В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2023 року Слов`янський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого - ОСОБА_5 ,

розглянувши у судовому засіданні в режимі дистанційного судового провадження кримінальне провадження № 0000176 від 18.04.2022 року за обвинуваченням :

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Донецьке Ізюмського району Харківської області, громадянина України, військовослужбовця військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, старшого стрільця 1 відділення 1 взводу охорони роти військової частини НОМЕР_1 , солдата, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст.407 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

Солдат ОСОБА_5 , будучи військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період та проходячи її на посаді стрільця 2 відділення 2 стрілецького взводу стрілецької роти(резервної) військової частини НОМЕР_1 , в порушення вимог ст. ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про оборону України», ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. ст. 6, 11, 16, 28, 29, 30, 31, 32, 35, 36, 37, 127, 128 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 3, 4, 6 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, діючи умисно, з особистих мотивів та з метою тимчасово ухилитися від проходження військової служби, в умовах воєнного стану, без поважних причин та без дозволу відповідних командирів (начальників), усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитися від військової служби, без відповідних дозволів та поважних причин, 10.03.2022 року самовільно залишив місце служби, а саме пункт постійної дислокації військової частини НОМЕР_1 , яка на той час дислокувалася у АДРЕСА_2 , та ухилявся від проходження військової служби до 27.12.2022 року, проводивши час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків з військової служби.

Дії обвинуваченого ОСОБА_5 кваліфіковані за ч. 5 ст. 407 КК України, як самовільне залишення місця служби військовослужбовцем, вчинене в умовах воєнного стану.

Відповідно до ч. 5 ст. 469 КПК України укладення угоди про визнання винуватості може ініціюватися в будь-який момент після повідомлення особі про підозру до виходу суду до нарадчої кімнати для ухвалення вироку.

23 жовтня 2023 року між прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_5 , у присутності захисника ОСОБА_7 , була укладена угода про визнання винуватості відповідно до вимог ст. 468, 469, 472 КПК України.

Сторони дійшли згоди щодо покарання, яке повинен понести обвинувачений ОСОБА_5 за ч. 5 ст. 407 КК України із застосуванням ст. ст. 65, 69 КК України у вигляді службових обмежень для військовослужбовців строком на 2 (два) роки з відрахуванням із суми грошового забезпечення у розмірі 20 відсотків в дохід держави.

Прокурор ОСОБА_3 та захисник обвинуваченого ОСОБА_4 у судовому засіданні просили затвердити дану угоду про визнання винуватості. Вказали, що вказана угода, на їх переконання, відповідає вимогам кримінального і кримінально-процесуального законодавства.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч.5 ст.407 КК України, щиро розкаявся, пояснив, що він розуміє права, надані йому законом, наслідки укладення та затвердження угоди, характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим, вид покарання й інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом. Просив затвердити угоду про визнання винуватості.

Суд, заслухавши думку захисника та прокурора щодо можливості затвердження угоди про визнання винуватості, встановив наступне.

Кримінальне правопорушення за ч.5 ст.407 КК України, у вчиненні якого обвинувачений визнає себе винним, відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим.

Згідно з ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів.

Відповідно до ч. 7 ст. 474 КПК України суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону.

Обвинуваченому роз`яснено норми ч. ч. 4, 6, 7 ст. 474 КПК України, положення яких йому зрозумілі, ним усвідомлено, що наслідком укладення та затвердження угоди є його відмова від здійснення прав, передбачених - абзацами першим та четвертим пункту 1 частини четвертої статті 474 КПК України, а саме права на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо злочину у вчиненні якого її обвинувачують, права допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь,

Також обвинуваченим усвідомлено, що наслідком укладення та затвердження угоди є обмеження його права на оскарження вироку згідно з положеннями статей 394 та 424 цього Кодексу, а саме можливість оскарження вироку лише з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених частиною четвертою, шостою, сьомою статті 474 цього Кодексу, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди. Наслідки невиконання угоди обвинуваченому зрозумілі. Після таких роз`яснень обвинувачений підтвердив думку щодо затвердження угоди про визнання винуватості, якої він досяг з прокурором.

Суд встановив, що ОСОБА_5 щиро розкаявся у вчиненому, сторони добровільно уклали угоду про визнання винуватості, зміст угоди відповідає вимогам кримінального процесуального закону, а визначене покарання - нормам кримінального закону. Підстав для відмови в її затвердженні судом не встановлено.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 згідно з ст. 66 КК України є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_5 , передбачених ст.67 КК України, не встановлено.

Суд переконався у добровільності укладання угоди про визнання винуватості і що угода не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз, обіцянок, дії будь-яких інших обставин ніж ті, які передбачені в угоді.

Сторони угоди вважали за можливе при призначенні покарання ОСОБА_5 за вчинений злочин, передбачений ч. 5 ст. 407 КК України, застосувати норми ст. 69 КК України, з переходом до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, та погодилися на призначення останньому покарання нижчого від найнижчої межі, передбаченої санкцією ч.5 ст. 407 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 КК України, враховуючи обставини справи та особу обвинуваченого, який на даний час є військовослужбовцем, призначення покарання у вигляді службових обмежень для військовослужбовців на строк 2 (два) роки з відрахуванням із суми грошового забезпечення обвинуваченого в доход держави у розмірі 20 відсотків, є можливим.

За таких обставин, угоду належить затвердити, а ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.

Процесуальні витрати по кримінальному провадженні відсутні.

Керуючись ст. ст. 369-371, 373-374, 468-469, 472-475 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

Затвердити угоду про визнання винуватості у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000176 від 18.04.2022 року , яка була укладена 23 жовтня 2023 року між прокурором Донецької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_5 .

Відповідно до затвердженої угоди про визнання винуватості:

Визнати ОСОБА_5 винуватим в скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 407 КК України та призначити йому покарання за цією статтею кримінального закону з врахуванням вимог ст. ст. 58, 69 КК України у вигляді службових обмежень для військовослужбовців строком на 2 (два) роки з відрахуванням із суми грошового забезпечення у розмірі 20 відсотків в дохід держави.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Слов`янський міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а обвинуваченим в той же строк з моменту вручення йому копії вироку.

Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно п.1 ч.4 ст.394 КПК України вирок суду першої інстанції на підставі угоди між прокурором та підозрюваним, обвинуваченим про визнання винуватості може бути оскаржений в апеляційному порядку обвинуваченим, його захисником, законним представником виключно з підстав: призначення судом покарання, суворішого, ніж узгоджене сторонами угоди; ухвалення вироку без його згоди на призначення покарання; невиконання судом вимог, встановлених ч.4,6,7 ст.474 КПК України, в тому числі не роз`яснення йому наслідків укладення угоди.

Суддя Слов`янського

міськрайонного суду ОСОБА_1