У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 183/4771/23

№ 1-кп/183/1355/23

18 грудня 2023 року м. Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, відомості по якому внесені 22.01.2023 року до ЄРДР за № 0000100, за обвинуваченням ОСОБА_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 286, ч. 1 ст. 135 КК України, -

за участю:

прокурора ОСОБА_4 ,

представника потерпілої ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 ,

ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В :

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 посилаючись на те, що ОСОБА_3 підозрюється у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили смерть потерпілого, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та у завідомому залишенні без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження, внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України.

Вина обвинуваченого ОСОБА_3 у вчинені вказаних кримінальних правопорушеннях підтверджується зібраними по кримінальному провадженню доказами.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2023 року застосовано до ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 19 травня 2023 року включно.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10.04.2023 року ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2023 року, якою застосовано до ОСОБА_9 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, залишено без змін.

Слідчим суддею Індустріального районного суду м. Дніпропетровська та суддями Дніпровського апеляційного суду визнано підозру пред`явлену ОСОБА_3 обґрунтованою, а ризики заявлені стороною обвинувачення наявними, а саме те, що знаходячись на волі підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, вчинити вплив на свідків та потерпілих та вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення.

Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01.11.2023 року продовжено обвинуваченому ОСОБА_3 строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 23.12.2023 року.

З моменту обрання ОСОБА_3 запобіжного заходу ризики, які були підставою для прийняття такого рішення, не зменшилися та продовжують існувати. Так, на даний час існують ризики, передбачені п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, у зв`язку з чим є необхідність у продовженні дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 .

Про наявність ризику передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватись від суду свідчить те, що ОСОБА_3 будучи раніше судимим за вчинення аналогічного злочину та будучи звільненим умовно-достроково вчинив тяжкий злочин після вчинення якого покинув місце пригоди на транспортному засобі та розуміє тяжкість та невідворотність покарання. Також ОСОБА_3 усвідомлює, що він підозрюється у скоєнні тяжкого злочину, у результаті якого наступили виключно тяжкі наслідки у вигляді смерті людини та за вчинення якого йому загрожує покарання у вигляді позбавленням волі на строк до 8 років. Так, враховуючи тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, підозрюваний ОСОБА_3 усвідомлює невідворотність покарання за вчинене кримінальне правопорушення та з метою уникнення відповідальності може переховуватись від органів досудового розслідування та суду.

Про наявність ризику передбаченого у п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконно впливати на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, свідчить те, що ОСОБА_3 усвідомлює що покази свідків та потерпілої є вагомими доказами у кримінальному провадженні, останньому відомі анкетні дані свідків та потерпілих, які являються мешканцями с. Піщанка де зареєстрований та проживає обвинувачений, ОСОБА_3 розуміє що, свідки своїми показами фактично доводитимуть його вину, а отже підозрюваний може незаконно впливати шляхом підбурювання, вмовляння чи залякування свідків у кримінальному провадженні, що у свою чергу зашкодить вирішенню завдань кримінального судочинства, та перешкоджатиме ефективному, повному, всебічному та неупередженому розслідуванню.

Про наявність ризику передбаченого у п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить те, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, був звільнений умовно-достроково та будучи позбавленим права керування транспортними засобами вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення, а наслідками злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, є позбавлення життя людини, тому, ОСОБА_3 будучи позбавленим права керувати транспортними засобами свідомо нехтує обмеженнями встановленими судом, перебуваючи на волі може вчинити інше кримінальне правопорушення та керувати джерелом підвищеної небезпеки, що не запобігає можливості спричинити шкоду життю та здоров`ю інших громадян як тим, що користуються керованим обвинуваченим транспортним засобом, так і пішоходам.

Зазначені обставини свідчать про неможливість запобігання вказаним ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Враховуючи вищевикладене, з метою запобігання спробам обвинуваченого ОСОБА_3 , переховуватись від суду, вчинити вплив на свідків та потерпілих та вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху, останньому необхідно продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Виключно запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим ОСОБА_3 покладених на нього процесуальних обов`язків.

Відповідно до п. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

З метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих у кримінальному провадженні, вчинити інше аналогічне кримінальне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху та враховуючи, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам кримінального провадження, керуючись вимогами ст. ст. 36, 131, 132, 176 178, 183, 184 КПК України, прокурор просить клопотання задовольнити.

Захисник ОСОБА_7 просила відмовити в задоволені клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, обґрунтовуючи тим, що на даний час відсутні, передбачені законом підстави для задоволення даного клопотання відносно ОСОБА_3 ..

