Єдиний унікальний номер судової справи 204/3992/23
Номер провадження 1-кп/201/659/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2023 року м. Дніпро

вул. Гусенка, 13

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисників обвинуваченого - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

розглянувши клопотання прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, подане під час підготовчого провадження за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному 23 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032 за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дебальцеве, Донецької області, громадянина України, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 23 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України.

Під час підготовчого провадження прокурором ОСОБА_3 подане клопотання про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб.

В обґрунтування доводів клопотання прокурор ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, ч. 1 ст. 366, ч. 3 ст. 209 КК України, звертаючи особливу увагу суду на конкретні обставини інкримінованих злочинів та їх специфіку, що пов`язані із державною зрадою під час воєнного стану.

Тож усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання ОСОБА_7 винним, з метою уникнення кримінальної відповідальності, останній може переховуватись від суду. При цьому, прокурор зауважив, що вказаний ризик активовано наявністю воєнного стану в державі, з огляду на категорію інкримінованих ОСОБА_7 злочинів може справдитись шляхом переходу обвинуваченого на непідконтрольну українській державі територію або на територію РФ, в інтересах якої він здійснював в Україні протиправну діяльність.

Окрім цього, на переконання прокурора, є доцільним продовжити застосований до ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігання спробам продовжити вчинення інкримінованих злочинів або вчинити інше кримінальне правопорушення. Такий ризик обумовлений специфікою інкримінованих ОСОБА_7 злочинів та воєнним станом у державі, зокрема, останній обвинувачується у вчиненні злочинів, які за своїми часовими параметрами мають триваючий характер, у тому числі, 2 епізоди державної зради, що вказує на систематичність, тотожність і однотипність виконуваних дій обвинуваченим в контексті алгоритму його протиправної діяльності, що вказує на схильність ОСОБА_7 до вчинення злочинів такої категорії із застосуванням гаджетів.

При цьому, існує кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України, по якому триває досудове розслідування, що підсилює ризик можливих спроб обвинуваченого вчинити інше кримінальне правопорушення.

На думку прокурора, існує ризик можливих спроб обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі, шляхом розголошення відомостей досудового розслідування особам-представникам РФ, оскільки ОСОБА_7 інкримінується вчинення злочинів на виконання завдань цих осіб.

Також прокурор стверджував, що продовжує існувати ризик поза процесуального впливу обвинуваченого на свідків у цьому кримінальному провадженні, у тому числі, на колишню дружину ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , на підтвердження якого свідчать покази останньої під час її допитів, проведених в ході досудового розслідування, яка неодноразово вказувала на застосування стосовно неї психологічного та фізичного тиску з боку ОСОБА_7 .

Доводячи існування заявлених у клопотанні ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, прокурор зауважує про те, що ризиком є дія, яка може вчинятись з високим ступенем ймовірності.

Окремо, прокурор посилався на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, яка передбачає, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Також прокурор з огляду на положення абз. 2 ч. 4 ст. 183 КПК України, зважаючи на пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення, просив не визначати розмір застави.

За наведених обставин, прокурор вважав, що інші менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти уникненню зазначених у клопотанні ризиків, а тому просив продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення розміру застави.

У підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 підтримав подане ним клопотання, зазначив, що ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України продовжує існувати з підстав, наведених у клопотанні, а також підтверджується поведінкою обвинуваченого під час судового засідання, який, навіть, перебуваючи під вартою, повідомляє про своє небажання приймати участь в судових засіданнях, що вказує на можливість спроб останнього переховуватись від суду з метою уникнення покарання за інкриміновані злочини.

Зауважив, що здійснення захисту, як з боку обвинуваченого, так і з боку його захисників, повинно відбуватися обґрунтовано та у передбачений законом спосіб, а не шляхом вчинення дій, спрямованих на зрив судового засідання та розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу, в тому числі, подання необґрунтованих заяв про відводи, заяв про небажання приймати участь у судовому засіданні тощо, що є способом маніпуляції та ухилення від судочинства, кримінальної відповідальності та покарання.

Зазначив, що ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України обумовлений тим, що під час проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження, встановлена причетність ОСОБА_7 до вчинення ще ряду кримінальних правопорушень.

На переконання прокурора, ризик продовження вчинення кримінальних правопорушень обумовлений специфікою інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, та, у разі доступу останнього до комп`ютерної техніки та гаджетів, обвинувачений може продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, у вчиненні яких вже обвинувачується.

