Справа № 202/5526/23
Провадження № 1-кп/202/576/2023
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2023 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Індустріального районного суду міста Дніпропетровська кримінальне провадження, внесене 08.03.2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000306 у відношенні:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лєшно Руднянського району, Смоленської області РФ, громадянина України, з середньою освітою, який неодружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, офіційно не працює, інвалідом не являється, раніше не судимий, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , -

за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 357 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

24.02.2023 у денний час доби ОСОБА_4 перебував поблизу домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , де разом проводив дозвілля зі своїм знайомим ОСОБА_5 . В цей час, ОСОБА_5 через погіршення здоров`я попрохав ОСОБА_4 з`їздити до банкомату та зняти грошові кошти з належної ОСОБА_5 банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 у сумі 1000 гривень, надавши вказану банківську карту останньому та сказавши пароль від неї, тим самим ввірив ОСОБА_4 своє майно, домовившись, що останній зніме з неї грошові кошти та відразу привезе до ОСОБА_5 , на що ОСОБА_4 відповів згодою.

Далі, о 14 годині 15 хвилин ОСОБА_4 перебував біля банкомату «ОщадБанк», який розташований по вул. Сіверська буд.№54. Знаходячись у вказаному місці та маючи при собі банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_5 , та яку останній добровільно ввірив ОСОБА_4 для зняття грошових коштів, ОСОБА_4 усвідомлюючи свої обов`язки перед ОСОБА_5 підійшов до банкомату, розташованому за адресою: м. Краматорськ, вул. Сіверська буд. №54, з метою зняття грошових коштів для подальшого повернення останньому. В результаті чого в період з 14 години 18 хвилин до 14 години 20 хвилин, ОСОБА_4 шляхом двох транзакцій з ввіреної йому картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 зняв грошові кошти у сумі 1000 та 200 гривень, які належить потерпілому ОСОБА_5 , з метою виконання своїх обов`язків перед останнім.

В цей час, приблизно о 14 годині 20 хвилин, перебуваючи біля банкомату «ОщадБанк», розташованого по вул. Сіверська буд.№54 в м. Краматорськ, та маючи при собі ввірені ОСОБА_5 грошові кошти, у ОСОБА_4 виник злочинний умисел, спрямований на привласнення чужого майна, вчиненого в умовах воєнного стану, а саме грошових коштів, які належить ОСОБА_5 .

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на привласнення чужого майна, ОСОБА_4 , діючи умисно, з корисливих мотивів, в умовах воєнного стану, не виконавши свої обов`язки перед ОСОБА_5 , привласнив ввірені йому грошові кошти у загальній сумі 1200 гривень, які належить потерпілому ОСОБА_5 .

В результаті злочинних дій ОСОБА_4 , потерпілому ОСОБА_5 завдано матеріальну шкоду на загальну суму 1200 гривень 00 копійок, після чого ОСОБА_4 з місця скоєння кримінального правопорушення зник, розпорядившись привласненим майном на власний розсуд.

Вказаними діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 191 КК України - привласнення чужого майна, яке було ввірено, в умовах воєнного стану.

Крім того, в ході досудового розслідування встановлено, що 24.02.2023 приблизно о 14 годині 20 хвилин, ОСОБА_4 знаходився за адресою: м. Краматорськ, вул. Сіверська 54, маючи при собі ввірену банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_5 , та яку останній надав йому для зняття грошових коштів з подальшим повернення.

Перебуваючи у вказаному місці, виконавши необхідні дії з банківською карткою, яка належить ОСОБА_5 , у ОСОБА_4 виник протиправний умисел, спрямований на привласнення банківської картки АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яка є різновидом документу, тобто матеріальною формою одержання, зберігання і використання інформації щодо майнового стану ОСОБА_5 , з метою подальшого її використання для розтрати грошових коштів.

Реалізуючи свій злочинний умисел, діючи умисно, з корисливих мотивів усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків, ОСОБА_4 , посягаючи на встановлений законодавством порядок ведення, обігу і використання офіційних документів, який забезпечує нормальну діяльність прав і законних інтересів громадян, порядок документального посвідчення фактів, які мають юридичне значення привласнив для подальшого використання банківську карту АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яка належить ОСОБА_5 .

Вказаними діями ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 357 КК України - привласнення офіційного документу, вчиненого з корисливих мотивів.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 191, ч. 1 ст. 357 КК України визнав повністю, у вчиненому щиро покаявся, підтвердивши обставини, а саме: час, місце та спосіб вчинення ним інкримінованих йому органом досудового розслідування кримінальних правопорушень, викладених в обвинувальному акті та пояснив, що 24.02.2023 року в денний час доби, точного часу він не пам`ятає, він перебував біля будинку за адресою: м. Краматорськ, вул. Бєлгородська, 109, разом з потерпілим, який попросив його з`їздити до банкомату та зняти з його банківської картки грошові кошти в розмірі 1 тис. грн. та надав йому свою банківську картку. Після чого, він поїхав до банкомату АТ «КБ ПриватБанк», розташованого за адресою: м. Краматорськ, вул. Сіверська, буд. 54, де зняв з банківської картки потерпілого 1000 грн. та 200 грн. В подальшому він вирішив привласнити грошові кошти та банківську картку потерпілого та не повернув останньому гроші та картку. В вчиненому щиро кається, матеріальну шкоду відшкодував.

