ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2023 року

м. Київ

справа № 697/2906/13-к

провадження № 51-3789км22

Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального

суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 28 червня 2022 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 1 вересня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000391, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особи без громадянства, уродженця с. Новий Геташен Мартунинського району, Вірменія, проживаючого у АДРЕСА_1 , раніше судимого Черкаським обласним судом 14 лютого 2000 року за ст. 93 п. «а» та «і», ч. 3 ст. 142 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років, звільненого умовно-достроково 25 жовтня 2010 року з невідбутим строком покарання 2 роки 4 місяці 10 днів,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він 23 травня 2013 року приблизно о 1:00 керував автомобілем «OPEL ASTRA» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), у порушення п. 2.1 а) правил дорожнього руху, не маючи при собі посвідчення водія на право керувати транспортним засобом відповідної категорії «В», та вимог п. 2.9 а) вказаних правил, керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння.

Так, ОСОБА_6 рухаючись від м. Ржищів до м. Канів по автомобільні дорозі сполученням «Фастів-Митниця-Обухів-Ржищів-Канів», на 148 км + 400 м, на території Канівського району Черкаської області, порушуючи вимоги п. 2.3 б) правил дорожнього руху, для безпеки дорожнього руху не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, відповідно не відреагував на її зміну, у порушення вимог п. 31.4.5 г) правил, не стежив за технічним станом транспортного засобу, керуючи легковим автомобілем, на передньою вісь якого встановлено шини з різним типом малюнка протектора, у порушення вимог п. 12.1 правил, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху не урахував дорожню обстановку та стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, на заокругленій ділянці дороги, виїхав на ліве узбіччя по напрямку свого руху вперед, скоїв наїзд на перешкоду у вигляді стовпа дорожнього знаку, після чого допустив перекидання транспортного засобу.

В наслідок дорожньо-транспортної пригоди, пасажир автомобіля ОСОБА_7 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких загинула на місці події.

Згідно з висновком експертизи, різниця між залишковою висотою малюнка протектора шин передньої вісі автомобіля складає близько 4 мм, що могло привести до втрати керованості транспортним засобом під час маневрування, та передбачає заборону експлуатації. Порушення правил безпеки дорожнього руху водієм ОСОБА_6 , а саме пунктів 2.3 б), 2.9 а), 12.4 г) правил, перебуває в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та настанням смерті ОСОБА_7 .

Вироком місцевого суду ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 286 КК та виправдано, у зв`язку з недоведеністю його винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення.

Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу прокурора, а вирок суду - без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. На думку прокурора, суд не надав належної оцінки доказам сторони обвинувачення, а рішення про недоведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення побудував на доводах сторони захисту. При цьому поза увагою суду залишились ряд доказів, зокрема, показання ОСОБА_6 надані під час досудового розслідування, висновки експертиз щодо наявності у нього тілесних ушкоджень, а також щодо його вірогідного перебування за кермом автомобіля в момент ДТП, показання експерта та свідків. Судом апеляційної інстанції було безпідставно відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження доказів, допиті потерпілої, свідків та експерта, а також безпідставно відмовлено у задоволенні заявленого відводу суддям, які входили до складу колегії. При цьому суд апеляційної інстанції не навів переконливих аргументів на спростування доводів апеляційної скарги прокурора, тому його рішення не відповідає вимогам ст. 419 КПК та підлягає скасуванню.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримав касаційну скаргу та просив її задовольнити.

Мотиви Суду

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він уповноважений лише перевіряти правильність застосування судом норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Зі змісту ст. 370 КПК, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості й вмотивованості судового рішення, убачається, що: законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 404 КПК, апеляційна процедура передбачає оцінку оскаржуваного вироку щодо його відповідності нормам кримінального та процесуального законів, фактичним обставинам кримінального провадження, а також дослідженим у судовому засіданні доказам.

Положеннями ст. 419 КПК передбачено, що в ухвалі апеляційного суду повинні бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути наведені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Зважаючи на законодавчі приписи, а також положення ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції зобов`язаний проаналізувати й зіставити з наявними у кримінальному провадженні та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, і дати на кожен із них вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. При залишенні заявлених вимог без задоволення в ухвалі має бути зазначено підстави, на яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

До того ж, суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

Недотримання вказаних положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке тягне за собою скасування судового рішення.

Під час перегляду вироку щодо ОСОБА_6 апеляційний суд зазначених вимог закону в повному обсязі не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись із вироком місцевого суду, прокурор подав апеляційну скаргу у якій посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, просив скасувати цей вирок суду та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років без позбавлення права керувати транспортними засобами.