Також, на думку прокурора, існує ризик можливих спроб обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі, шляхом розголошення відомостей досудового розслідування особам-представникам рф, а також затягування судового засідання та зрив судових засідань.

Вказав, що судами вже надавалася оцінка ризику можливого впливу на свідків, зокрема ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , однак, на його переконання, вказаний ризик продовжує існувати і дотепер.

Просив задовольнити подане ним клопотання та продовжити обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб без визначення розміру застави.

Захисник ОСОБА_6 у підготовчому судовому засіданні зазначив, що сторона захисту діє в умовах коли, щоб вона не сказала, щоб не зробила, щоб не надала - все відхиляється, в той час, коли прокурору можна взагалі нічого не казати, а в клопотанні написати два слова про продовження запобіжного заходу і такий запобіжний захід буде продовжений. Немає ніякого суду, робиться вигляд якоїсь законності. Також посилався на рішення ЄСПЛ «Харченко проти України» від 2011 року, в якому встановлені системні порушення вимог КПК України. Верховний та Спеціалізований суди у своїх листах завжди вказують, що найбільше рішень ЄСПЛ стосовно порушень судами вимог КПК України при постановленні ухвал про продовження строків тримання під вартою. Європа до якої ми йдемо, вже більше 10 років вказує на порушення вимог закону і розписує у своїх рішеннях в чому вони полягають, проте все це ігнорується суддями та заплющуються очі. Захист знаходиться в позиції гри в одні ворота, коли завчасно зрозуміло, яке буде прийнято рішення. Стверджував, що головуючим вже декілька разів продовжувався запобіжний захід його підзахисному, при цьому, зміст судових рішень був майже ідентичний. При цьому, у своїх рішеннях попри презумпцію невинуватості, суд стверджував про винуватість ОСОБА_7 . Тож вважав, що суд вже

висловив свою обвинувальну позицію, чим порушив право на захист та встановлюючи йому регламент для виступу, не дає можливості виконувати свою функцію, як захисника.

Захисник ОСОБА_5 у підготовчому судовому засіданні подала письмові заперечення на клопотання прокурора про продовження її підзахисному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, які підтримала у повному обсязі, та вважала, що клопотання прокурора задоволенню не підлягає.

Свою позицію мотивувала тим, що подане прокурором клопотання не відповідає вимогам ст. 184 КПК України, зокрема, обґрунтованість підозри не доведена жодними доказами, а також в ньому відсутні посилання на матеріали досудового розслідування, до клопотання не додані відповідні додатки на підтвердження викладених обставин.

Зазначила, що сам факт звернення прокурора з обвинувальним актом до суду прирівнюється до обґрунтованості підозри у вчиненні ОСОБА_7 кримінального правопорушення, однак, на даному етапі вина її підзахисного не доведена та це не є тим питанням, яке повинно вирішуватися у підготовчому судовому засіданні, судом ще, навіть, не встановлено, чи відповідає обвинувальний акт вимогам КПК України, а тому, прокурор повинен обґрунтовувати своє клопотання доказами.

Стосовно ризиків захисник ОСОБА_5 зазначила, що судом вже неодноразово зазначалося про наявність двох ризиків, однак, кожного разу прокурор у своєму клопотанні посилається на існування ще двох ризиків, які не були встановлені судом, тож, наведені стороною обвинувачення ризики є новими, мають бути прокурором обґрунтовані і на їх підтвердження мають бути надані докази, які не були ще оцінені судом. Проте, клопотання прокурора не містить нових обґрунтувань та доказів на підтвердження наявності цих ризиків, а відтак, вона не може дати жодних зауважень чи заперечень стосовно цих ризиків, адже, невідомо з чого виходив прокурор та чим саме він підтверджує заявлені ним нові ризики.

Також, захисник ОСОБА_5 звернула увагу суду на практику ЄСПЛ відповідно до якої ризик втечі з плином часу безумовно зменшується, він не може існувати весь час, доки триває судовий розгляд. Сама тяжкість кримінальних правопорушень, інкримінованих ОСОБА_7 не може виправдовувати подальше тримання останнього під вартою.

