ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2023 року м. Рівне

Рівненський міський суд в особі судді ОСОБА_1 , при секретарі судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши під час відкритого судового засідання в залі суду обвинувальний акт по кримінальному провадженні № 0000043 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Іванчиці, Зарічненського району, Рівненської області, зареєстрованого та фактично проживаючого в АДРЕСА_1 , одруженого, несудимого, непрацюючого, із вищою освітою,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

з участю: прокурора ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_3 , захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_5 ,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_3 , діючи умисно, у порушення "Положення про дозвільну систему", що затверджена Постановою КМ України № 576 від 12.10.1992 та Інструкції про порядок виготовлення, придбання, зберігання, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів, що затверджена наказом МВС № 662 від 21.08.1998, у невстановлений досудовим розслідуванням час, але не пізніше 17.02.2017, у невстановленому місці та у невстановленої особи придбав пістолет, який згідно висновку судової балістичної експертизи Рівненського НДЕКЦ МВС України від 20.03.2017 № 1.2-154/17 є нестандартною гладкоствольною багатозарядною вогнепальною зброєю, переробленою саморобним способом, після чого зберігав без передбаченого законом дозволу вказаний пістолет за адресою свого фактичного проживання, в АДРЕСА_1 , до моменту вилучення у ході проведення впродовж 17-18.02.2017 співробітниками Управління СБ України в Рівненській області обшуку даного житлового приміщення.

Таким чином, ОСОБА_3 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, як своїми умисними діями, які виразилися у придбанні та зберіганні вогнепальної зброї, без передбаченого законом дозволу.

Встановлені судом обставини підтверджуються дослідженими в суді доказами, обсяг який визначений судом за погодженням з учасниками судового провадження.

Так, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого правопорушення визнав, щиро покаявся і показав, що він проживає в АДРЕСА_1 разом з дружиною та дитиною. Вказаний будинок належить на праві приватної власності його матері.

14-15.02.2017, він через всесвітню мережу Інтернет здійснив замовлення сигнального пістолета, вартістю 400 грн. 17.02.2017 через відділення Нової пошти він отримав вказаний пістолет, приніс його по місцю проживання, де оглянувши його виявив, що він має відмінності з тим, який він замовляв. Тоді він вирішив наступного дня, добровільно здати вказаний пістолет в Рівненське МУВС ГКНП в Рівненській області. У зв`язку з цим, він написав заяву про добровільну здачу вказаного пістолета, однак не передав її працівникам управління СБУ в Рівненській області.

В цей же день, в будинок, який належить на праві власності його матері, де він проживає разом із своєю сім`єю, прийшли працівники Управління СБ України в Рівненській області, і без ухвали слідчого судді провели обшук. Для проведення вказаного обшуку, він надав в добровільному порядку письмову заяву. При цьому повідомляв їм, що в нього є пістолет, і він має намір добровільно його здати. Просить суд суворо його не карати.

Проаналізувавши покази обвинуваченого, суд приходить до переконання, що вони є послідовними та узгоджуються з показаннями свідків.

Так, допитана в якості свідка ОСОБА_6 показала, що ввечері 17.02.2017 до неї звернулись працівники управління СБ України в Рівненській області з пропозицією бути понятою при проведенні обшуку в будинку АДРЕСА_1 . Також в якості другого понятого був присутній ОСОБА_7 .

Перед проведенням обшуку, були зачитані права та обов`язки, також роз`яснені права та обов`язки обвинуваченому, будь-яких заяв чи клопотань перед проведенням обшуку ОСОБА_3 не заявляв.

Всі відомості записані в протоколі обшуку відповідають дійсності. У кімнаті, що розташована на другому поверсі вказаного будинку з правої сторони від ванної, де зі слів обвинуваченого проживає він та дружина з дитиною, працівниками СБУ на одній з полиць шафи серед одягу виявлено пістолет з патронами. Останній пояснив, що вказаний пістолет придбав в 2016 році у свого товариша на ім`я ОСОБА_8 , прізвища не пригадує. Також обвинувачений вказав, що дозволу на придбання, зберігання вогнепальної, травматичної зброї у нього немає. Всі вилучені речі в тому числі пістолет був опечатаний та підписаний всіма учасниками обшуку. Буд-яких зауважень з приводу проведеного обшуку та змісту протоколу від учасників та присутніх не надходило.