Потерпілий ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд даного кримінального провадження за його відсутності, в заяві вказав, що покарання обвинуваченому просить призначити на розсуд суду.

Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому органом досудового слідства кримінальних правопорушень при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та беручи до уваги, що потерпілий та прокурор також не оспорювали фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений ОСОБА_4 правильно розуміє зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності його позиції, роз`яснивши йому положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку він буде позбавлений права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Це узгоджується з вимогами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ рекомендації №6 R (87) 18 Комітету Міністрів Ради Європи «Відносно спрощеного кримінального правосуддя» та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яким суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Суд допитавши обвинуваченого ОСОБА_4 , дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Дії обвинуваченого ОСОБА_4 суд кваліфікує за:

ч. 1 ст. 357 КК України привласнення офіційного документу, вчинене з корисливих мотивів;

ч. 4 ст. 191 КК України - привласнення чужого майна, яке було ввірено, в умовах воєнного стану.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії кримінальних проступків (ч 1 ст. 357 КК України) та тяжких злочинів (ч.4 ст. 191 КК України), особу обвинуваченого, який не працює, не одружений, на утриманні неповнолітніх дітей не має, раніше не судимий, на обліку у лікаря- психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, вину визнав, щиро розкаявся, матеріальну шкоду відшкодував.

В якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст. 66 КК України, суд визнає його щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст. 67 КК України, судом не встановлено.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням загальних засад призначення покарання: законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, враховуючи вимоги ст. 65 КК України про те, що особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень і що більш суворий вид покарання з числа передбачених за скоєне кримінальне правопорушення призначається лише у випадку, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи і попередження вчинення нею нових кримінальних правопорушень, а також враховуючи ступень тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, його наслідків, особи обвинуваченого, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, суд вважає за необхідне призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі за ч. 4 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю; за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік, на підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Щодо обгрунтування непризначення додаткового покарання, суд зазначає наступне.

Як зазначив Конституційний суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15- рп/2004, покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю, обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до загальних засад призначення покрання, визначених ст.65 КК України, суд при виборі покарання зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення призначається покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Згідно п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», відповідно до ст. 55 КК позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю застосовується як додаткове покарання лише в тих випадках, коли вчинення злочину було пов`язане з посадою підсудного або із заняттям ним певною діяльністю. Якщо додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю за санкцією статті є обов`язковим, то воно застосовується лише до тих осіб, які обіймали посади чи займалися діяльністю, з якими було пов`язано вчинення злочину.

Тобто, згідно з правозастосовчою практикою, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю суд не вправі призначити як додаткове покарання особі, яка не має цього права.

З урахуванням вищевикладених обставин кримінального провадження, суд вважає, що виправлення та перевиховання обвинуваченого можливо без ізоляції від суспільства, шляхом звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, а також вважає необхідним покласти на обвинуваченого ОСОБА_4 обов`язки у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 76 КК України.

Таке покарання, на переконання суду, буде необхідним для виправлення обвинуваченого, запобігання вчиненню нових злочинів, відповідатиме особі обвинуваченого та є достатнім, для досягнення, відповідно до ст. 50 КК України мети покарання, адже ефективність покарання залежить не лише і не в першу чергу від суворості санкції кримінально-правової норми, а і від спроможності не допустити безкарності злочинних діянь.

Враховуючи те, що стосовно обвинуваченого запобіжний захід не застосовувався, а сторони провадження не заявили клопотання про застосування відносно нього запобіжного заходу, суд не вбачає підстав для застосування обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов не заявлено. Судові витрати відсутні. Долю речових доказів суд вирішує на підставі ст.100 КПК України.

Керуючись ч. 3 ст. 349, ст. 368-370, ст. 373, ст. 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 357, ч. 4 ст. 191 КК України та призначити йому покарання:

-за ч. 4 ст. 191 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю;

-ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 1 (один) рік;

На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 покарання за сукупністю кримінальних правопорушень у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років, без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_4 а від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_4 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу пробації; повідомляти уповноважений орган пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Запобіжний захід у відношенні ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили - не обирати.

Речові докази:

- фотокартки мобільного телефону, де зафіксовано зняття грошових коштів та документи з АТ «ПриватБанк», які зберігаються в матеріалах кримінального провадження зберігати в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання;

- банківську картку АТ КБ «ПриватБанк» № НОМЕР_1 , яку передано на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_5 залишити у власності останнього.

На вирок суду протягом 30 днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська.

Відповідно до ч. 2 ст. 394 КПК України цей вирок не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після спливу закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ч. 2 ст.395 КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку суду негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору в порядку, визначеному ст. 376 КПК України.

Копія судового рішення не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий суддя ОСОБА_1