При цьому на обґрунтування своїх доводів сторона обвинувачення посилалася на те, що суд першої інстанції у вироку не навів відповідних мотивів та не вказав чому він взяв до уваги одні докази і відкинув інші. Тобто, суд однобічно та упереджено підійшов до оцінки доказів, на яких ґрунтується обвинувачення. Крім того сторона обвинувачення вказувала, що викладені висновки суду містять істотні суперечності.

Прокурор вказував, що місцевим судом через невірну оцінку зібраних доказів в ході досудового розслідування та перевірених при судовому розгляді справи фактичних даних, не взято до уваги докази, які б істотно вплинули на його висновки, що призвело до прийняття незаконного рішення - виправдувального вироку відносно ОСОБА_6 .

Зокрема, прокурор звертав увагу на те, що під час досудового розслідування обвинувачений свою винуватість у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю та щиро розкаявся, проте в ході судового розгляду змінив свої показання та стверджував, що під час дорожньо-транспортної пригоди за кермом автомобіля перебував його родич ОСОБА_8 , а він взяв вину на себе тому, що пожалів родича. При цьому, свідок ОСОБА_8 під час досудового розслідування пояснював, що в день події приблизно о 14:00 він надав в користування автомобіль «OPEL ASTRA» знайомому ОСОБА_6 для того, щоб поїхати до родичів. На запитання ОСОБА_8 чи є у нього посвідчення водія, ОСОБА_6 сказав, що є. Тоді, ОСОБА_6 взяв автомобіль та самостійно поїхав. 23 травня 2013 року приблизно о 07:00 ОСОБА_8 зателефонували і повідомили, що ОСОБА_6 потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, було пошкоджено автомобіль та загинув пасажир. Про вказану пригоду йому нічого не відомо. Разом із цим, в ході судового розгляду кримінального провадження свідок ОСОБА_8 показання змінив та заявив, що вони з ОСОБА_6 є родичами та 22 травня 2013 року саме він перебував за кермом вказаного автомобіля.

Прокурор також зазначав, що у вироку суду викривлені показання свідка ОСОБА_9 в частині його дій одразу після дорожньо-транспортної пригоди, оскільки вони суперечать показанням свідка ОСОБА_10 , однак даний факт не отримав відповідної оцінки у суді.

Крім того, прокурор зазначав, що факт перебування за кермом автомобіля саме ОСОБА_6 та порушення ним правил дорожнього руху, що призвело до загибелі людини підтверджується: показаннями потерпілої ОСОБА_11 ; першочерговими показаннями свідка ОСОБА_9 ; даними протоколу огляду місця події з додатками; висновком щодо результатів медичного огляду ОСОБА_6 ; висновками експертиз щодо встановлення причини смерті потерпілої, технічного стану транспортного засобу, швидкості руху автомобіля та невідповідності дій водія ОСОБА_6 вимогам правил дорожнього руху.

Крім того, прокурор посилався на висновок експертизи, яким встановлено наявність у ОСОБА_6 тілесних ушкоджень у вигляді перелому 8 ребра справа та забою правої легені, та в якому зазначено, що такі ушкодження можливо виникли в час та при обставинах зазначених у постанові про призначення експертизи, тобто під час дорожньо-транспортної пригоди.

Сторона обвинувачення звертала увагу, що оскільки лише під час судового розгляду з`явились нові обставини про можливість вчинення злочину ОСОБА_9 , прокурором було заявлено клопотання про призначення комплексної судово-медичної транспортно-трасологічної експертизи. З висновку вказаної експертизи (№ 25-к від 16 липня 2014 року) вбачається, що з урахуванням характеру отриманих ОСОБА_6 тілесних ушкоджень та пошкоджень автомобіля, вірогідно на час дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_6 перебував за кермом, а потерпіла - на задньому пасажирському сидінні.

Разом з цим, вказаний висновок належним чином не був врахований та не отримав відповідної оцінки, а суд лише зазначив, що він не має доказового значення, оскільки викладені в ньому висновки носять не категоричний характер та допускають припущення.

Також, на думку прокурора, судом не дано належної оцінка показанням ряду свідків, які були допитані у судовому засіданні, а також не повністю відображені в судовому рішенні показання свідків і потерпілої.

Зокрема, свідок ОСОБА_12 показав, що в ході досудового розслідування ОСОБА_6 вказував, що саме він перебував за кермом автомобіля, свої показання в межах досудового розслідування не змінював, та жодних сумнівів, що саме ОСОБА_6 перебував за кермом не було. Судовий експерт ОСОБА_13 в суді підтвердив свої висновки по експертному дослідженню, та пояснив, що на вирішення експертизи не ставилось питання про перебування в салоні автомобіля ОСОБА_9 , а за наявних даних - за кермом перебував вірогідно саме ОСОБА_6 .