Обвинувачений ОСОБА_3 підтримав думку захисника.

Представник потерпілої та потерпіла підтримали клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу ОСОБА_3 суд враховує, що існує ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Відповідно до клопотання прокурора, під час досудового розслідування встановлено наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд вважає, що наявність ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України свідчить те, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, з огляду на тяжкість можливого покарання у виді позбавлення волі, з метою подальшого виконання можливого винесеного відносно нього обвинувального вироку за вчинення вищевказаного злочину вбачається ризик того, що він може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності, на даний час підозрюється у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких, ОСОБА_3 розуміє, що у разі визнання його судом винуватим у вчиненні вказаних злочинів в результаті якого наступили виключно тяжкі наслідки у вигляді смерті людини та за вчинення якого йому загрожує покарання у вигляді позбавленням волі на строк до 8 років, тому існує реальна можливість переховування останнього від органів досудового розслідування та суду з метою ухилення від покарання.

Про наявність ризику передбаченого у п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, свідчить те, що ОСОБА_3 раніше притягувався до кримінальної відповідальності за аналогічний злочин, був звільнений умовно-достроково та будучи позбавленим права керування транспортними засобами вчинив інкриміновані йому кримінальні правопорушення, а наслідками злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, є позбавлення життя людини, ОСОБА_3 будучи позбавленим права керувати транспортними засобами свідомо нехтує обмеженнями встановленими судом, перебуваючи на волі може вчинити інше кримінальне правопорушення та керувати джерелом підвищеної небезпеки, що не запобігає можливості спричинити шкоду життю та здоров`ю інших громадян як тим, що користуються керованим обвинуваченим транспортним засобом, так і пішоходам.

При цьому, суд вважає наявність ризиків, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, в судовому засіданні прокурором не доведені.

Суд при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оцінила в сукупності інші обставини, передбачені ст. 178 КПК України, а саме те, що ОСОБА_3 підозрюється у скоєнні кримінального правопорушення, віднесеного законом до категорії тяжких, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим у кримінальних правопорушень, у вчиненні якого він обвинувачується.

Все вищевикладене неодмінно свідчить про відсутність підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу ОСОБА_3 , ніж тримання під вартою.

Продовжуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд виходить з того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваної, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства. Зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції», суд вважає необхідним застосувати обвинуваченому найбільш тяжкий вид запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки застосування більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім для забезпечення визначеного раніше ризику.

Аналізуючи вищевикладене, вислухавши думку учасників процесу, кожного окремо, суд вважає клопотання прокурора обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Також захисником ОСОБА_7 в судовому засіданні заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту, мотивуючи тим, що на даний час відсутні передбачені законом підстави для задоволення клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 ..

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Конституції України права і свободи людини є… непорушними.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Вимога про необхідність додержання вищенаведених прав людини знайшли своє закріплення і в положеннях ст. 7 ч. 1 п.п. 5,10; ст. 12, ч. 1; ст. 17 КПК України.

Крім того, у ч. 5 ст. 17 КПК України законодавець окремо акцентував увагу правозастосовних органів на те, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Статтею 5 §3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантовано право кожної особи, заарештованої або затриманої згідно з положеннями підпункту «с» пункту 1 цієї статті на звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.

Згідно практики Європейського Суду з прав людини, для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним за змістом пункту 1 статті 5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо. Застосування такого заходу повинно також бути необхідним у конкретних обставинах (див. Рішення від 14 жовтня 2010 по справі «Хайредінов проти України» (Khayredinovv. Ukraine), № 38717/04, п. 27; «Нечипорук та Йонкало проти України» (NECHIPORUK AND YONKALO v. UKRAINE) від 21 квітня 2011 року, п. 196).

Особа, яка обвинувачується у вчиненні злочину, завжди повинна бути звільнена з-під варти до суду, якщо тільки держава не може довести, що «є відповідні і достатні» причини, щоб виправдати триваюче тримання під вартою (див. справи Wemhoff v. Germany, рішення від 27 червня 1968 р., Series A № 7, стор. 24-25, п. 12; Yagci and Sargin v. Turkey, рішення від 8 червня 1995 р., Series A № 319-A, п. 52).

Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості" (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року).

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Частинами 3, 5 ст. 199 КПК України передбачено, що клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою. Слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Так, ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01листопада 2023 року, суддя прийшов до висновку про існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених п.п. 1, 5. ч. 1 ст. 177 КПК України, які були зазначені в клопотанні прокурора.

