Провадження №11-кп/801/1114/2023
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2023 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого-судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2023, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 про розв`язання питання, пов`язаного із виконанням вироку,

за участю прокурора ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_6 в режимі відеоконференції,

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області 20.06.2023 надійшла заява засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_6 про застосування правових положень ч. 1 ст. 25 і ч. 4 ст. 48 КК України 1960 р. та звільнення його від подальшого покарання за вироком Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012.

Клопотання мотивоване тим, що довічне позбавлення волі йому було призначено за правопорушення згідно ст. 93 та ін. КК України, які інкриміновані в період з 1997-2000 роки.

Санкція ст. 93 КК України 1960 року станом на травень 1994 року передбачала покарання за це правопорушення у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або виняткову міру покарання 20 років, яка змінилась на 25 років.

Також якщо особа відносно якої вступив в дію вирок за яким винному призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, не скористалася діями інститутів заміни та помилування, згідно з ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року, за яким можлива заміна в порядку помилування довічного позбавлення волі на позбавлення волі диференційованим строком від 15 до 25 років, винна особа відбуває повний строк покарання у виді довічного позбавлення волі, який за положеннями ч. 1 ст. 25 КК України 1960 року в редакції від 29.03.2000 року складає строк 25 років позбавлення волі, після чого виключається кримінальна відповідальність і застосування покарання.

Крім того, до ОСОБА_6 має бути застосоване правове положення ч. 4 ст. 48 КК України 1960 року (ч. 4 ст. 49 КК України 2001 року), через перебування його під вартою майже 11 років до прийняття остаточного рішення судом касаційної інстанції 23.04.2013.

Суд першої інстанції, заслухавши думки учасників судового процесу, дослідивши матеріали особової справи та клопотання засудженого, відмовив в задоволенні клопотання засудженого, так як ОСОБА_6 обґрунтовано визначено покарання у виді довічного позбавлення волі, а також чинним законодавством, яке регулює порядок виконання покарання у виді довічного позбавлення волі, не передбачено звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Також ОСОБА_6 відбуває покарання за вироком суду, що набрав законної сили, в частині призначення покарання у встановленому законом порядку вирок не скасований і не змінений, а тому суд позбавлений можливості у порядку виконання вироку вирішити питання про заміну міри покарання.

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його звернення до суду, оскільки рішення суду не ґрунтується на нормах Закону, так як станом на травень 1994 року ст. 93 КК України 1960 року передбачала покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років або виняткову міру покарання та діяла звичайна система призначення покарання верхня межа якої 20 років, а згодом 25 років, встановлена Конституцією України з 29.06.1996 та остаточно закріплена рішенням КС України від 29.12.1999 №11-рп/99, а Законом України №1483-ІІІ від 22.02.200, який набув чинності лише з 29.04.2000 було введено нове покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому воно не підлягало застосуванню до ОСОБА_6 .

Також засуджений зазначає, що до нього має бути застосоване правове положення ч. 4 ст. 48 КК України 1960 року (ч. 4 ст. 49 КК України 2001 року), оскільки на день вступу вироку в силу витекли строки давності притягнення його до кримінальної відповідальності, які понад передбаченого максимального 10-річного строку давності, а тому суд був зобов`язаний застосувати строки давності по всім статтям, які не передбачають довічне позбавлення волі, а по статтям, які передбачають, мав призначити строкове покарання.

Захисник ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 просить в апеляційній скарзі скасувати ухвалу та постановити нову ухвалу, якою задовільнити заяву засудженого ОСОБА_6 про застосування правового положення ч. 1 ст. 25 та ч. 4 ст. 48 КК України 1960 року та звільнення його від подальшого покарання у виді довічного позбавлення волі за вироком Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012.

Свої вимоги захисник обґрунтовує аналогічними мотивами зазначеними в заяві про розв`язання питання, пов`язаного із виконанням вироку, та апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_6 .

Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали доводи апеляційних скарг з мотивів, наведених в них та просили про постановлення нової ухвали, задовільнивши заяву про звільнення ОСОБА_6 від подальшого покарання у виді довічного позбавлення волі, через незаконність призначеного ОСОБА_6 покарання вироком Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012, через не врахування правових положень ч. 1 ст. 25 і ч. 4 ст. 48 КК України 1960 року, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, вказуючи на обґрунтованість рішення суду, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг засудженого та його захисника з наступних підстав.

ОСОБА_6 засуджений вироком Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012 за ст. 69, пунктами «г», «ж», «з» та «і» ст. 93, ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 142, ч. 3 ст. 166, з урахуванням ст. 42 КК України в редакції 1960 року, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 189, ст. 257 КК (в редакції 2001 року) до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна та з позбавленням права обіймати посаду, пов`язану з виконанням обов`язків представника влади, строком на 3 роки та з позбавленням його спеціального звання «підполковник міліції».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.04.2013 вирок стосовно ОСОБА_6 залишено без змін.

