Провадження №1-в/127/313/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2023 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

адвоката ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду № 12 клопотання засудженого ОСОБА_5 про припинення кримінального переслідування,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_5 про припинення кримінального переслідування у зв`язку із закінченням строків давності утримання його під вартою. Як на підставу для звільнення засуджений посилається на приписи статей 44, 49, 63 та 80 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Засуджений ОСОБА_5 у судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Захисник засудженого - адвокат ОСОБА_4 - підтримала клопотання свого підзахисного. Звернула увагу суду на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), згідно з якою засуджені до довічного позбавлення волі повинні мати перспективу на перегляд судового рішення та дострокового звільнення.

Прокурор вважав, що правові підстави для задоволення клопотання засудженого відсутні, оскільки ОСОБА_5 засуджений до довічного позбавлення волі та сьогоднішній день відбуває призначене йому покарання. Зауважив, що посилання засудженого на закінчення строків давності не ґрунтується на вимогах законодавства.

Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали особової справи, суд дійшов до такого висновку.

З матеріалів особової справи вбачається, що ОСОБА_5 засуджений вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2006 за пунктами 1, 4 частини другої статті 115 КК до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Ухвалою Верховного Суду України від 17.04.2007 зазначений вирок залишений без змін.

Засуджений ОСОБА_5 , обґрунтовуючи своє клопотання, послався на те, що на цей час він відбув більше 18 років позбавлення волі, натомість приписи статті 63 КК обмежують максимальний строк такого виду покарання до 15 років.

Разом з тим, як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 був засуджений вироком від 01.12.2006 не до покарання у виді позбавлення волі не на певний строк, а до довічного позбавлення волі, яке регламентоване статтею 64 КК. А тому, посилання засудженого на неможливість призначення покарання тривалішого ніж 15 років позбавлення волі, як на підставу для його звільнення, суд оцінює критично.

Оцінюючи доводи засудженого щодо звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Порядок звільнення від кримінальної відповідальності регламентований Розділом ІХ КК.

Зокрема, частиною першою статті 44 КК визначено, що особа, яка вчинила кримінальне правопорушення, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. При цьому, згідно з частиною другою зазначеної статті звільнення від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом, здійснюються виключно судом. Порядок звільнення від кримінальної відповідальності встановлюється законом.

Зазначаючи про закінчення строків давності, засуджений ОСОБА_5 у своєму клопотанні послався на положення статей 49, 80 КК, у зв`язку з чим суд вважає слушним зауважити таке.

Статтею 49 КК визначені підстави та умови звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.

Відповідно до частини першої статті 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минули такі строки: 1) два роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачене покарання менш суворе, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі вчинення кримінального проступку, за який передбачено покарання у виді обмеження волі, чи у разі вчинення нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше двох років; 3) п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у пункті 2 цієї частини; 4) десять років - у разі вчинення тяжкого злочину; 5) п`ятнадцять років - у разі вчинення особливо тяжкого злочину.

Згідно з частиною четвертою статті 49 КК питання про застосування давності до особи, що вчинила особливо тяжкий злочин, за який згідно із законом може бути призначено довічне позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі не може бути призначено і заміняється позбавленням волі на певний строк.

Зі змісту вироку Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2006 випливає, що особливо тяжкий злочин, за який ОСОБА_5 був засуджений був вчинений останнім 18.06.2006. Отже, з дня вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення і до дня набрання вироком відносно нього законної сили не минуло п`ятнадцять років, а тому правові підстави для звільнення його від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності відсутні.

В свою чергу статтею 80 КК визначені підстави та умови звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку.

Зокрема, частиною першою статті 80 КК регламентовано, що особа звільняється від відбування покарання, якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки - у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років за тяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин.

Відповідно до частини п`ятої статті 80 КК питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

Суд враховує, що вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.12.2006 був звернутий до виконання 10.05.2007, а відтак правові підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності виконання обвинувального вироку також відсутні.

Захисник засудженого, підтримуючи клопотання останнього, послалась на практику ЄСПЛ, згідно з якою засуджені до довічного позбавлення волі повинні мати перспективу на перегляд судового рішення та дострокового звільнення.

У зв`язку з наведеними твердженнями захисника, суд вважає слушним зауважити таке.

12.05.2019 ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Пєтухов проти України (№2)» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду в тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, Суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру.

Конституційний Суд України своїм рішенням № 6-(ІІ)/2021 від 16.09.2021 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), частину першу статті 81, частину першу статті 82 КК в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі.

06.11.2022 набрали чинності Закони України № 2689-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини» та № 2690-ІХ від 18.10.2022 «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо удосконалення окремих положень досудового розслідування в умовах воєнного стану».

Зазначеними Законами були внесені зміни до КК, КПК та КВК, зокрема, щодо гуманізації окремих норм кримінального законодавства стосовно застосування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Зокрема, Законом № 2690-ІХ внесені зміни до положень статті 82 КК, якими визначено можливість заміни особі, яка відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, невідбутої частини покарання більш м`яким (позбавлення волі строком від 15 до 20 років) після відбування нею не менше 15 років призначеного судом покарання.

Відповідно до частини першої статті 82 КК невідбута частина покарання у виді обмеження, позбавлення волі або покарання у виді довічного позбавлення волі можуть бути замінені судом більш м`яким покаранням, строк якого обчислюється з дня заміни невідбутої частини покарання або покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

При цьому частиною п`ятою статті 82 КК визначено, що покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання.

Згідно з частиною шостою статті 82 КК до осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими статтею 81 цього Кодексу.

Пунктом 3 частини третьої статті 81 КК регламентовано, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом, зокрема, у разі заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавленням волі на певний строк.

З сукупного аналізу наведених норм випливає, що особа, засуджена до довічного позбавлення волі, спочатку (після відбування нею не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання) має право на заміну покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, і лише після фактичного відбування нею не менше трьох чвертей строку вже заміненого покарання така особа матиме право на умовно-дострокове звільнення від його відбування.

Засуджений ОСОБА_5 у своєму клопотанні перед судом не ставив питання про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким, а тому правові підстави для вирішення зазначеного питання відповідно до приписів частини третьої статті 26 КПК відсутні.

Отже, як вже суд зазначив вище, підстави для звільнення засудженого ОСОБА_5 у зв`язку із закінченням строків давності відсутні, а тому суд дійшов до переконання, що у задоволенні клопотання засудженого слід відмовити.

Керуючись статтями 371, 539 КПК, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про припинення кримінального переслідування - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Суддя: