Номер провадження: 11-кп/813/382/23
Справа № 496/2131/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.04.2023 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарів судового засідання: ОСОБА_5 , ОСОБА_6

прокурора - ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

обвинуваченої - ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000431 від 11.07.2020 року за апеляційною скаргою прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 на вирок Біляївського районного суду Одеської області від 08.02.2022 року, стосовно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась в м. Біляївка Одеської області, громадянки України, маючої середню освіту, вдови, ФОП, яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,

обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

встановив:

Оскарженим вироком ОСОБА_9 визнана винуватою у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та їй призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Відповідно до ст. 75 КК України ОСОБА_9 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців, з покладенням обов`язків передбачених ст.76 КК України.

Вироком суду вирішено питання щодо речових доказів, процесуальних витрат та заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з оскарженим вироком суду ОСОБА_9 визнана винуватою у вчиненні злочину за наступних обставин.

10.07.2020 року, о 16:40 год., у світлий час доби, ОСОБА_9 , керуючи технічно справним легковим автомобілем «ВАЗ 2101», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , зупинилась біля виїзду з подвір`я будинку АДРЕСА_2 . Так в районі виїзду з подвір`я будинку, при зміні дорожньої обстановки, а саме при виникненні у водія ОСОБА_9 необхідності виїзду з прилеглої території на проїзну частину вул. Костіна, де організовано двосторонній рух по одній смузі руху у кожному напрямку та виконання маневру повороту наліво, діючи необережно та в порушення вимог п.п. 2.3. б), 10.1., 10.2. «Правил дорожнього руху України», які зобов`язують водія:

п.2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:

б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»;

п.10.1. «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.»;

п.10.2.«Виїжджаючи на дорогу з житлової зони, дворів, місць стоянки, автозаправних станцій та інших прилеглих територій, водій повинен перед проїзною частиною чи тротуаром дати дорогу пішоходам і транспортним засобам, що рухаються по ній, а з`їжджаючи з дороги - велосипедистам і пішоходам, напрямок руху яких він перетинає.»;

не переконалась, що це буде безпечним і не створить перешкод чи небезпеки для інших учасників дорожнього руху: приступила до виїзду з прилеглої території з виконанням маневру повороту наліво та не надала дорогу транспортному засобу і як наслідок допустила зіткнення з мотоциклом «Zongshen LZX 200S» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що здійснював прямолінійний рух по вул. Костіна з боку вул. Суворова в напрямку вул. Атамана Головатого у м. Біляївка.

Внаслідок дорожньо-транспортної події водій мотоцикла «Zongshen LZX 200S» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , ОСОБА_10 був травмований, перебував на стаціонарному лікуванні у КНП «Одеська обласна клінічна лікарня» ООР та в результаті отриманих травм помер. Внаслідок ДТП ОСОБА_10 отримав наступні тілесні ушкодження: відкриту черепно-мозкову травму у вигляді забійної рани, саден, синців голови, крововиливів в м`які тканини голови, переломи кісток черепу, забою головного мозку, розмічення головного мозку, крововиливів під м`які мозкові оболонки, саден верхніх та нижніх кінцівок. Локалізація та механізм ушкоджень у ОСОБА_10 свідчить про те, що вони утворилися в результаті зіткнення водія мототранспортного (мотоцикла) засобу з легковим автомобілем.

Дані ушкодження заподіяні у відносно короткий проміжок часу, у своїй сукупності були небезпечними для життя та мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень.

Смерть ОСОБА_10 знаходиться в причинному зв`язку з травмою утвореною при дорожньо-транспортній пригоді - у вигляді перелому кісток склепіння та основи черепа із крововиливам під оболонки головного мозку з забоєм головного мозку. Безпосередньою причиною смерті є набряк головного мозку.

Допущені водієм ОСОБА_9 порушення вимог п.п. 2.3, 10.1, 10.2 «Правил дорожнього руху України» знаходяться у прямому причино - наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної події та настанням суспільно-небезпечних наслідків у вигляді загибелі ОСОБА_10 .

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченої ОСОБА_9 , просить скасувати вирок в частині призначеного покарання та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_9 основне покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки, із застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 2 (два) роки. Також прокурор просить визнати обтяжуючою обставиною - перебування обвинуваченої на час скоєння злочину у стані алкогольного сп`яніння та виключити з мотивувальної частини вироку висновок суду про відсутність такої обставини.

