УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2023 року

м. Київ

Справа № 757/32341/22-к

Провадження № 51-6966 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року з клопотанням про поновлення строку на касаційне оскарження щодо,

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія Кіровоградської області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ), проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого, останній раз вироком Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України до 100 годин громадських робіт,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України,

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Згідно з вимогами ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за попередніми вироками Голосіївського районного суду м. Києва від 26 липня 2021 рокута Печерського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року з урахуванням положень п. «г» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України до призначеного покарання за цим вироком остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді 5 років і 5 днів позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 вирішено рахувати з моменту його фактичного затримання, тобто з 14 жовтня 2022 року. Вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він, будучи раніше судимим і маючи судимість, що не знята і не погашена у встановленому законом порядку, на шлях виправлення не став, належних висновків для себе не зробив і повторно вчинив закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку) в умовах правового режиму воєнного стану за наступних обставин.

13 жовтня 2022 року ОСОБА_4 прибув до центральної частини міста Києва та приблизно о 21 год. 20 хв. зайшов до магазину "Сільпо" (ТОВ "СІЛЬПО-ФУД, ") у ТРЦ "Gulliver", що за адресою: м. Київ, площа Спортивна, б. 1-А у Печерському районі м. Києва, перебуваючи в якому у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 приблизно о 21 год. 23 хв. підійшов до торговельних полиць з виставленим товаром, усвідомлюючи, що за його діями ніхто з сторонніх осіб не спостерігає та його дії носять таємний характер, взяв з торговельної полиці алкогольний напій "Капітан Морган" в кількості 1 штука, вартістю 623 грн 20 коп., та поніс його у руках по торговельній залі.

Після цього, усвідомлюючи, що за його діями ніхто з сторонніх осіб не спостерігає, переслідуючи корисливий мотив, діючи умисно, протиправно, з метою особистого збагачення, продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на таємне викрадення чужого майна, яке належить ТОВ "СІЛЬПО-ФУД", ОСОБА_4 обернув антикрадіжкову кліпсу, що була на пляшці обраного ним алкогольного напою "Капітан Морган", та засунув вказану пляшку до штанів, в які був одягнений.

Після цього, не бажаючи припиняти свої злочинні дії, з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, ОСОБА_4 з указаним алкогольним напоєм "Капітан Морган", вартістю 623 грн 20 коп., що належить ТОВ "СІЛЬПО-ФУД", попрямував до виходу з магазину, де, пройшовши антикрадіжкові рамки магазину, попрямував до виходу з ТРЦ "Gulliver", але при виході із магазину був затриманий працівниками охорони магазину "Сільпо", тим самим не довівши свої злочинні дії до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого, його явну несправедливість через суворість, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

На обґрунтування своїх вимог засуджений посилається на те, що суд першої інстанції, призначаючи йому покарання, не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, даних про особу засудженого, який має матір та зведеного брата, які є інвалідами другої групи, є непрацездатними, потребують стороннього догляду і раніше перебували у нього на утриманні, а також те, що він має ряд хронічних захворювань з дитинства, що викликали інвалідність і потребують постійного лікування; що він вину визнав, щиро розкаявся, вчинив злочин, у зв`язку зі збігом тяжких особистих обставин, а саме загибеллю на війні близької людини, та добровільно повернув викрадений товар, не завдавши потерпілому жоднихзбитків. Вважає, що апеляційний суд формально погодився з висновками суду першої інстанції щодо призначеного покарання і належним чином доводи апеляційної скарги його захисника не проаналізував. Стверджує, що є всі підстави призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Також засуджений ОСОБА_4 звернувся до суду касаційної інстанції з клопотанням про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Своє клопотання обґрунтовує тим, що пропуск строку на касаційне оскарження допущений ним з поважних причин. Вказує, що копію ухвали Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року він отримав лише 18 серпня 2023 року, перебуваючи в ДУ «Київський слідчий ізолятор».