Стосовно ризику продовження вчинення кримінального правопорушення захисник ОСОБА_5 зазначила, що на відміну від клопотання, яке було вручене стороні захисту та подано до суду, під час його розгляду прокурор зазначив додаткову обставину - причетність ОСОБА_7 до іншого кримінального правопорушення та те, що йому, у тому числі, було повідомлено про підозру у державній зраді.

По-перше, оскільки, прокурору стали відомі нові обставини, він відповідно до ч. 2 ст. 185 КПК України, зобов`язаний був доповнити своє клопотання, однак, цього зроблено не було. По-друге, презумпцію невинуватості ніхто не спростовував, якщо у даному кримінальному провадженні пред`явлено обвинувачення, є обвинувальний акт, тому посилання на існування кримінального провадження по якому обвинувальний акт не надходив, навіть до суду, є безпідставними, а тому просила не враховувати такі доводи прокурора, оскільки вони також не підтвердженні жодними матеріалами. Тож, з огляду на викладене, вказаний ризик якщо не припинив дію, то значно зменшився, тому він не може виправдовувати подальше тримання ОСОБА_7 під вартою.

Захисник ОСОБА_5 стверджувала, що процесуальна поведінка ОСОБА_7 викликана виключно діями сторони обвинувачення, а, з огляду на те, що останній утримується під вартою вже більше року, він не може будь-яким іншим чином захистити свою честь та гідність, та просила суд не враховувати посилання прокурора на таку поведінку обвинуваченого.

Окрім цього, захисник ОСОБА_5 просила застосувати в цьому судовому рішенні положення ч. 2 ст. 64 Конституції України, яка передбачає перелік прав особи, які не можуть бути обмежені навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Тривале тримання під вартою особи весь період дії воєнного стану лише з огляду на характер обвинувачення, на переконання захисника, буде порушенням права особи на свободу та особисту недоторканість.

З огляду на викладене, просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора, а у разі, якщо суд прийде до висновку про необхідність продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, просила визначити передбачений ч. 5 ст. 182 КПК України розмір застави.

У підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_4 подав письмові заперечення на клопотання прокурора про продовження його підзахисному запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, які підтримав у повному обсязі, та вважав, що клопотання прокурора задоволенню не підлягає.

В обґрунтування своїх доводів стосовно необґрунтованості обвинувачення та відсутності доказів на підтвердження винуватості його підзахисного ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих злочинів зазначив, що ним була подана копія виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб рф мовою оригіналу та засвідчений нотаріально переклад цієї виписки на державну мову, з якого вбачається, що ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є директором товариства з обмеженою відповідальністю «Логістком», що спростовує причетність та будь-яке відношення останнього до спецслужб рф, а також звіт ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет - «logistcom.ru».

Окрім того, захисник ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_7 разом із ОСОБА_11 та ОСОБА_12 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 258-5 КК України, проте, вказані особи, змова з якими інкримінується його підзахисному не перебувають у загальнодержавному розшуку відповідно до інформації, яка міститься на офіційному сайті МВС України, останні не є підозрюваними ані в цьому, ані в іншому кримінальному провадженні, матеріали досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні не містять відомостей про виділення в окреме провадження відповідних матеріалів відносно вказаних осіб. Отже, наведені обставини свідчать про необґрунтованість пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення та підозри в цій частині. На підтвердження своїх доводів надав роздруківку з розшукових обліків МВС.

Вказав, що дії ОСОБА_7 , які, як зазначає прокурор, виразилися у службовому підроблені, тобто внесенні до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, взагалі не конкретизовані, що унеможливлює встановлення причетності ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Окрім того, захисник ОСОБА_4 зазначив, що доказів причетності ОСОБА_7 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України прокурором до клопотання не додано, так само, як і не зазначено у який спосіб ОСОБА_7 ввіз на митну територію України заборонену товарну продукцію.

Зазначив, що в обвинувальному акті вказаний зв`язок ОСОБА_7 лише із ОСОБА_10 , інші особи в обвинувальному акті та клопотанні прокурора, яке йде в розріз з обвинувальним актом, не вказані, а також не зазначено кому із представників спецслужб рф його підзахисний передавав інформацію та яким чином.

Що стосується обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 111 КК України то воно, на переконання захисника, є виключно абстрактним, оскільки в ньому не наведено ані намірів придбання Україною літаків, які належать Міністерству оборони ІРА, ані обставин такого придбання.