В апеляційній скарзі прокурор посилається на неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, внаслідок надмірної м`якості призначеного обвинуваченій ОСОБА_9 , оскільки вона вчинила злочин у стані алкогольного сп`яніння, а судом першої інстанції безпідставно визнано недопустимим доказом результат токсикологічного дослідження стану сп`яніння обвинуваченої.

Прокурор вказує, що суд необґрунтовано застосував до обвинуваченої дію ст.ст.75, 76 КК України, звільнивши останню від відбування покарання з випробуванням, не врахувавши ступінь тяжкості кримінального правопорушення та особу обвинуваченої.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Судовий розгляд в суді апеляційної інстанції, у відповідності до положень ч.4 ст.405 КПК України (далі - КПК), проведено за відсутності потерпілої та її представника, які будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання апеляційного суду не з`явились.

При цьому, представник потерпілої ОСОБА_11 - адвокат ОСОБА_12 звернувся з клопотанням про розгляд апеляційної скарги за відсутності потерпілої та її представника, заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора та просив вирок суду першої інстанції залишити без змін.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що на стадії апеляційного перегляду оскарженого рішення, судом були створені всі умови для реалізації права учасників провадження на доступ до правосуддя.

Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції.

В своїх рішеннях Європейський Суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; думку обвинуваченої та її захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; надавши останнє слово обвинуваченій; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_9 у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються наявними в ній доказами, які судом досліджувались в повному обсязі.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про невірне застосування судом вимог кримінального закону при призначені обвинуваченій ОСОБА_9 покарання через його надмірну м`якість, колегія суддів зазначає про таке.

Визначені у ст.65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що сторона обвинувачення порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язаних із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до ст.ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Вирішуючи питання про те, яка міра покарання має бути призначена обвинуваченій ОСОБА_9 і чи повинна вона його відбувати, суд першої інстанції врахував обставини, які у відповідності до ст. 66 КК України пом`якшують покарання останньої, а саме: визнання вини, щире каяття, повне добровільне відшкодування моральної та матеріальної шкоди потерпілій, позитивну характеристику з місця проживання, офіційне працевлаштування. Також місцевий суд врахував відсутність обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченій ОСОБА_9 .

Апеляційний суд вважає, що правильно врахувавши обставини справи в їх сукупності, суд першої інстанції врахував вимоги ст.ст. 50, 65 КК України та дійшов вірного та законного висновку про те, що виправлення та перевиховання обвинуваченої ОСОБА_9 , а також попередження вчинення нею нових злочинів можливе без її ізоляції від суспільства,

На думку колегії суддів, призначене покарання, як за своїм видом, так і розміром, з урахуванням обставин справи та даних про особу обвинуваченої, не може бути визнане несправедливим внаслідок м`якості та служити підставою для скасування вироку.

З урахуванням обставин кримінального провадження та особи обвинуваченої ОСОБА_9 апеляційний суд визнає обґрунтованими висновки суду про можливість виправлення обвинуваченої без її ізоляції від суспільства із застосуванням положень ст.75 КК України.

Дійшовши висновку про законність застосування місцевим судом положень ст.75 КК України при призначенні покарання, колегія суддів враховує, що вказаною нормою кримінального закону (в редакції Закону №2617-VIII від 22.11.2018, чинній на момент вчиненого злочину) передбачалось, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки. Тривалість іспитового строку та обов`язки, які покладаються на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, визначаються судом. Іспитовий строк встановлюється судом тривалістю від одного року до трьох років.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_9 раніше до кримінальної відповідальності не притягалась, за місцем проживання характеризується позитивно, офіційно працевлаштована (ФОП), на стадії досудового розслідування та судового розгляду визнала свою вину, дала детальні показання щодо обставин вчинення злочину та висловила жаль з цього приводу, в повному обсязі відшкодувала потерпілій завдані злочином збитки у вигляді матеріальної та моральної шкоди, що підтверджується розпискою потерпілої про відсутність претензій у зв`язку з повним відшкодуванням завданої шкоди.

Щодо можливості застосування при призначенні покарання із застосуванням положень ст.75 КК України, апеляційний суд враховує висновок Другою судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду в постанові від 08.09.2022 року (справа №504/4159/20).

Що стосується доводів прокурора про необґрунтованість вироку місцевого суду в частині визнання недопустимим доказом акту токсикологічного дослідження №963 від 14.07.2020 року відповідно до якого за результатами дослідження встановлено стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_9 , колегією суддів встановлено наступне.

Відповідно до ч. 3ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушенням, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

У судовому засіданні апеляційного суду за клопотанням прокурора досліджено результати лабораторного токсикологічного дослідження №963 від 14.07.2020 року, відповідно до якого після дорожньо-транспортної пригоди, в крові ОСОБА_9 виявлено етиловий спирт у кількості 0,57‰.