Аналогічні покази дав в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 .

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 показав, що знає ОСОБА_3 , і перебуває з ним в дружніх відносинах. Йому нічого не відомо про придбання останнім пістолета, він даного пістолета обвинуваченому не передавав.

Крім того, в судовому засіданні був допитаний експерт ОСОБА_10 , який пояснив, що він проводив судову балістичну експертизу пістолета «EKOL моделі «Major» серійний номер НОМЕР_1 калібру 9 мм Р.А.К., виробництва Туреччини, наданого на експертизу працівниками управління СБ України в Рівненській області. Повністю підтримує свій висновок експерта, та вказує, що вказаний пістолет споряджений снарядами несмертельної дії калібру 9 мм Р.А.К.

Також в судовому засіданні були допитані в якості свідків, бувший працівник управління СБУ в Рівненській області ОСОБА_11 та діючий працівник ОСОБА_12 .

Так, ОСОБА_11 показав, що він не був присутній при проведенні обшуку в будинку АДРЕСА_1 . Знає, що вказаний обшук проводився як невідкладний, оскільки 17.02.2017 на території митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС України була затримана ОСОБА_13 , в якої працівникам управління СБУ в Рівненській області було виявлено та вилучено прекурсори, обіг яких обмежено. У зв`язку з цим, виникла термінова необхідність проведення невідкладного обшуку по місцю проживання останньої за вищевказаною адресою.

Від своїх працівників знає, що перед проведенням обшуку, ні обвинувачений, ні інші особи не подавали заяв про наявність та видачу пістолета, ні усно ні письмово. Також жодних зауважень з приводу проведеного обшуку та змісту протоколу від учасників та присутніх не надходило.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_12 показав, що 17.02.2017 у вечірню пору доби виникла необхідність провести невідкладний обшук в будинку АДРЕСА_1 , оскільки зранку цього ж дня, на території митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС України була затримана ОСОБА_13 , в якої працівниками управління СБУ в Рівненській області було виявлено та вилучено прекурсори, обіг яких обмежено.

Вказаний обшук проводив він, як слідчий управління СБУ в Рівненській області. Перед проведенням обшуку всім учасникам були зачитані права та обов`язки, також роз`яснені права та обов`язки обвинуваченому, будь-яких заяв чи клопотань перед проведенням обшуку останній не заявляв. Жодних заяв ні усно, ні письмово про наявність вогнепальної зброї, обвинувачений також не заявляв і не подавав. Перед цим, ОСОБА_3 в добровільному порядку надав дозвіл на проведення обшуку, про що написав письмову заяву. Жодного психологічного тиску до обвинуваченого не застосовувалось. Під час проведення обшуку, в кімнаті де проживає останній було знайдено пістолет, на що він пояснив, що придбав даний пістолет у ОСОБА_9 . Всі вилучені речі, в тому числі пістолет, був упакований, протокол підписаний всіма учасниками обшуку. Буд-яких зауважень з приводу проведеного обшуку та змісту протоколу від учасників та присутніх не надходило.

18.02.2017 проведення вказаного обшуку, було легалізовано слідчим суддею Рівненського міського суду.

Таким чином, суд приходить до переконання, що покази свідків є послідовними протягом досудового слідства та судового розгляду, узгоджуються між собою щодо умов та порядку проведення обшуку в будинку АДРЕСА_1 , і бере їх за основу, як докази. Жодних заяв про добровільну видачу пістолета обвинувачений не говорив, та заяви не подавав.

Крім того, в ході судового розгляду, були досліджені письмові докази, надані прокурором, які перевірені на предмет допустимості та належності, а саме: протокол обшуку, висновок експерта, постанова про визнання речовим доказами та інші докази.