Підтримав у повному обсязі позицією захисника ОСОБА_5 стосовно того, що ризики з плином часу зменшуються, та оцінку їм повинні надавати станом на сьогодні.

Стосовно емоційної поведінки його підзахисного в цьому судовому засіданні до його видалення з зали, вважав, що саме сторона обвинувачення провокує ОСОБА_7 до вчинення таких дій. Тим більше, його підзахисний просив видалити його на це судове засідання.

Тому виправдовувати ризик втечі поведінкою ОСОБА_7 у цьому судовому засіданні є безпідставним. Зауважив, що запобігти ризику втечі можливо різними способами, зокрема, шляхом застосування електронних засобів контролю.

Також, захисник ОСОБА_4 зазначив, що ризик вчинення інших кримінальних правопорушень прокурором у клопотанні не обґрунтований, з огляду на те, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягався.

Вказав, що по іншому кримінальному провадженню відносно ОСОБА_7 триває процедура ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, однак, суди вже прийшли до висновку про можливість застосування до нього альтернативного запобіжного заходу - застави.

Зазначив, що ризик впливу на свідків взагалі не існує, оскільки, належне обґрунтування вказаного ризику, відсутнє.

Ризики розголошення відомостей досудового розслідування та перешкоджання кримінальному іншим чином не підтвердженні жодними фактами.

Додав, що існує декілька кримінальних проваджень по яким ОСОБА_7 визнано потерпілим, по яким триває досудове розслідування, а тому можливий вплив на нього з боку правоохоронних органів.

Обвинувачений ОСОБА_7 після переходу суду до розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та надання слова прокурору для виступу, прямо про це заявляючи, не надав можливості стороні обвинувачення висловити свою правову позицію, постійно перебиваючи та повторюючи, що він не дасть прокурору виступити з клопотанням та не бажає приймати участь у цьому «цирку», висловлюючи зневажливе ставлення до останнього, чим порушив порядок в судовому засіданні, на зауваження головуючого не реагував та звинувачував у змові із службою СБУ щодо його утримання під вартою.

З огляду на таку поведінку обвинуваченого, на підставі ч. 1 ст. 330 КПК України судом постановлено ухвалу про тимчасове видалення ОСОБА_7 на одне судове засідання з зали у зв`язку із повторним порушенням порядку судового засідання.

Тому розгляд клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою проведений за відсутності обвинуваченого ОСОБА_7 , який був представлений у цьому розгляді трьома професійними захисниками.

Вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши доводи прокурора про продовження відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до наступного.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У підготовчому провадженні прокурором ОСОБА_3 подане клопотання про продовження до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення розміру застави.

Так, надаючи оцінку доводам сторони обвинувачення, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. 4 ст. 199 КПК України розгляд клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали здійснюється за правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу.

Статтею 176 КПК України передбачений перелік запобіжних заходів, одним з яких є й такий запобіжний захід, як тримання під вартою.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Окремо суд зазначає, що ч. 6 ст. 176 КПК України встановлено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Згідно зі ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Окрім того, статтею 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, в тому числі й вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим, вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого, міцність його соціальних зав`язків, наявність постійного місця роботи, навчання, його репутацію, майновий стан, наявність судимостей, дотримання раніше застосованих запобіжних заходів та інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати здійсненню судового провадження розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

Згідно до вимог ч. 5 ст. 199 КПК України слідчий суддя, суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Так, відповідно до ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2023 року до обвинуваченого ОСОБА_7 застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 21.07.2023 року, без визначення розміру застави, який був в подальшому продовжений до 14.10.2023 року.

При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з огляду на вимоги до ч. 4 ст. 199, ч. 2 ст. 177 КПК України, суд виходить з наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також продовження існування ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_7 висунуте обвинувачення у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України, тобто у державній зраді, нанесенні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, наданні представнику іноземної держави (РФ) допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, у фінансуванні тероризму, наданні активів терористичній організації «ДНР» з метою їх використання для будь-яких цілей вказаної терористичної організації, вчинені за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, в організації сприяння діяльності терористичної організації «ДНР», у службовому підробленні офіційних документів, у легалізації (відмиванні) майна, одержаного злочинним шляхом в особливо великому розмірі, Умисні дії ОСОБА_7 , які виразилися, кваліфікуються за ч. 1 ст. 111 КК України, за обставин, детально викладених в обвинувальному акті, що надійшов до суду.