Наразі прокурор вказує про те, що ризики, які були підставою для обрання та продовження ОСОБА_3 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зменшилися та продовжують існувати, та наголошує на існуванні ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Сторона захисту вважає, що в матеріалах кримінального провадження відносно ОСОБА_3 відсутні докази, які б свідчили про наявність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а саме того, що він має намір чи вчиняв спроби переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; вчинити інше кримінальне правопорушення.

Ризик переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду обґрунтовано суворістю покарання,яке загрожує особі у випадку визнання її винною та тим, що ОСОБА_3 раніше притягався до кримінальної відповідальності, а отже може переховуватися від слідства. Однак, звертаю увагу суду, що ОСОБА_3 , перебуваючи на свободі, не переховувався від слідства, на першу вимогу слідчого та слідчого судді прибував для проведення слідчих та процесуальних дій. Тривалий час проживає за однією і тою ж самою адресою разом із похилою бабусею, за якою він здійснює догляд. Крім того, даний ризик нівелюється тим, що наразі в Україні діє Військовий стан, що виключає можливість виїзду ОСОБА_3 за кордон та навіть в інше місто (область).

Як неодноразово зазначав Європейський суд у своїх рішеннях, ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна, і необхідність в утриманні під вартою відсутня. («Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia), § 106, «Летельє проти Франції», п. 43). Таким чином, сама по собі тяжкість покарання, що може бути застосоване до особи за умови визнання її винуватості, не є самостійною і достатньою підставою для встановлення ризику втечі. Така обставина має значення лише у сукупності з іншими релевантними факторами.

В той же час, з матеріалів кримінального провадження,що наразі досліджуються судом, вбачається,що вони не містять жодного доказу, який би свідчив про винуватість ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, що йому інкримінується. Досліджені судом докази ставлять під сумнів обґрунтованість підозри, яка враховувалася слідчим суддею під час обрання запобіжного заходу ОСОБА_3 , та під час проводження запобіжного заходу в подальшому під час розгляду справи у суді.

В рішенні ЄСПЛ рішення «Мамедова проти Росії» Суд зазначив «Суд повторює, що збереження обґрунтованої підозри стосовно того, що заарештована особа вчинила злочин, є умовою sine qua non законності подовження строку її тримання під вартою. Проте через певний час однієї цієї умови вже недостатньо. У таких випадках Суд повинен встановити, чи подальше позбавлення волі було вмотивоване іншими підставами, наведеними судовими органами. Якщо такі підстави були «істотними» і «достатніми»,

«Розглядаючи законність і обґрунтованість подальшого тримання заявниці під вартою, районний і обласний суди увесь час посилалися на серйозність висунутого обвинувачення як на головний чинник для оцінки можливості того, що заявниця переховуватиметься від правосуддя, перешкоджатиме відправленню правосуддя або вчинятиме нові злочинні дії. Однак, як не раз зазначав Суд, хоч суворість покарання, що загрожує заявникові, має значення для оцінки небезпеки його зникнення або вчинення нових злочинів, потребу подовжити строк тримання під вартою не можна оцінювати з чисто абстрактної точки погляду, зважаючи лише на тяжкість злочину. Так само і подовження строку тримання під вартою не може застосовуватися через те, що вироком може бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі (див. рішення у справі «Летельє проти Франції» (Letellier v. France) від 26 черв% ня 1991 року, Серія A, № 207, п. 51; також див. справи «Панченко проти Росії» (Panchenko v. Russia) від 8 лютого 2005 року, № 45100/98, п. 102; «Гораль проти Польщі» (Goral v. Poland) від 30 жовтня 2003 року, № 38654/97, п. 68; «Ілійков проти Болгарії» (Ilijkov v. Bulgaria) від 26 липня 2001 року, № 33977/96, п. 81).».

В даному ж рішенні вказано «суд підкреслює, що пункт 3 статті 5 Конвенції зобов`язує органи влади при вирішенні питання про звільнення обвинуваченого з-під варти або подовження строку тримання під вартою розглянути можливість застосування альтернативних заходів забезпечення участі обвинувачуваного в судовому розгляді».

Особливість рішення про тримання під вартою (як і будь-якого рішення про застосування тимчасових заходів) полягає в тому, що з часом його легітимність зменшується і наближається до нуля, що вимагає періодичного перегляду обґрунтованості тимчасового заходу. Установлений строк чинності рішення є відображенням цієї закономірності.