Так, згідно витягу з ЄРДР від 20.06.2017, 18.02.2017, під час проведення обшуку в будинку АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено пістолет «EKOL моделі «Major» серійний номер НОМЕР_1 калібру 9 мм Р.Ф.К., що без відповідного дозволу зберігав ОСОБА_3 , правова кваліфікація ч. 1 ст. 263 КК України (а.к.п. 3, 23);

Відповідно до витягу з ЄРДР від 17.02.2017, ОСОБА_3 , ОСОБА_13 та ОСОБА_9 здійснюють контрабандне переміщення через митний кордон України прекурсори - псевдоефедрин, з прихованням від митного контролю з р. Польща в Україну, правова кваліфікація ч. 2 ст. 305 КК України (а.к.п. 8);

Як вбачається з протоколу обшуку від 17.02.2017, було проведено обшук в будинку АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_3 , в результаті якого було виявлено та вилучено пістолет «EKOL моделі «Major» серійний номер НОМЕР_1 калібру 9 мм Р.Ф.К., що без відповідного дозволу зберігав останній (а.к.п. 37-40);

Згідно заяви ОСОБА_3 від 17.02.2017, останній надає згоду працівникам управління СБУ в Рівненській області на проведення обшуку в будинку АДРЕСА_1 , де він проживає разом з сім`єю (а.к.п. 41, 116-118);

Відповідно до ухвали слідчого судді Рівненського міського суду від 18.02.2017, було надано дозвіл на проведення обшуку в будинку АДРЕСА_1 з метою виявлення та вилучення психотропних речовин, наркотичних засобів та прекурсорів та інших речей які мають значення для кримінального провадження за ч. 2 ст. 305 КК України (а.к.п. 42);

Постановою про визнання речовим доказом від 24.04.2017 старшого слідчого в особливо важливих справах управління СБУ в Рівненській області ОСОБА_11 , було визнано речовим доказом та передано на відповідальне зберігання у відділ господарського забезпечення управління СБУ в Рівненській області пістолет «EKOL моделі «Major» серійний номер НОМЕР_1 калібру 9 мм Р.Ф.К. (а.к.п. 43-46 );

Згідно повідомлення № 1142/116/04/20-2017 від 20.06.2017 по інформаційно-пошуковій системі ОВС Україна на обліку дозвільної системи УПД ГУНП в Рівненській області, ОСОБА_9 , як власник зареєстрованої зброї чи спецзасобів не значиться (а.к.п. 60);

Згідно висновку експерта № 1.2-154/17 від 20.03.2017, пістолет, вилучений під час обшуку житлового приміщення, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , в наданому на дослідження вигляді являється ручною нестандартною гладкоствольною багатозарядною вогнепальною зброєю.

Досліджуваний пістолет перероблений саморобним способом з стартового (шумового) пістолета моделі «EKOL моделі «Major» серійний номер НОМЕР_1 калібру 9 мм Р.Ф.К., виробництва Туреччини, шляхом видалення захисного елемента з каналу ствола, встановоення чокової втулки та запресування штифта у газовідвідний отвір.

Конструкція даного пістолета в наданому вигляді дозволяє здійснювати постріли шумовими та газовими пістолетними патронами калібру 9мм Р.А.К., патронами, спорядженими снарядами несмертельної дії калібру 9мм Р.А., однак він має коструктивну та міцнісну технічну забезпеченість, достатню для стрільби шляхом роздільного спорядження з використанням шумових (холостих) пістолетних патронів калібру 9мм Р.А.К. і снаряду з відповідним діаметром до внутрішнього діаметру каналу ствола.

Досліджуваний пістолет до проведення пострілів придатний ( а.к.п. 70-79);

Згідно повідомлення № 1143/116/04/20-2017 від 20.06.2017 по інформаційно-пошуковій системі ОВС Україна на обліку дозвільної системи УПД ГУНП в Рівненській області, ОСОБА_3 , як власник зареєстрованої зброї чи спецзасобів не значиться (а.к.п. 112).

Також, в ході судового розгляду було оглянуто телефон, що належить ОСОБА_13 , однак жодних даних, що мають відношення до даного кримінального провадження не встановлено.

Суд, повно, всебічно, дослідивши матеріали кримінального провадження, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 234 КПК України:

1. Обшук проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, яке було здобуте у результаті його вчинення, а також встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб.

2. Обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді.

