Справа № 707/2779/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року м. Кам`янка

Кам`янський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участі секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,

захисників обвинувачених-адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження № 0000225 від 24.08.2022 року відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обвинувачених у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.307, ч.3 ст.311 КК України,

встановив:

В провадженні Кам`янського районного суду Черкаської області на розгляді перебувають матеріали кримінального провадження стосовно обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч. 3 ст. 307, ч. 3 ст.311 КК України.

В ході дослідження відеозапису як додатку до протоколу обшуку домоволодіння від 27 квітня 2023 року, захисник ОСОБА_7 заявив клопотання про визнання в порядку частини 2 статті 89 КПК України очевидно недопустимим цього доказу та протоколу обшуку з одночасним припиненням його дослідження. Своє клопотання обґрунтовував тим, що переглядом відеозапису встановлено, що слідча дія обшук та його відеофіксація відбувались з істотним порушенням норм кримінального процесуального законодавства, а саме :

-на початку фактичного обшуку і до прибуття слідчого, оголошення ним ухвали про обшук з подальшим врученням примірнику такої ухвали володільцям будинковолодіння, до будинку проникли співробітники поліції без самих понятих;

-співробітники поліції знаходились в будинку тривалий час, доки ухвала про обшук не була оголошена;

-відеокамера не фіксувала всі переміщення працівників поліції по будинку, мали місце неконтрольовані нею пересування таких осіб;

-при проведенні слідчої дії була присутня особа жіночої статі, яка на власний мобільний телефон фіксувала проведення обшуку, проте відомості про таку особу та така фіксація не знайшли свого відображення в протоколі обшуку від 27 квітня 2023 року;

-працівник, який фіксував за допомогою відеокамери проведення обшуку, не здійснював запис проведених пошукових дій в дальніх кімнатах та веранді будинку, поява певних віднайдених речей перед камерою викликає у сторони захисту питання про джерела їх походження та віднайдення;

-на відеозаписі не зафіксовано присутність понятих протягом усього часу проведення обшуку, в тому числі на горищі будинку, де були віднайдені вилучені речовини;

-поміщення вилучених предметів та речей відбувалось з порушенням, так як поняті спочатку підписували пусті сейф-пакети, а вже потім їх вміст наповнювався;

Захисник також вказав, що відсутні підстави для подальшого дослідження відеозапису, в тому числі через такі порушення КПК України і відсутня потреба дослідження відеозапису обшуку транспортного засобу.

Обвинувачені та захисник ОСОБА_6 клопотання підтримали та просили його задовольнити.

Прокурор проти задоволення заявленого клопотання заперечував, так як вважав, що порушень кримінального процесуального законодавства при проведенні обшуку допущено не було, а сама якість відеофіксації такої слідчої дії не може тягнути за собою визнання такого доказу недопустимим, що не позбавляє усунути можливі протиріччя шляхом допиту понятих, які були присутні під час проведення обшуку. Просив продовжити дослідження цього доказу, а оцінку доводам сторони захисту надати в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Суд, заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до наступного.

Конституційний Суд України у рішенні №12-рп/2011 від 20 жовтня 2011 року у справі за конституційним поданням Служби безпеки України щодо офіційного тлумачення положення частини третьої статті 62 Конституції України зазначив, що визнаватися допустимими і використовуватися як доказ в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Аналіз положення частини третьої статті 62 Конституції України про те, що «обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом», дає підстави для висновку, що обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.

Кримінальний процесуальний закон не дає вичерпного переліку підстав, за наявності яких докази мають визнаватися недопустимими, а натомість надає право суду вирішувати питання їх допустимості чи недопустимості у порядку, передбаченому статтею 89 КПК України.

Згідно із ч. 1 ст. 89 КПК України суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Згідно із ч. 2, 3 ст. 89 КПК України у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Частиною першою статті 87 КПК України передбачено, що ключовою умовою для визнання доказів недопустимими є їх отримання внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Виходячи з положень ч.1 ст.86 КПК України допустимість доказів - це придатність їх для використання у кримінальному процесі за формою. Вимогами допустимості доказів є законність джерела, способу отримання доказів, процесуальне оформлення ходу і результатів проведення слідчих дій, належний суб`єкт, що має право проводити процесуальні дії з отримання доказів.

Так, жоден доказ обвинувачення чи захисту не має наперед визначеної сили серед інших доказів, і такі докази, підлягають врахуванню судом на рівні з іншими доказами у справі.

Отже, для прийняття відповідного процесуального рішення оцінка доказів повинна проводитися не тільки з точки зору їх належності, допустимості та достовірності, а і в їх сукупності, з врахуванням достатності та взаємозв`язку, без відокремлення один від одного в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

Учасник провадження має право заявити клопотання про очевидну недопустимість й з визначених підстав, проте й в такому випадку, він не може керуватись тільки підставою, наведеною в ст. 87 КПК України, а має довести наявність критерію очевидності. Зазначена позиція підтверджується листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.10.2012 № 223-1446/0/4-12 «Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України», в якому визначено, що докази, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими. В листі визначено, що зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Таким чином, процесуальний закон не визначає чіткого переліку підстав для визнання доказу очевидно недопустимим, і клопотання про очевидну недопустимість може бути заявлено з будь-яких підстав порушення порядку отримання доказів, в тому числі у зв`язку з істотним порушенням прав і свобод людини. В свою чергу єдиним критерієм, яким суд повинен керуватись при визнанні чи невизнанні доказу недопустимим на стадії судового розгляду є критерій очевидності недопустимості, який полягає у відсутності сумніву в тому, що було порушено КПК України і таке порушення може бути встановлено судом відразу під час огляду доказу та не потребує проведення додаткових дій, зокрема дослідження всіх доказів.

Очевидної недопустимості доказу, на який вказує сторона захисту, а саме протоколу обшуку будинковолодіння від 27 квітня 2023 року та відеозапису до нього, на цій стадії судового провадження без дослідження їх у взаємозв`язку з іншими доказами, суд не вбачає й вважає передчасним вирішувати питання про недопустимість таких доказів, оскільки вони підлягають дослідженню, оцінці та вирішенню питання щодо їх допустимості в порядку, визначеному ч.1 ст.89 КПК України.

А тому в задоволенні вимог клопотання сторони захисту слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 86,87,89,94,290,369-372,376 КПК України, суд

постановив:

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 про визнання в порядку частини 2 статті 89 КПК України очевидно недопустимим протоколу обшуку та відеозапису до нього від 27 квітня 2023 року відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та окремому оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_1