Прокурор у своєму клопотанні про продовження запобіжного заходу в черговий раз не обґрунтував в чому конкретно полягають ризики на даному етапі та не надав доказів на підтвердження ризику переховуватися від органів досудового розслідування та суду.

Згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі збігом певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для подальшого тримання такої особи під вартою.

Отже, посилання прокурора на попередні рішення про обрання та продовження запобіжного заходу, як на підставу залишення ОСОБА_3 під вартою, якраз і є порушення ст. 5 Конвенції.

Загалом можна зробити висновок, що при визначенні ризику втечі треба детально досліджувати всі наведені обставини, враховувати наявність або відсутність фактів, які мають значення. І найголовніше, що рішення суду має містити логічне обґрунтування з посиланням на доказову базу, що давало би можливість усім зацікавленим особам зрозуміти підстави і вагомість встановлення судом ризиків недобросовісної поведінки особи. В той же час, обов`язок надання суду доказової бази існування ризиків, законом покладено саме на прокурора, який вкотре, таких доказів не надав.

Ризик незаконного впливу на свідків та потерпілу у кримінальному провадженні. Клопотання прокурора не містить посилання на жодні обставини, які б свідчили на користь того, що обвинувачений вчиняв чи буде вчиняти такі дії. Усі свідки, які були допитані під час проведення досудового розслідування не є очевидцями дорожньо-транспортної пригоди та у своїх показаннях жоден із свідків не вказує на ту обставину, що саме ОСОБА_3 керував автомобілем під час ДТП. Дане твердження підтверджується наступним.

В минулих судових засіданнях, безпосередньо судом, було допитано всіх свідків, зокрема допитаний головний свідок обвинувачення - ОСОБА_10 , єдиний свідок, який під час досудового слідства вказував, що саме ОСОБА_3 знаходився за кермом його автомобіля в момент ДТП. Даний факт свідчить про відсутність можливості у ОСОБА_3 вплинути на свідка ОСОБА_10 . Також, під час допиту ОСОБА_10 було встановлено істотні протиріччя у його показаннях та відмінність його показання, наданих у суді від показань, які він надавав на досудовому слідстві. Вважаю, що показання свідка ОСОБА_10 взагалі не можуть прийматися судом як належний доказ, оскільки ОСОБА_10 , який є власником автомобіля, в момент ДТП також перебував в автомобілі, був в стані сильного алкогольного сп`яніння та, за версією сторони захисту, саме він перебував за кермом автомобіля, а отже ОСОБА_10 є зацікавленою особою та всіляко намагається уникнути кримінальної відповідальності.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 повідомив, що він є родичем загиблої ОСОБА_12 , а саме він її племінник. Він не був очевидцем ДТП, бачив лише наслідки ДТП, оскільки проїжджав повз місце ДТП.

Свідок ОСОБА_13 повідомив суду, що в день ДТП він разом із ОСОБА_3 та ОСОБА_10 вживав алкогольні напої дома у ОСОБА_3 та поїхав від нього приблизно о 16 год. Очевидцем ДТП не був, про ДТП дізнався від своєї дружини.

Свідок ОСОБА_14 надаючи свої показання зазначив, що 22.01.2023 року перебуваючи у подвір`ї свого будинку, вийшов на вулицю за дровами та побачив біля свого гаража автомобіль «ВАЗ 2109», в якому було розбите скло. В гаражі знаходилися ОСОБА_3 та ОСОБА_10 . Вони йому нічого не пояснювали. Хто був за кермом автомобіля не бачив. Очевидцем ДТП не був.

Свідок ОСОБА_15 також очевидцем ДТП не був. У березні 2023 року приблизно о 15.00 годині бачив ОСОБА_10 , ОСОБА_3 та ОСОБА_13 біля магазина «Велике Пузо».

Отже, усі допитані в судовому засіданні свідки не були очевидцями ДТП та не володіють інформацією про водія автомобіля «ВАЗ 2109». Всі інші свідки, які були допитані під час проведення досудового розслідування, однак ще не були допитані у судовому засіданні, також не були очевидцями ДТП та не можуть повідомити судові обставин вчинення кримінального правопорушення та вказати на особу, яка вчинила дане кримінальне правопорушення.

З огляду на зазначене, у ОСОБА_3 не існує підстав для впливу на свідків та потерпілу, а тому і не можна стверджувати про наявність ризику - незаконного впливу на свідків та потерпілу у кримінальному провадженні.