3. У разі необхідності провести обшук слідчий за погодженням з прокурором або прокурор звертається до слідчого судді з відповідним клопотанням, яке повинно містити відомості про:

1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер;

2) короткий виклад обставин кримінального правопорушення, у зв`язку з розслідуванням якого подається клопотання;

3) правову кваліфікацію кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність;

4) підстави для обшуку;

5) житло чи інше володіння особи або частину житла чи іншого володіння особи, де планується проведення обшуку;

6) особу, якій належить житло чи інше володіння, та особу, у фактичному володінні якої воно знаходиться;

7) речі, документи або осіб, яких планується відшукати.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими прокурор, слідчий обґрунтовує доводи клопотання, а також витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального провадження, в рамках якого подається клопотання.

4. Клопотання про обшук розглядається у суді в день його надходження за участю слідчого або прокурора.

5. Слідчий суддя відмовляє у задоволенні клопотання про обшук, якщо прокурор, слідчий не доведе наявність достатніх підстав вважати, що:

1) було вчинено кримінальне правопорушення;

2) відшукувані речі і документи мають значення для досудового розслідування;

3) відомості, які містяться у відшукуваних речах і документах, можуть бути доказами під час судового розгляду;

4) відшукувані речі, документи або особи знаходяться у зазначеному в клопотанні житлі чи іншому володінні особи.

Як слідує із ст. 233 КПК України:

1. Ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якої метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьої цієї статті.

2. Під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення. Не є житлом приміщення, спеціально призначені для утримання осіб, права яких обмежені за законом. Під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.

3. Слідчий, прокурор має право до постановления ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

З аналізу даної статті слідує, що визнавши випадок невідкладним і пов`язаним з урятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, слідчий, прокурор після входу до житла чи іншого володіння особи і виконання в ньому розшукових дій чи інших дій, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна, слідчий за погодженням із прокурором, прокурор зобов`язаний невідкладно звернутися до слідчого судді з клопотанням про проведення обшуку в приміщенні, до якого здійснено проникнення. Перевірка, що здійснюється слідчим суддею під час розгляду такого клопотання відповідно до порядку, встановленого ст. 234 КПК, передбачає, з-поміж іншого, встановлення також того, чи дійсно були підстави для проникнення до житла або іншого володіння особи і в чому полягає невідкладність таких дій з боку органів досудового розслідування.

Згідно зі ст. 30 Конституції України не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду. У невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Таким чином, Конституція України допускає проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку без рішення суду. Однак тільки у невідкладних випадках, пов`язаних із:

1) врятуванням життя людей та майна; або ж

2) безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину.

За змістом цієї норми Конституції України вбачається, що невідкладний випадок повинен бути пов`язаний або з одночасним врятуванням життя людей і майна, або ж із безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. Необхідність врятування тільки майна або тільки життя людей не є підставою для неотримання рішення суду.

Також таке відхилення від загального правила отримання рішення суду допускається за умови встановлення відповідного порядку законом, що і було передбачено у КПК.

Зокрема, ст. 13 КПК України встановлено таку засаду кримінального провадження, як недоторканність житла чи іншого володіння особи, що не допускає проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим судовим рішенням, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Проникнення до житла чи іншого володіння особи з будь-якою метою може здійснюватись або за добровільної згоди особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, або у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину слідчим, прокурором із невідкладним зверненням після такого проникнення прокурором, слідчим за погодженням з прокурором з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді; обшук здійснюється виключно на підставі ухвали слідчого судді; огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється або на підставі ухвали слідчого судді, або у межах огляду місця події до внесення відомостей у ЄРДР у невідкладних випадках, виключно пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину.

При цьому, у будь-якому разі, проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення у них обшуку чи огляду, окрім відповідності згаданим вимогам національного законодавства, повинно відповідати меті, визначеній п. 2 ст. 8 Конвенції, зокрема запобігання злочинам, з дотриманням обмежень і умов, передбачених національним законодавством (положення статей 214, 223, 237 КПК).

Як встановлено судом, 17-18.02.2017, на території митного поста «Ягодин» Волинської митниці ДФС України, працівниками УСБУ в Рівненській області була затримана ОСОБА_13 , дружина ОСОБА_3 , в якої виявлено 5600 таблеток «Cirrus», обіг яких обмежено і стосовно них встановлено заходи контролю, що містять прекурсор псевдоефедрин загальною масою 517,7 г.