Розглядаючи доводи прокурора про доцільність продовження ОСОБА_7 строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про що вже зазначалося у попередній ухвалі, суд не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винності обвинуваченого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, вважає, що, в даному випадку, є обов`язкова умова -conditionsinequanon правомірності затримання, а саме обґрунтована підозра, що обвинувачений вчинив злочини, що, на думку суду, підтверджується скеруванням до суду обвинувального акту.

Отже, у даному випадку, клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вирішується під час підготовчого провадження, тобто на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання припинила існувати і на заміну їй було висунуте обвинувачення.

Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, при вирішенні питання про необхідність застосування запобіжного заходу на стадії судового провадження вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Оцінюючи продовження існування наведених прокурором ризиків, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення у повній мірі доведена висока ступінь ймовірності можливих спроб обвинуваченого ОСОБА_7 переховуватися від суду, продовжити вчинення інкримінованих злочинів або ж вчинити інше кримінальне правопорушення, виходячи з наступного.

Так, серед іншого, ОСОБА_7 висунуто обвинувачення, в тому числі, у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі найнижча межа від восьми років до найвищої межі - п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, що вже само по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватися від суду.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Тож, суд приймає до уваги практику Європейського суду з захисту прав людини про те, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

При цьому, суд зважає на фактичні обставини та характер інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, які свідчать про підвищену суспільну небезпеку, зокрема, останній згідно висунутого обвинувачення протягом тривалого періоду часу продовжував вчиняти кримінальні правопорушення, які ставляться йому у провину, а також, виконуючи завдання представників спецслужб Російської Федерації, забезпечував погіршення умов обороноздатності держави України від нападу країни агресора, шляхом передачі останнім інформації щодо нових військових розробок оборонної здатності держави.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено воєнний стан, а отже, в умовах, що існують в державі, викликаних безпрецедентною військовою агресією Російської Федерації проти України, у обвинуваченого ОСОБА_7 збільшуються можливості для ухилення від суду, оскільки здійснення належного контролю за поведінкою обвинуваченого з об`єктивних причин значно знижується.

Окрім того, як зазначалося у попередніх судових рішеннях, під час підготовчого провадження обвинувачений у своїх виступах та доводах підтверджував, що має паспорти Російської Федерації, певні зв`язки та знайомих на цій території, неодноразово виїжджав до РФ, що, у свою чергу, дає суду достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 з метою уникнути покарання за інкриміновані злочини може вдатися до дій щодо виїзду до непідконтрольних територій України та в подальшому переховуватися на території Російської Федерації.

Тим більше, обвинувачений ОСОБА_7 неодноразово посилався на пропозиції його обміну до Російської Федерації, від яких він відмовився, втім, такі обставини можуть свідчити про певну зацікавленість відповідних російських спецслужб.

При цьому, оцінюючи вищевказані обставини, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тож, не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання винуватим, суд виходить з сукупності встановлених обставин, наведених у цьому рішенні, які дають суду достатні підстави дійти висновку про наявність реального ризику можливих спроб обвинуваченого переховуватися від суду, який продовжує існувати дотепер.

Перевіряючи продовження існування передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризику можливих спроб обвинуваченого продовжити вчинення інкримінованих злочинів або ж вчинити інше кримінальне правопорушення, насамперед, суд зважає на суть пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, зокрема, що останній згідно обвинувального акту протягом тривалого часу спілкувався та передавав відомості щодо можливої обороноздатності держави Україна працівникам спецслужб Російської Федерації, здійснював відрахування податків на користь держави агресора з отриманих доходів від підприємницької діяльності на окупованій державою агресором території, що свідчить про вчинення дій, спрямованих на фінансування та підтримання обвинуваченим країни агресора.

Тож ОСОБА_7 будучи на волі, маючи доступ до мережі Інтернет та мобільних додатків, з високою ймовірністю може вчинити або ж продовжити вчиняти аналогічні дії задля підтримання країни агресора у безпрецедентній воєнній агресії, спрямованої на повалення конституційного ладу України, захвату та знищення як територій України, так і її населення.

Більш того, на користь продовження існування цього ризику свідчать і ті обставини, що відносно ОСОБА_7 є кримінальне провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України, в межах якого застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, які дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може бути особою, схильною до вчинення протиправних дій, що безумовно характеризує його не з позитивної сторони, про що вже зазначалося у попередньому судовому рішенні.