Згідно з ч.1 ст. 401 КПК України редакції 1960 року вирок апеляційного суду набирає законної сили після закінчення строку на його касаційне оскарження, а в разі подання касаційної скарги чи внесення касаційного подання, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи касаційною інстанцією.

Статтею 403 КПК України визначено, що вирок, який набрав законної сили є обов`язковим для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України.

Аналогічні положення щодо остаточності рішення Верховного суду, набрання вироком законної сили та його обов`язковості містяться і в чинному КПК України, редакції 2012 року, який підлягає застосуванню, а зокрема в ч.5 ст. 442, 532, 533 КПК України.

Згідно з п.14 ч.1 ст. 537 КПК України редакції 2012 року під час виконання вироків суд, визначений частиною другою ст. 539 цього Кодексу, має право вирішувати інші питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку.

Саме в порядку визначеному п.14 ч.1 ст. 537 КПК України сторона захисту та засуджений ОСОБА_6 просили суд першої інстанції та апеляційний суд фактично переглянути законність призначеного йому покарання за вироком що набрав законної сили у виді довічного позбавлення волі та звільнити його від відбування покарання, через відсутність підстав для застосування такого покарання після визнання неконституційними положення КК України щодо застосування смертної кари та відсутності протягом певного часу іншого покарання окрім позбавлення волі на певний строк.

Проте, суд першої інстанції вірно зазначив, що згідно Рішення Конституційного Суду України від 26 січня 2011 року №1-рп/2011 положення Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України" від 22 лютого 2000 року№ 1483-III, якими смертну кару як вид кримінального покарання було замінено довічним позбавленням волі треба розуміти як такі, що пом`якшують кримінальну відповідальність особи і мають зворотну дію в часі, тобто поширюються на осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини, передбачені Кримінальним кодексом України 1960 року, до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України", у тому числі на осіб, засуджених до смертної кари, вироки щодо яких на час набрання чинності цим законом не було виконано.

У цьому рішенні, також зазначено, що після Рішення КСУ від 29 грудня 1999 року Кодекс 1960 року, яким визнано неконституційним положення КК України щодо застосування смертної кари, не став новим законом, оскільки можливість його зміни передбачено тільки іншим законом про кримінальну відповідальність, а не Рішенням Конституційного Суду України, який повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність.

В цьому ж рішенні констатовано, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах "Алакрам Хумматов проти Азербайджану" від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, "Ткачов проти України" від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02), а тому засудженому ОСОБА_6 було на законних підставах призначено покарання за особливо тяжкий злочин у виді довічного позбавлення волі замість смертної кари, а не строкове покарання, яке було передбачене за менш тяжкий злочин.

Що стосується доводів сторони захисту про неврахування Апеляційним судом м. Києва під час ухвалення вироку від 25.01.2012 вимог ст. 48 КК України в редакції 1960 р. (давність притягнення до кримінальної відповідальності), що свідчить на думку засудженого та його захисника про незаконне відбування ОСОБА_6 покарання, та неналежне реагування на такі порушення та обґрунтування законності притягнення ОСОБА_6 до кримінальної відповідальності в оскарженій ухвалі Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2023, то колегія суддів рахує їх також необґрунтованими.

Така вимога засудженого на переконання колегії суддів не може бути задоволена з огляду на те, що в порядку виконання вироку суд першої інстанції не перевіряє законність та обґрунтованість судових рішень, які набрали законної сили та не вправі вирішувати питання, що стосуються суті вироку та призначеного покарання, а лише може вирішувати питання, що виникли після винесення вироку у процесі його виконання.

Крім того, засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому не можна застосовувати норми ст. 48 КК України (в редакції 1960 року), як за строковим покаранням.

Відповідно до п. 10, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 «Про незалежність судової влади» зазначено, що ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Прийняття до розгляду будь-якими особами чи органами, крім відповідного апеляційного або касаційного суду, заяв, у яких оскаржуються судові рішення, є порушенням незалежності та самостійності суду.

На даний час передбачено правові механізми щодо покарання у виді довічного позбавлення волі та застосування строкового покарання.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про безпідставність перегляду за заявою засудженого, поданої в порядку ст.ст.537, 539 КПК України, вироку Апеляційного суду м. Києва від 25.01.2012, який набрав законної сили після його зміни Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 23.04.2013, шляхом визначення покарання засудженому ОСОБА_6 на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, а тому жодних підстав для задоволення заяви засудженого ОСОБА_6 , а також про звільнення від подальшого відбування покарання у виді довічного позбавлення волі немає.

Таким чином ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2023 відповідає вимогам ч.1 ст. 372 КПК України та є законною і обґрунтованою, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для її скасування і задоволення апеляційних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 407, 419, 537, 539 КПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2023 про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4