Крім того, у працівників СБУ в Рівненській області були відомості, що до вказаного кримінального правопорушення також можуть бути причетні чоловік ОСОБА_13 - ОСОБА_3 який проживає за вищевказаною адресою, та ОСОБА_9 .

17.02.2017 СВ УСБУ в Рівненській області було внесено відомості до ЄРДР, що ОСОБА_3 , ОСОБА_9 та ОСОБА_13 здійснюють контрабандне переміщення через митний кордон України з приховуванням від митного контролю з р. Польща в Україну прекурсори - псевдоефедрин, правова кваліфікація ч. 2 ст. 305 КК України.

У зв`язку з цим, у СБУ в Рівненській області виникла необхідність в цей же день, а саме 17.02.2017, провести невідкладний обшук, у зв`язку з переслідуванням особи, ОСОБА_3 , за адресою АДРЕСА_1 , де проживає останній разом зі своєю сім`єю.

18.02.2018 слідчий в ОВС СВ Управління СБУ в Рівненській області ОСОБА_12 звернувся з клопотанням до слідчого судді Рівненського міського суду про легалізацію обшуку від 17.02.2017, мотивуючи тим, що виникла необхідність в проведенні обшуку без ухвали слідчого судді, у зв`язку з переслідуванням особи, а саме ОСОБА_3 , як можливого підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 305 КК України.

В цей же день, ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду, вказаний обшук був легалізований, з підстав, передбачених ч. 3 ст. 233 КПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 237 КПК України огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.

За наявності згоди особи, яка володіє приміщенням, закон не вимагає звернення до слідчого судді за відповідним дозволом (ч. 1 ст. 233 КПК України). Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_3 , 17.02.2017, надав письмову згоду працівникам управління СБУ в Рівненській області на проведення обшуку в будинку АДРЕСА_1 , де він проживає разом з сім`єю, що неодноразово в своїх постановах висловлював Верховний суд.

Таким чином, суд приходить до переконання, що в даному випадку жодних порушень вимог КПК України щодо порядку проведення обшуку не було.

З постанови Верховного суду від 20.03.2018 по кримінальному провадженню № 51-133км18, слідує, що відповідно до положень п.4 ППВСУ «Про судову практику в справах про викрадення та інше незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами, вибуховими речовинами, вибуховими пристроями чи радіоактивними матеріалами» де визначено, що пристрої вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальним снарядами несмертельної дії, що не містять вибухових речовин і сумішей, не можуть бути віднесені до предмета злочинів, відповідальність за які настає за статтями 262, 263 КК України.

В даному випадку йдеться мова про пістолет ПМР, придатного для стрільби патронами калібру 9 мм Р.А., який є пристроєм виробництва ТОВ «СОБР» (м. Харків), тобто вітчизняного виробництва.

Як слідує з мотивувальної частини висновку експерта № 1.2-154/17 від 20.03.2017, на поверхнях деталей предмета, що надійшов на експертизу, наявні наступні маркувальні позначення і написи виробника (зображення 13-15 ілюстрованої таблиці, що додається до висновку експерта):

- на лівій стороні кожуха-затвора позначення компанії виробника, назва моделі та калібру «EKOL Major Cal. 9 мм Р.А.К. »;

- на правій стороні рамки наявне слабо видиме з слідами потертості експлуатаційного характеру позначення країни виробника та серійний номер «НОМЕР_1» Made in Turkey";

- на лівій стороні рамки серія та номер «НОМЕР_1».

Вказаний пістолет до проведення пострілів придатний і може здійснювати постріли шумовими та газовими пістолетними патронами калібру 9мм Р.А.К., патронами, спорядженими снарядами несмертельної дії калібру 9мм Р.А., однак він має коструктивну та міцнісну технічну забезпеченість, достатню для стрільби шляхом роздільного спорядження з використанням шумових (холостих) пістолетних патронів калібру 9мм Р.А.К. і снаряду з відповідним діаметром до внутрішнього діаметру каналу ствола.

Досліджуваний пістолет перероблений саморобним способом з стартового (шумового) пістолета моделі «EKOL моделі «Major» серійний номер НОМЕР_1 калібру 9 мм Р.Ф.К., виробництва Туреччини, шляхом видалення захисного елемента з каналу ствола, встановоення чокової втулки та запресування штифта у газовідвідний отвір.