Окремо, суд не може залишити поза увагою і процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_7 у судовому засіданні 13 жовтня 2023 року, який з явною неповагою ставився, як до сторони обвинувачення, так і до головуючого, не реагуючи на зауваження, допустив образливі висловлювання у бік прокурора, не давав можливості останньому виступити із правовою позицією щодо поданого клопотання, відкрито заявив, що не бажає приймати участі у цьому «цирку» і не дасть можливості здійснити розгляд клопотання допоки суд не видалить його з зали, а також звинувачував головуючого у змові із службою СБУ про утримання його під вартою.

Така поведінка обвинуваченого попри його твердження про заінтересованість у здійсненні судового провадження у розумні строки, свідчить про небажання останнього приймати участь в судових засіданнях, про що останній навіть подав письмову заяву, та намагання затягнути у такий спосіб розгляд справи.

Тож, на переконання суду, ризик можливих спроб обвинуваченого переховуватися від суду з плином часу не зменшився, а, з огляду на процесуальну поведінку ОСОБА_7 , навіть збільшився.

Оцінюючи можливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд, насамперед, враховує серйозність обвинувачення, його характер та конкретні обставини, зокрема те, що ОСОБА_7 ставиться у провину, що протягом тривалого часу він спілкувався з представниками іноземної держави та передавав їм відповідні відомості, здійснював фінансування дій країни агресора, а тому з великою ймовірністю може вчиняти аналогічні дії в подальшому. Саме така оцінка стосується перспективних фактів, тож суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Висновки суду про те, що застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та для запобігання реалізації ним встановлених ризиків, ґрунтуються на сукупності встановлених обставин, наведених у цьому рішенні, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого.

При цьому, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань, до яких, зокрема, відноситься швидкий судовий розгляд кримінального провадження, чого можливо досягнути лише за умов нівелювання ризиків кримінального провадження, втім, застосування більш м`яких запобіжних заходів може відтермінувати можливість його виконання, що, з урахуванням особистої заінтересованості ОСОБА_7 у результатах судового розгляду, створює ймовірну можливість вчинення ним позапроцесуальних дій.

Тим більше, характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів безумовно свідчать про підвищену суспільну небезпеку, а наявність висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5 КК України, з огляду на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, за наявності ризиків, передбачених у статті 177 КПК України, не передбачає застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

При цьому, як вже зазначалося у попередньому судовому рішенні, суд не погоджується із доводами захисника ОСОБА_5 щодо застосування до її підзахисного більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, або визначення розміру застави, з огляду на положення ч. 2 ст. 64 Конституції України та рішення Великої палати Конституційного Суду України, виходячи з наступного.

Так, статтю 176 Кримінального процесуального кодексу України доповнено частиною п`ятою згідно із Законом № 1689-VI від 07.10.2014 року, відповідно до якої запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1141, 258-2585, 260, 261 Кримінального кодексу України.

Рішенням Великої палати Конституційного Суду України № 7-р/2019 року від 25.06.2019 року, положення частини 5 статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, яким передбачено, що запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1141, 258-2585, 260, 261 Кримінального кодексу України, визнане неконституційним. При цьому, до цього рішення судді Великої палати Конституційного суду України висловили окремі думки.

В подальшому, частину п`яту статті 176 Кримінального процесуального кодексу України виключено на підставі Закону № 2531-IX від 16.08.2022 року.

Статтю 176 доповнено частиною шостою згідно із Законом № 2198-IX від 14.04.2022 року, із змінами внесеними згідно із Законами № 2531- IX від 16.08.2022 року, № 2997- IX від 21.03.2023 року.

Відповідно до частини шостої статті 176 Кримінального процесуального кодексу України, під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Отже, виходячи з наведеного, питання щодо визнання неконституційним положення частини 6 статті 176 КПК України, яка діє з 14.04.2022 року і дотепер, в цьому контексті не вирішувалось і не визнане Конституційним судом України таким, що не відповідає Конституції України.

Тим більше, на переконання суду, на відміну від частини 5 статті 176 КПК України, яка діяла до її виключення 16.08.2022 року, положення частини 6 статті 176 КПК України є менш обтяжливим щодо обмеження права особи на свободу та особисту недоторканість, адже законодавець чітко визначив часовий проміжок такого обмеження щодо застосування до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - виключно під час дії воєнного стану.