Мотиви суду

Відповідно до вимог ст.116 КПК України процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки.

Положенням ст. 113 КПК України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або відповідно до нього прокурором, слідчим суддею або судом проміжки часу, у межах яких учасники кримінального провадження зобов`язані (мають право) приймати процесуальні рішення чи вчиняти процесуальні дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КПК України пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Під поважними причинами потрібно розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені скаржником.

Оскільки засуджений ОСОБА_4 копію ухвали Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року отримав лише 18 серпня 2023 року, знаходячись в ДУ «Київський слідчий ізолятор», а до суду касаційної інстанції звернувся до 18 листопада 2023 року, то колегія суддів вбачає, що немає потреби вирішувати питання про поновлення процесуального строку, оскільки за вказаних обставин строк на подання касаційної скарги засудженим не пропущений.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши надані засудженим при оскарженні ним зазначених рішень їх копії, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Як убачається зі змісту вироку місцевого суду, ОСОБА_4 безпосередньо в судовому засіданні визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку. При цьому суд роз`яснив йому, що за таких обставин він буде позбавлений права оскаржити встановлені фактичні обставини в апеляційному порядку. Апеляційний суд під час перевірки кримінального провадження в апеляційному порядку встановив, що ОСОБА_4 та його захисник погодилися зі спрощеним порядком судового розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що за встановлених фактичних обставин діяння ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України кваліфіковано правильно.

Стосовно доводів засудженого щодо суворості призначеного йому покарання, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

Частиною 2 ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного; обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій; інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинене правопорушення.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_4 покарання ґрунтується на наведених вимогах закону.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, яке відноситься до тяжких; дані про особу засудженого, зокрема те, що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, останній раз вироком суду від 07 червня 2022 року, і вже 13 жовтня 2022 року вчинив нове тяжке кримінальне правопорушення проти власності в умовах воєнного стану, що свідчить про його відверте небажання стати на шлях виправлення; враховано, що він не одружений, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має ряд хронічних захворювань, до 2018 року мав підтверджену групу інвалідності з дитинства; майно потерпілому було повернуто внаслідок не доведення ОСОБА_4 своїх злочинних дій до кінця з причин, що не залежали від його волі.

Також судом враховані обставини, які пом`якшують покарання, а саме визнання вини і щире каяття, й відсутність обставин, які обтяжують покарання. Таким чином, судом були враховані майже всі обставини, на які посилається засуджений у касаційній скарзі.

Стосовно інших зазначених в касаційній скарзі обставин, які пом`якшують покарання, зокрема вчинення кримінального правопорушення через збіг тяжких особистих обставин (загибель товариша), наявність у засудженого родичів, які є інвалідами і потребують допомоги, колегія суддів не вбачає їх такими, що ставлять під сумнів обґрунтованість оскаржуваних рішень, оскільки загибель товариша як тяжка особиста обставина за своїм характером жодним чином не може обумовлювати крадіжку алкогольного напою, а наявність родичів, які потребують допомоги, в контексті обставин цього кримінального провадження не може бути критерієм, який має істотний вплив на аспекти призначення покарання.

Врахувавши указані вище аспекти, колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_4 мінімального покарання, визначеного санкцією ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, із застосуванням положень ст. 71 КК України та із урахуванням приписів п. «г» п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, однак при цьому обґрунтовано не встановив підстав для застосування до обвинуваченого положень статті 69 КК України, й переконливих доводів про необхідність такого застосування касаційна скарга засудженого не містить.

Апеляційний суд, належно перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, у тому числі і щодо суворості призначеного покарання, дійшов висновку про те, що обставини, на які захисник посилається в апеляційній скарзі, були належним чином враховані судом першої інстанції при визначенні виду та розміру покарання, тому підстав для зміни вироку не встановив. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого та доданих до касаційної скарги матеріалів не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 21 лютого 2023 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 06 червня 2023 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3