянтом не було надано жодних доказів, які б спростовували свідчення потерпілої ОСОБА_10 та доводили невинуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України.

Посилання обвинуваченої на упередженість щодо неї та психологічно-моральний тиск з боку працівників поліції та прокурора є голослівним, оскільки матеріали кримінального провадження не містять письмових доказів того, що ОСОБА_8 зверталась до правоохоронних органів зі скаргами на дії чи бездіяльність органу досудового розслідування чи прокурора.

Доводи обвинуваченої щодо порушення її права на захист, через ненадання їй захисника органом досудового розслідування, спростовуються її підписом на пам`ятці про процесуальні права та обов`язки підозрюваного від 15.06.2016 (т.1, а.к.п.220 зворот), згідно з якої ОСОБА_8 було роз`яснено право мати захисника, в тому числі, за рахунок держави, а також призначено їй захисника (т.1, а.к.п.217, 218, 219, 221).

Крім того, право ОСОБА_8 на захист також було реалізовано нею на стадії судового розгляду, де її захист від обвинувачення здійснював адвокат ОСОБА_18 .

Отже, проявів упередженості щодо обвинуваченої з боку органів досудового розслідування і суду вивченням матеріалів кримінального провадження не виявлено. Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх обвинуваченою в апеляційній скарзі, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду.

Відтак, позицію ОСОБА_8 колегія суддів вважає як захисну, з метою уникнення нею відповідальності за скоєне, так як вона повністю спростовується вищенаведеними доказами, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченої.

Згідно положень ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінального правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Призначаючи обвинуваченій ОСОБА_8 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого нею кримінального проступку, ставлення обвинуваченої до скоєного; дані про її особу, яка раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності не притягувалась, не заміжня, має на утриманні неповнолітню дитину, не працевлаштована; формально позитивно характеризується за місцем проживання; відсутність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченій покарання саме у виді громадських робіт, що буде необхідним і достатнім для її виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.49 КК України особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі.

Згідно з ч.5 ст.74 КК України, особа також може бути за вироком суду звільнена від покарання на підставах, передбачених ст.49 цього Кодексу.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, інкримінований ОСОБА_8 проступок, передбачений ч.1 ст.125 КК України, вчинено нею 23 жовтня 2015 року.

Відповідно до ч.2 ст.12 КК України, кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

На час ухвалення вироку судом першої інстанції, а саме 26 травня 2021 року, закінчилися встановлені ст.49 КК України строки притягнення ОСОБА_8 до кримінальної відповідальності.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що звільнення особи від покарання за строками давності є обов`язком суду, залежить від настання передбачених ст.49 КК України правових підстав і не залежить від волевиявлення учасників кримінального провадження.

Беручи до уваги вищенаведене, висновок місцевого суду про застосування до обвинуваченої положень п.1 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України та звільнення її від призначеного покарання, у зв`язку із закінченням строків давності, є законним та обґрунтованим.

Відтак, порушень місцевим судом під час розгляду справи вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 травня 2021 року щодо неї - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4