Тож, зважаючи на безпрецедентну повномасштабну військову агресію російської федерації проти України, з огляду, на попередню подібну судову практику застосування відмінних від тримання під вартою запобіжних заходів до осіб, які звинувачувались у державній зраді, диверсії, вчиненні терористичного акту та інших злочинах, мала наслідком те, що підозрювані та обвинувачені порушували вимоги КПК України й рішень судів та переховувались від органів досудового розслідування та судів, в першу чергу, на території країни агресора - РФ, суд переконаний, що, у даному випадку, застосування положень ч. 6 ст. 176 КПК України, які тягнуть за собою обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод, переслідує легітимну мету, обумовлені суспільною необхідністю досягнення цієї мети, є пропорційним та обґрунтованим втручанням в реалізацію цього права.

Отже, з урахуванням сукупності встановлених обставин, зокрема, наявності обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України, тяжкості покарання, що загрожує останньому, у разі визнання його винуватим, характеру кожного обвинувачення та обставин інкримінованих злочинів, їх підвищеної суспільної небезпеки, особи обвинуваченого, суд дійшов до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім і не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків, що виправдовує застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Поряд із цим, суд вважає слушними доводи сторони захисту про недоведеність заявлених прокурором ризиків, передбачених п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, можливих спроб обвинуваченого ОСОБА_7 здійснювати позапроцесуальний вплив на свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, з підстав відсутності достатнього обґрунтування на підтвердження існування цих ризиків, про що вже зазначалося у попередніх ухвалах суду.

При цьому, під час розгляду клопотання прокурором ОСОБА_3 не наведено іншого обґрунтування на підтвердження існування зазначених ризиків, ніж те, що судом визнане недостатнім, про що вже зазначалося в попередньому рішенні суду.

Оцінюючи доводи сторони захисту, наведені під час розгляду клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зазначає наступне.

Стосовно викладених у письмових запереченнях доводів захисника ОСОБА_4 про недоцільність продовження ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з мотивів наявності вже застосованого до останнього такого ж запобіжного заходу в межах іншого кримінального провадження, по якому на даний час триває процедура ознайомлення з матеріалами досудового розслідування, суд вважає їх непереконливими та необґрунтованими з огляду на сукупний аналіз положень ст. ст. 131-132, 176-178, 183-184, 193-194, ч. 4 ст. 199 КПК України. Відповідна правова оцінка таким доводам надана в попередньому судовому рішенні.

Доводи сторони захисту про відсутність в матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів на підтвердження вини останнього у вчиненні інкримінованих злочинів, суд відхиляє та вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, адже відповідно до вимог ст. 368 КПК України питання щодо винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину вирішується судом лише після дослідження всіх наданих сторонами обвинувачення та захисту доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку. При цьому, оцінку наданим доказам стосовно їх належності та допустимості суд також має надати в нарадчій кімнаті.

В цьому контексті суд вважає доводи сторони захисту, зокрема, захисника ОСОБА_4 щодо відсутності доказів на підтвердження факту передачі ОСОБА_7 відомостей щодо літальних апаратів БПЛА працівнику спецслужб Російської Федерації - ОСОБА_10 , змови його підзахисного з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на фінансування тероризму тощо, хибними та такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, адже надати відповідну правову оцінку цим доводам та матеріалам, які надані захисником (копіям роздруківки виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб РФ та її переклад, роздруківки з розшукових обліків МВС, звіту ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет - «logistcom.ru»), суд може лише після дослідження всіх наданих сторонами обвинувачення та захисту доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку, а не на стадії підготовчого провадження, яка ще триває.

Не є аргументованими й доводи сторони захисту про необґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 .

Як неодноразово зазначалося у попередніх судових рішеннях, у даному випадку клопотання про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вирішується під час підготовчого провадження, тобто на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання припинила існувати і на заміну їй було висунуте обвинувачення.

Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про необхідність продовження застосування запобіжного заходу на стадії судового розгляду вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, існування яких в даному випадку було беззаперечно встановлено.