Даний пістолет являється ручною нестандартною гладкоствольною багатозарядною вогнепальною зброєю.

Виходячи з висновку даної експертизи, суд вважає, що вищевказаний пістолет віднесений до предмета кримінальних правопорушень, оскільки він іноземного виробництва, а саме - Туреччини, а вищевказана постанова Верховного суду стосувалась пістолета вітчизняного виробництва, відповідальність за які настає за статтею 263 КК України.

Таким чином, перевіряючи в судовому засіданні матеріали кримінального провадження у повному обсязі, суд не вбачає будь-яких істотних порушень норм кримінально-процесуального закону при провадженні досудового слідства.

Згідно з ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 КПК сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 22 КПК встановлено, що суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Суд надавав сторонам умови для реалізації свої процесуальних прав, однак після закінчення судового слідства, адвокат та обвинувачений заявили, що жодних додаткових доказів для надання суду, у них немає.

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст. 17 ч. 1 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) ст. 368-2 КК України зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «in dubio pro reo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Ірландія проти Сполученого Королівства», «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості обвинуваченого чи підсудного після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Суд зазначає, що ЄСПЛ у справі «Вєренцов проти України»[5] розглядав ситуацію з бланкетною нормою, коли особа була притягнена до адміністративної відповідальності, зокрема, за порушення порядку проведення демонстрацій за відсутності чітко встановленого в законодавстві такого порядку, що призвело до порушення статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Однак, конструкція частини першої статті 263 КК істотно відрізняється від конструкції статті 185-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яка була предметом розгляду у справі Вєренцова.

Диспозицію частини першої статті 263 КК не можна вважати бланкетною, оскільки вона не посилається на інші закони чи нормативні акти у визначенні заборонених діянь, а визначає їх у своєму тексті. Відповідно до цього положення забороняються:

«носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв».

Власне ця заборона і є диспозицією частини першої статті 263 КК, яка супроводжується визначеними в цьому ж положенні санкціями.

Відсилка до іншого «закону» міститься не в диспозиції цієї норми, а у формулюванні умови, яка визначає, коли її диспозиція може бути застосована: «без передбаченого законом дозволу». Якщо «дозвіл» відсутній - умова виконана, і діє диспозиція частини першої статті 263 КК, тобто заборона «носіння, зберігання, придбання, передача чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв». Навпаки, наявність відповідного дозволу свідчить про відсутність передбаченої законом умови, за якої диспозиція цього положення може бути застосована.

Умови, що визначають застосування диспозиції норми, в теорії права відносять до гіпотези норми. Таким чином, слова у частині першій статті 263 КК «без передбаченого законом дозволу» визначають один із елементів гіпотези норми, який - поряд із загальними елементами умов настання кримінальної відповідальності, що містяться в Загальній частині Кримінального кодексу України, - визначає можливість застосування диспозиції і, відповідно, санкції частини першої статті 263 КК.

В цій частині положення частини першої статті 263 дійсно відсилає за своїм змістом до інших законів, вимагаючи, щоб дозвіл, який виключає кримінальну відповідальність за дії зі зброєю, був передбачений законом. Аналогічні конструкції норм, які містять визначену диспозицію і бланкетну гіпотезу норми, містяться також в інших статтях КК (див. наприклад, статті 265, 267-1, 268, 290, 321 КК), що є поширеним в кримінальному законодавстві прийомом конструювання складу злочину.

При тлумаченні слова «закон» у частині першій статті 263 КК суд виходить з вузького розуміння цього терміну, що виключає посилання на нормативний акту нижчого рівня. Але якщо слідувати за цією логікою, «дозвіл», виданий не на підставі «закону» у вузькому розумінні, а на підставі підзаконного акту, не може вважатися «передбаченим законом дозволом» у значенні частини першої статті 263 КК. Іншими словами, за такого тлумачення, особа, яка має дозвіл, виданий на підставі відомчого нормативного акту, має притягатися до кримінальної відповідності за частиною першою статті 263 КК, оскільки такий дозвіл не відповідає вимозі, визначеній цим положенням.