При цьому, суд у вироку не вказав показання експерта про те, що з урахуванням характеру тілесних ушкоджень загиблої та характеру механічних пошкоджень автомобіля, ОСОБА_6 перебуваючи на передньому пасажирському сидінні автомобіля, отримав би набагато серйозніші тілесні ушкодження ніж ті, які отримав. Однак, у вироку суд відобразив викривлені показання експерта.

До того ж, експерт зазначав, що питання відносно перебування ОСОБА_9 в салоні автомобіля або ж за кермом в момент пригоди могло бути доцільне за наявності у нього тілесних ушкоджень, які з урахуванням характеру дорожньо-транспортної пригоди невідмінно у останнього виникли б. Прокурор звертав увагу суду, що в ході судового розгляду встановлено, зокрема, з показань ОСОБА_9 та даних, отриманих з лікарні, що останній будь-яких травм станом на день події не отримав, та за допомогою до лікувального закладу не звертався.

Крім того, прокурор наголошував на тому, що судом у вироку не було відображено показання потерпілої ОСОБА_11 та, відповідно, не надано їм належної оцінки, про те, що після дорожньо-транспортної пригоди до неї приходили ОСОБА_14 та сестра ОСОБА_6 , котра стверджувала, що саме останній перебував за кермом автомобіля під час пригоди, просила пробачення за те, що він вчинив та пропонувала грошові кошти. Крім того, потерпіла у суді пригадала випадок, як ОСОБА_6 перебуваючи за кермом автомобіля привозив ОСОБА_7 та чоловіка ОСОБА_11 до неї гостювати, що свідчить про те, що ОСОБА_6 вміє керувати транспортними засобами. Однак такі показання не отримали відповідної оцінки у суді.

На думку прокурора, зміна показань свідком ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_6 , з урахуванням їх родинних зав`язків, характеру вчинюваних раніше ОСОБА_6 злочинів, є своєрідною тактикою захисту і намаганням сприяти обвинуваченому уникнути кримінальної відповідальності та покарання за вчинене.

Враховуючи викладене, прокурор просив у порядку ч. 3 ст. 404 КПК повторно дослідити висновок судово-медичної транспортно-трасологічної експертизи № 25-к від 16 липня 2014 року та допитати з приводу вказаного висновку експерта ОСОБА_15 . Крім того, просив допитати потерпілу ОСОБА_11 , а також ОСОБА_8 з приводу обставин дорожньо-транспортної пригоди. У задоволенні зазначеного клопотання прокурора апеляційним судом було відмовлено.

Відповідно до вимог ст. 404 ч. 3 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Разом з тим, враховуючи загальні засади кримінального провадження, а саме принцип безпосередності дослідження доказів, та вимоги апеляційної скарги щодо ухвалення нового вироку, на думку Суду, прохання прокурора про повторне дослідження доказів у даному конкретному кримінальному провадженні не було необґрунтованим в розумінні ч. 3 ст. 404 КПК.

Крім того, незважаючи на те, що апеляційна скарга містила численні мотивовані аргументи (щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність), у зв`язку з чим виправдання ОСОБА_6 , на думку прокурора, було незаконним, апеляційний суд їх належним чином не перевірив і не надав на них відповіді, чим порушив вимоги ст. 419 КПК, та дійшов передчасного висновку про законність виправдувального вироку суду першої інстанції.

При цьому, суд апеляційної інстанції не врахував того, що фактично він виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.

Погоджуючись із висновками, викладеними у вироку, апеляційний суд обмежився формальним посиланням на показання свідків, потерпілої та експерта, попри те, що їх оцінка оспорювалася разом із висновками місцевого суду.

При цьому, хоча прокурор указував в апеляційній скарзі і на конкретні докази, які спростовували показання обвинуваченого ОСОБА_6 , щодо обставин дорожньо-транспортної пригоди, проте апеляційний суд їх не перевірив, у тому числі шляхом повторного дослідження обставин, і не оцінив у сукупності.

Отже, під час розгляду справи судом апеляційної інстанції допущено порушення вимог кримінального процесуального закону, яке є істотним, оскільки ставить під сумнів законність і обґрунтованість судового рішення, що у відповідності з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування такого рішення.

Враховуючи вимоги та доводи касаційної скарги прокурора, вона підлягає до часткового задоволення, а ухвала апеляційного суду - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, в ході якого необхідно врахувати вищенаведене, ретельно перевірити доводи апеляційної скарги прокурора, за необхідності й наявності відповідних підстав повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, та постановити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд

ухвалив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Ухвалу Черкаського апеляційного суду від 1 вересня 2022 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3