Слід зазначити, що для встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження, докази відіграють не кількісну роль, а використовуються в доказуванні, якщо в них доведено достовірність фактів і обставин.

В даному кримінальному провадженні суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував усі обставини, передбачені у ст. 91 КПК України, та дійшов необґрунтованого висновку про визнання недопустимим доказом результату токсикологічного дослідження крові ОСОБА_9 , пославшись при цьому лише на проміжок часу, який минув з часу ДТП до доставлення ОСОБА_9 до медичного закладу.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п. 7 ч. 2 Інструкції «Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції» №1452/735 від 09 листопада 2015 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 11 листопада 2015 року за №1413/27858, убачається, що встановлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові.

Згідно п. 8 ч. 1 вказаної Інструкції, у разі скоєння дорожньо-транспортної пригоди, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я.

Відповідно до вимог п.п. 9, 15-19 розділу ІІІ вказаної інструкції за результатами огляду на стан сп`яніння та лабораторними дослідженнями встановлюється діагноз, який також вноситься до акту медичного огляду. Висновок щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, видається на підставі акту медичного огляду у якому, серед іншого, зазначаються ознаки сп`яніння особи, що безпосередньо виявлені та встановлені лікарем, результати використання технічних засобів, висновок лікаря. Акт медичного огляду складається у одному примірнику, який залишається в закладі охорони здоров`я.

Пунктом 8 розділу І та п. 9 розділу ІІ інструкції, передбачено, що у разі скоєння ДТП, унаслідок якої є особи, що загинули або травмовані, проведення огляду на стан сп`яніння учасників цієї пригоди є обов`язковим у закладі охорони здоров`я. З метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин із моменту виявлення підстав для його проведення.

Тобто, вказаними вимогами Інструкції передбачено забезпечення доставки осіб до закладу охорони здоров`я для проведення огляду на стан сп`яніння не пізніше ніж протягом двох годин із моменту виявлення підстав для його проведення, а не двох годин із моменту вчинення ДТП, на чому наполягає сторона захисту та про що зазначив суд в оскарженому вироку.

На думку колегії суддів, акт токсикологічного дослідження №963 від 14.07.2020 року, згідно якого у ОСОБА_9 було відібрано кров, та за результатами лабораторного дослідження встановлений факт виявлення в крові останньої етилового спирту у кількості 0,57‰, є допустимим доказом у справі.

Апеляційний суд погоджується з тим, що первісна процедура освідування обвинуваченої мала певні недоліки, зокрема розрив у часі між вчинення ДТП, подальшою доставкою водія до медичного закладу, забором крові та його експертним дослідженням, але ці обставини вочевидь були викликані об`єктивними факторами (час оформлення місця ДТП та відстань до медичного закладу), чого не заперечують сторони процесу.

Однак вказана процедура не містила таких істотних порушень, які б ставили під сумнів висновки щодо наявності в крові ОСОБА_9 на час відібрання крові етилового спирту.

Такий висновок апеляційного суду узгоджуються з позицією Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, викладеної в постанові від 20.09.2022 року (справа №711/2189/21).

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що сторона захисту фактично погоджується з тим, що на момент медичного огляду (відібрання зразків біологічного середовища) в крові обвинуваченої містився етиловий спирт, але наполягає на тому, що ця обставина була наслідком вживання обвинуваченою після події ДТП заспокійливого медичного препарату, який містив алкоголь.

Водночас колегія суддів визнає необґрунтованими доводи сторони обвинувачення стосовно доведеності факту перебування обвинуваченої ОСОБА_9 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди в стані алкогольного сп`яніння, а також необхідності врахуванням при призначенні покарання обтяжуючої обставини - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння, оскільки висновок токсикологічного дослідження в даній справі не є достатнім доказом на підтвердження цього факту, з урахуванням того, що вказані обставини мають доводитися всією сукупністю доказів досліджених судом.

Колегія суддів вважає, що факт перебування особи в стані алкогольного сп`яніння на момент вчинення ДТП, тобто керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння має обов`язково бути доведеним та підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень ст.ст. 84, 92, 94 КПК.

Правовий висновок щодо факту доказування перебування особи в стані алкогольного сп`яніння саме під час керування транспортними засобами викладений у постанові Верховного Суду від 03.12.2019 року (справа №571/1436/15-к), відповідно до якого нормативні акти щодо виявлення ознак сп`яніння прийняті відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законів України «Про Національну поліцію», «Про дорожній рух» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними». Отже, ці нормативно-правові акти не регулюють питання доказування в кримінальному провадженні та не виключають можливість встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду.