Викладені у письмових запереченнях доводи захисника ОСОБА_4 про наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, утримання неповнолітніх дітей, позитивні характеристики за місцем роботи, отримання подяк та нагород, а також те, що обвинувачений є власником корпоративних прав та нерухомого майна, є автором книги, безумовно заслуговують на увагу та враховувалися при прийнятті рішення, проте жодним чином не нівелюють та суттєво не зменшують встановлені судом ризики, а тому не можуть слугувати підставою для застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою. Тим більше, ці обставини існували і на момент вчинення інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, втім, жодним чином не виступили стримуючим фактором у поведінці обвинуваченого.

Посилання захисника ОСОБА_4 у письмових запереченнях на неодноразовий виїзд та повернення обвинуваченого ОСОБА_7 із-за кордону на територію України, в той період часу, коли відносно нього здійснювалося досудове розслідування, а також те, що останній є особою призивного віку та в умовах воєнного стану не має змоги покинути територію України, суд відхиляє, адже, зважаючи на стан держави, в якому вона перебуває на даний час та наявності територій, які є непідконтрольними Україні та до яких у правоохоронних органів не має доступу, ОСОБА_7 в разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, задля уникнення відповідальності за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до дій щодо виїзду до вказаних територій з подальшим перетином кордонів інших держав.

Доводи захисника ОСОБА_5 щодо застосування до її підзахисного більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, або визначення розміру застави, з огляду на положення ч. 2 ст. 64 Конституції України та рішення Великої палати Конституційного Суду України, суд відхиляє з мотивів наведених у цьому рішенні.

Доводи сторони захисту, зокрема, захисника ОСОБА_6 щодо встановлення судом винуватості його підзахисного у вчиненні інкримінованих злочинів, є голослівними та безпідставними, адже, у жодному з рішень, постановлених під головуванням судді ОСОБА_1 , відсутнє посилання на встановлення винуватості ОСОБА_7 , а, навпаки, дотримуючись принципу презумпції невинуватості, констатовано лише наявність обвинувачення відносно останнього у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5 КК України, та висновки про те, що відповідна правова оцінка доказам, як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, буде надана після закінчення судового розгляду у нарадчій кімнаті під час ухвалення остаточного рішення у справі.

Твердження захисника ОСОБА_6 про обмеження судом його у здійсненні захисту обвинуваченого ОСОБА_7 шляхом встановлення регламенту для виступу під час розгляду клопотання, є надуманими та такими, що не відповідають дійсності, адже виступ захисника фактично зводився до загального аналізу практики ЄСПЛ, цитування те перекручування змісту попереднього судового рішення про продовження запобіжного заходу ОСОБА_7 , звинувачень суду в упередженому ставленні до обвинуваченого та голослівних висловлювань про те, що суд вже визнав його підзахисного винним, і не стосувалися розгляду поданого прокурором клопотання.

Окремо, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84)

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що в даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, тому судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, також зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції».

При цьому, у конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку: ризик того, що особа не з`явиться до суду, ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (п. 94. Рішення ЄСПЛ «Пірузян проти Вірменії», п. 119. Рішення ЄСПЛ «Трипедуш проти Республіки Молдова»).

Тож, продовження існування встановлених судом обставин у їх сукупності, виправдовують подальше тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою, що відповідає, і є співрозмірним тяжкості і характеру діянь, які інкримінуються останньому, та застосування більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою не буде ефективним і не сприятиме своєчасному розгляду кримінального провадження, а також не забезпечить виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора ОСОБА_3 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, обвинуваченому ОСОБА_7 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 09 грудня 2023 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Отже, вирішуючи питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, суд, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 183 КПК України, зважаючи на те, що ОСОБА_7 обвинувачується, в тому числі, і у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5 КК України, які пов`язані із державною зрадою, організацією сприяння діяльності терористичної організації «ДНР» та фінансуванням тероризму та безумовно мають підвищену суспільну небезпеку, приходить до однозначного висновку про неможливість, у даному випадку, визначати розмір застави обвинуваченому.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 131-132, 176-178, 183-184, 193-194, 315, 369-372, 376 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 про продовження обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - задовольнити.

Застосований до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжити на строк 60 (шістдесят) днів до 11 грудня 2023 року включно.

Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали щодо тримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою є 11 грудня 2023 року включно.

Ухвала щодо продовження запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення, а особою, що тримається під вартою - протягом того ж строку з моменту отримання нею її копії.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 14 годині 30 хвилин 18 жовтня 2023 року.

Суддя: ОСОБА_1