Суд зазначає, що відповідно до усталеної судової практики, дозвіл, отриманий відповідно до законодавства в широкому розумінні цього терміну, виключає застосування частини першої статті 263 КК. У суду немає правових підстав змінювати таких усталений підхід, підтверджений, у тому числі і останніми рішеннями Верховного Суду (див. постанову від 31 травня 2018 року в справі № 127/27182/15-к, провадження № 51-3305км18[6]).

Більше того, за обставин даного кримінального провадження питання про те, чи відповідає «дозвіл» вимогам частини першої статті 263 КК, не має практичного значення, оскільки обвинувачений не мав жодного дозволу на «носіння, зберігання, придбання, передачу чи збут вогнепальної зброї (крім гладкоствольної мисливської), бойових припасів, вибухових речовин або вибухових пристроїв».

Таким чином, суд дійшов висновку, що диспозиція ч. 1 ст. 263 КК сформульована достатньо чітко аби особа могла усвідомити, що діяння є злочинним.

Виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Таким чином, за результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що діяння, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_3 мало місце, воно містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, і останній у його вчиненні винен.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує, що вказане правопорушення відповідно до ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів.

Що стосується особи обвинуваченого ОСОБА_3 то суд враховує, що він має постійне місце проживання, де характеризується з позитивної сторони, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, раніше не судимий, має на утримання непрацюючу дружину та малолітню дитину, до вчинення злочину займався суспільно-корисною працею, до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого суд вважає щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.

Обтяжуючих обставин суд також не встановив.

Витрати на залучення експертів становлять 703 грн 68 коп.

Речовий доказ, пістолет марки "EKOL Major", серійний номер " НОМЕР_2 " знаходиться на відповідальному зберіганні у відділі господарського забезпечення управління СБУ в Рівненській області.

Згідно п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2013 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного обвинуваченого, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. У кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Як слідує з п. 3 даної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину його обставини його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчиненого групою осіб і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Статтею 17 Закону України від 23.02.2016 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справи суди застосовують Конвенцію та практику суду, як джерело права.

У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005, так і в справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005, Європейський суд з прав людини зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» п. 38 рішення від 16.10.2008 ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалось пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий тягар для особи».

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступені тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування того чи іншого покарання

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Що стосується щирого каяття, то суд приходить до переконання,про дійсне, відверте визнання своєї провини обвинуваченим та щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, оскільки обвинувачений як протягом досудового розслідування так і під час судового розгляду щиро покаявся у вчиненому, висловлював жаль з приводу вчиненого.

Щире каяття, це відповідне ставлення винної особи до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження.

Так, в ході судового розгляду встановлено, що обвинувачений протягом досудового розслідування та в судовому засіданні висловив співчуття та жаль з приводу свого вчинку і почуття провини за його наслідки.

Враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, обставини його вчинення, особу винного та обставини, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого, а пом`якшуючі обставини, а обтяжуючих обставин не встановлено, то суд прийшов до переконання, що обвинуваченому має бути призначене покарання з ізоляцією від суспільства у виді позбавлення волі, з відстрочкою, з іспитовим строком, оскільки саме такий вид покарання є адекватний характеру вчинення обвинуваченим кримінально-караних дій, і буде необхідний й достатній для його виправлення та попередження нових правопорушень.

Суд також вважає, що таке покарання відповідатиме тяжкості правопорушення, та не буде становити «особистий надмірний тягар для обвинуваченого та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства вимогам захисту основоположних прав особи". За цих же обставин, суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченій покарання більш м`якого, ніж передбачено законом. Крім того, призначене покарання буде відповідати принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого, і воно випливає з дотримання судом принципів «рівних можливостей» та «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 370,374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання у виді трьох років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на один рік і шість місяців, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового правопорушення та виконає покладені на нього обов`язки.

У відповідності до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати на залучення експертів у сумі 703 грн 68 коп.

Строк відбування покарання ОСОБА_3 починається з часу проголошення вироку.

Вирок може бути оскаржений обвинуваченим, потерпілими, прокурором шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок суду набирає законної сили, якщо інше не передбачене цим Кодексом після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, який набрав законної сили, обов`язковий для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для всіх фізичних чи юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Копія вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1