Крім того, норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи в стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень ст.ст. 84, 92, 94 КПК, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 11.02.2020 року (справа №643/20474/15-к).

Враховуючи наведені правові висновки суду касаційної інстанції, колегія суддів вважає, що в даній справі стороною обвинувачення не доведено факт перебування ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння під час керування транспортним засобом до події злочину та вчинення ДТП у такому стані.

Так, суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення про недоведеність факту керування ОСОБА_9 автомобілем на час скоєння ДТП в стані алкогольного сп`яніння, послався на показання обвинуваченої, а також свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Відповідно до показань обвинуваченої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_13 , який знаходився на місці події, безпосередньо після моменту ДТП, останній, враховуючи поганий психологічний стан ОСОБА_9 пов`язаний зі стресом в наслідок ДТП, надавав обвинуваченій заспокійливі засоби (настоянки: глоду, валеріани та пустирника), в загальній кількості біля 150 грамів.

Допитана місцевим судом свідок ОСОБА_14 повідомила суду, що вона була на місці ДТП, залучалася як понята під час складання протоколу огляду місця події, а також наполягала на тому, що після дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_9 не перебувала у стані алкогольного сп`яніння. При цьому, свідок підтвердила показання ОСОБА_9 та ОСОБА_13 стосовно того, що обвинувачена після події ДТП, безпосередньо на місці пригоди, під час оформлення працівниками поліції процесуальних документів, приймала заспокійливі засоби, які надавав їй син останньої.

Доводи прокурора стосовно того, що в будь-якому випадку, обвинувачена ОСОБА_9 порушила вимоги Правил дорожнього руху, оскільки після дорожньо-транспортної пригоди вживала лікарські препарати, виготовлені на основі алкоголю, колегія суддів визнає безпідставними, з огляду на таке.

По-перше, як встановлено місцевим судом та підтверджено в апеляційному суді, факт вживання лікарських препаратів, які містили алкоголь, мав місце безпосередньо після події ДТП, під час фіксації працівниками поліції обставин пригоди (складання схеми ДТП), що підтверджується показаннями обвинуваченої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . При цьому, матеріали кримінального провадження не містять доказів стосовно того, що працівники поліції попереджали про недопустимість таких дії або припиняли вживанню водієм ОСОБА_9 лікарських засобів. Сторона обвинувачення не заперечувала цього факту в судах першої та апеляційної інстанцій.

По-друге, навіть недотримання ОСОБА_9 вимог п.п. «є» п.2.10 Правил дорожнього руху України, могло бути підставою для ініціювання правоохоронними органами питання про притягнення водія до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.130 КУпАП, але не є предметом кримінально-правової оцінки в рамках даного кримінального провадження в контексті доведеності факту безпосереднього керування транспортним засобом в стані алкогольного сп`яніння на час події дорожньо-транспортної пригоди.

З урахуванням наведеного, колегія суддів констатує, що стороною обвинувачення, не зважаючи на слушність доводів стосовно неправомірного визнання судом першої інстанції недопустимим доказом акта токсикологічного дослідження №963 від 14.07.2020 року, не доведено факту безпосереднього керування ОСОБА_9 транспортним засобом на час події дорожньою-транспортною пригоди в стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи наведене, колегія суддів визнає необґрунтованою вимогу апеляційної скарги прокурора про існування підстав для виключення з мотивувальної частини вироку висновку суду про відсутність обтяжуючої обставини - скоєння злочину в стані алкогольного сп`яніння та необхідності врахування при призначенні покарання також обтяжуючої обставини.

Оскільки колегією суддів встановлені обставини безпідставного визнання місцевим судом недопустимим доказом акта токсикологічного дослідження №963 від 14.07.2020 року, вирок суду підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини вироку висновку суду щодо недопустимості вказаного доказу.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для скасування вироку суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду зміні.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Вирок Біляївського районного суду Одеської області від 08.02.2022 року в кримінальному провадженні №0000431 від 11.07.2020 року, яким ОСОБА_9 засуджена за ч.2 ст.286 КК України - змінити.

Виключити з мотивувальної частини вироку висновок суду щодо недопустимості доказу - висновку токсикологічного дослідження №963 від 14.07.2020 року відповідно до якого за результатами дослідження встановлено стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_9 , з мотивів викладених в мотивувальній частині ухвали апеляційного суду.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4