Тобто, наявність цього ризику є суто нічим необґрунтованим припущенням сторони обвинувачення. Стороною обвинувачення ані під час обрання запобіжного заходу, ані наразі під час розгляду клопотання продовження запобіжного заходу, не надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_3 впливав чи намагався здійснити вплив на свідків чи потерпілу у даному кримінальному провадженні.

Відповідно ж до усталеної практики Європейського суду з прав людини, ризик того, що обвинувачений буде перешкоджати належному відправленню судочинства не може оцінюватися абстрактно, факт такого перешкоджання має бути підтверджено доказами (рішення у справі Бекчієв проти Молдови, № 9190/03, 04.10.2005 року, п. 59).

Ризик вчинення іншого кримінального правопорушення. Щодо тверджень прокурора про наявність ризику вчинення ОСОБА_3 іншого кримінального правопорушення за умов не перебування ізольованим від суспільства в межах запобіжного заходу слід звернути увагу на ту обставину, що ОСОБА_3 підозрюється у вчиненні неумисного, необережного кримінального правопорушення.

В якості доводів необхідності продовжити запобіжний захід ОСОБА_3 , суд у своїй ухвалі від 01 листопада 2023 року зазначив, що ОСОБА_3 , перебуваючи на волі, може вчинити інше кримінальне правопорушення та керувати джерелом підвищеної небезпеки, що не запобігає можливості спричинити шкоду життю та здоров`ю інших громадян.

З огляду на такі висновки суду, вважаю за необхідне зазначити, що запобігти можливості ОСОБА_3 керувати транспортним засобом, можливо і шляхом застосування менш тяжкого запобіжного заходу цілодобового домашнього арешту.

А тому, не можна стверджувати про неможливість запобігти ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, застосувавши до мого підзахисного будь-якого іншого, більш м`якого запобіжного заходу.

Звертає на себе увагу і та обставина, що кримінальним процесуальним законодавством тягар доведення існування обставин, що дають підставу для застосування запобіжних заходів покладається саме на сторону обвинувачення.

До клопотання про продовження строку тримання під вартою стороною обвинувачення не надано жодного доказу на підтвердження існування жодного із ризиків, заявлених стороною обвинувачення.

За таких обставин, очевидним є і те, що прокурором не доведено існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, що є підставою для відмови у задоволенні клопотання прокурора про продовження тримання під вартою.

Крім того, сторона захисту вважає, що матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_3 не містять даних, що підтверджують наявність «розумної підозри» в тому, що він причетний до вчинення «правопорушення» в розумінні ст. 5 § 1 (с) Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та навіть спростовують пред`явлене йому обвинувачення.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини «розумність» підозри, на якій повинен ґрунтуватися арешт, складає істотну частину гарантії від свавільного арешту і затримання, передбачених в статті 5 § 1 (с) Конвенції (див. справу Fox, Campbell and Hartley v. The United Kingdom, заяви №№ 12244/86; 12245/86; 12383/86, рішення від 30 серпня 1990 р., п. 32).

«Розумна підозра» у вчиненні кримінального злочину, про який йде мова в статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин чи відомостей, які б впевнили неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин (див. справу Fox, Campbell and Hartley v. The United Kingdom, заяви №№ 12244/86; 12245/86; 12383/86, рішення від 30 серпня 1990 р., п. 32; Labita v. Italy , заява № 26772/95, рішення від 6 квітня 2000 р., п.155; OHara v. The United Kingdom, заява № 37555/97, рішення від 16 жовтня 2001 р., п. 34).

Під час задоволення попередніх клопотань прокурора про продовження строку тримання під вартою, Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області приходив до висновку про те, що ОСОБА_3 обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 135, ч. 2 ст. 286 КК України.

Однак, як вбачається з показань допитаних свідків, жоден з них не може підтвердити факту перебування ОСОБА_3 за кермом, оскільки очевидців ДТП не було.

При цьому, інші докази, що подані прокурором до матеріалів справи також не містять інформацію про водія автомобіля «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в момент ДТП, в тому числі й відеозапис з камер відеоспостереження, що свідчить про те, що покази свідка ОСОБА_10 органом досудового розслідування не перевірялися та не ставилися під сумнів. Крім того, висновок експерта від 30.02.2023 року № СЕ-19/104-23/6480-ІТ був виготовлений на підставі вихідних даних, які надані слідчим у постанові про призначення експертизи, які не підтверджені жодними доказами, окрім показань заінтересованої особи ОСОБА_10 , у певному вирішенні справи, а саме не притягнення його самого до кримінальної відповідальності, що свідчить про те, що висновок експерта виготовлений на підставі непідтверджених, сумнівних вихідних даних та суперечать іншим матеріалам справи та викликає сумніви в його правильності, повноті, об`єктивності та неупередженості.

Отже, докази, надані стороною обвинувачення в якості обґрунтування доведеності вини ОСОБА_3 під час обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та які долучені до матеріалів справи та наразі досліджуються судом, в своїй сукупності, при їх належній оцінці не свідчать про наявність «розумної підозри», того, що саме ОСОБА_3 керував автомобілем «ВАЗ-2109», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , що свідчить про відсутність «обґрунтованої підозри» у вчиненні ОСОБА_3 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Щодо неможливості запобігання заявленим ризикам шляхом застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів.

Згідно з ч. 3 ст. 176 КПК слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам.

З врахуванням вимог ст. 184 ч. 1 п. 6 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про застосування запобіжного заходу повинно обов`язково містити обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

Та за умови не доведення стороною обвинувачення вказаних обставин, у слідчого судді виникає обов`язок постановити ухвалу про відмову в застосуванні такого запобіжного заходу (ст. 176 ч.3 КПК) або ухвалу про застосування більш м`якого запобіжного заходу, аніж заявлено у клопотанні (ст. 194 ч. 4 КПК).

В клопотанні прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_3 неможливість запобігання заявленим ризикам шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів взагалі не була обґрунтована.

З ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області про продовження строку тримання під вартою, вбачається, що суд погоджуючись з клопотанням слідчого в частині неможливості запобігання заявленим ризикам, шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу спирався виключно на тяжкість покарання, яке загрожує моєму підзахисному в разі визнання його винним.

Проте, відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини, суворість можливого вироку та тяжкість обвинувачення не можуть самі по собі виправдовувати тримання особи під вартою, а наявність підстав для позбавлення особи волі повинна оцінюватися з врахуванням ряду інших відповідних факторів (наприклад, рішення у справах «Панченко проти Росії» від 08 лютого 2005 р., заява № 45100, п. 99, «Кляхін проти Росії» (Klyakhin v. Russia), №46082/99, від 30 листопада 2004 р., п. 65).

Згідно зі ст. 178 ч. 1 п.п. 3-6, 8, 9 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного.

Відомості про особу ОСОБА_3 свідчать про міцність соціальних зв`язків підозрюваного у місці його постійного проживання, він тривалий час проживає за однією і тою ж самою адресою разом із похилою бабусею, за якою він здійснює догляд, має постійне місце роботи, активну життєву позицію є учасником бойових дій. З місця проживання характеризується позитивно, що підтверджується характеризуючими матеріалами, що вже містяться в матеріалах справи, а також характеристикою від сусідів ОСОБА_3 , що надається мною зараз.

Отже, навіть якщо розумно припустити наявність будь-якого із передбачених законом ризиків, наведені відомості свідчать про те, що досягнення мети застосування запобіжного заходу можливе і шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, наприклад, у вигляді цілодобового домашнього арешту за місцем проживання ОСОБА_3 .. На підставі вищевикладеного захисник просить відмовити у задоволені клопотання прокурора ОСОБА_16 про продовження строку тримання під вартою відносно ОСОБА_3 ; в порядку ст. 194 ч. 4 КПК України застосувати до ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді цілодобово домашнього арешту, заборонивши ОСОБА_3 залишати місце постійного проживання за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду, з покладенням на нього обов`язків:

- прибувати за кожною вимогою суду;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Захисник ОСОБА_8 та обвинувачений, кожен окремо, підтримали клопотання захисника та просили його задовольнити.

Прокурор просив відмовити в задоволені клопотання захисника.

Представник потерпілої та потерпіла також просили відмовити в задоволені клопотання захисника ОСОБА_7 ..

Розглядаючи клопотання захисника ОСОБА_7 про заміну обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжний захід на домашній арешт, суд вважає, що підстав, визначених законом, немає. Більш того, таке клопотання не узгоджується з вимогами закону та суперечить йому. Тому суд вважає, що в задоволенні клопотання повинно бути відмовлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. 177, 178 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , задовольнити.

Обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю с. Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області, громадянину України, продовжити строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 14 лютого 2024 року включно.

В задоволені клопотання захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_3 з тримання під вартою на запобіжний захід у виді домашнього арешту, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1