Кропивницький апеляційний суд
№ провадження 11-кп/4809/418/23 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.06.2023 року. Кропивницький апеляційний суд колегією суддів судової палати у кримінальних справах у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Кропивницькому апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , та обвинуваченого ОСОБА_10 на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 червня 2023 року,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження № 0000279 від 04.03.2021 року стосовно:

ОСОБА_9 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 255-1 КК України;

ОСОБА_10 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України;

ОСОБА_11 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України;

ОСОБА_12 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України;

ОСОБА_13 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України;

ОСОБА_14 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України.

В судовому засіданні, яке відбулось 01 червня 2023 року суд за клопотанням прокурора в порядку ст. 331 КПК України продовжив дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 на строк 2 (два) місяці, тобто до 30.07.2023 року, включно.

Приймаючи вказане рішення, суд першої інстанції виходив з того, що існують відповідні та достатні підстави для продовження ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, оскільки існує реальний суспільний інтерес, який виправдовує відступ від вимоги забезпечення поваги до особистої свободи, оскільки підстави та ризики застосування саме цього виду запобіжного заходу, обставини справи та особистість обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , змін не зазнали, а тому у суду є достатні підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачені ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , можуть продовжити вчиняти інші злочини, ухилятись від суду, перешкоджати подальшому кримінальному провадженню.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 , яка діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу в частині продовження запобіжного заходу тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_9 , постановити в цій частині ухвалу про зміну останньому запобіжного заходу тримання під вартою на інший, більш м`який запобіжний захід.

В обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що сторона обвинувачення не довела неможливість застосування до ОСОБА_9 більш м`якого запобіжного заходу, а продовжений запобіжний захід є невмотивовано жорстоким.

Судом залишено поза увагою, що ОСОБА_9 має неналежний стан здоров`я, в умовах слідчого ізолятора йому тривалий час не надається адекватна медична допомога, після неодноразових обстежень лікарі встановили негативну динаміку за рахунок збільшення кісти нирки, лівого наднирника та необхідність оперативного лікування.

Стан його здоров`я постійно погіршується, в результаті неналежної роботи нирок порушена їх основна функція - виведення продуктів життєдіяльності шляхом фільтрації крові. Щодня працівники медичної частини слідчого ізолятора для виведення шкідливих речовин з крові та стабілізації тиску ставлять ОСОБА_9 крапельницю. Але зазначена процедура тільки знімає симптоми, інтоксикацію організму і ніяким чином не лікує захворювання.

В умовах слідчого ізолятора адекватного лікування, оперативного втручання за встановленими діагнозами ОСОБА_9 не забезпечено.

Також ОСОБА_9 має міцні соціальні зв`язки - постійне місце проживання, сім`ю, на утриманні троє неповнолітніх дітей.

Крім того, суд безпідставно обґрунтував неможливість визначити розмір застави достатнім для забезпечення виконання обвинуваченим обов`язків, передбачених КПК України наявністю вироку суду відносно ОСОБА_9 за яким він відбуває покарання у виді позбавлення волі

Між тим, ОСОБА_9 вироком Кіровського районного суду від 07.12.2020р. визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 186 КК України і йому призначено покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі. Строк відбування покарання обчислювався з 07.12.2020р. Отже, строк відбуття покарання закінчився 07.06.2022р.

З наведених підстав захисник вважає, що стороною обвинувачення не доведено ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, неналежний стан здоров`я ОСОБА_9 , необхідності оперативного лікування, не надання адекватного лікування в умовах слідчого ізолятора, до підозрюваного цілком можливим було б застосувати більш м`який запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_10 в своїй апеляційній скарзі просить ухвалу районного суду скасувати в частині продовження йому строку тримання під вартою та постановити нову, якою змінити йому запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на більш м`який, а саме на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , із застосуванням електронних засобів контролю, поклавши на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України, або застосувати до інший альтернативний запобіжний захід - заставу у порядку ст. 182 КПК України.

Свої вимоги мотивує тим, що при розгляді його клопотання про зміну запобіжного заходу суд продовжив запобіжний захід тримання під вартою, без зазначення необхідності застосування максимально жорсткого терміну - 60 днів, не зваживши, що таке обмеження не може обґрунтовувати автоматичне застосування жорсткого терміну щодо всіх осіб, які тримаються під вартою; не звернув увагу на необхідність скорочення строків тримання під вартою та більш чіткого формулювання підстав для тримання під вартою; змінюючи лише дати та ПІБ нових учасників в тексті Ухвали.

Автоматично залишив без уваги новоявлені обставини у справі та вже досліджені докази, якими обґрунтовувались підозри. Автоматично не зважив на потребу зменшення в`язничного населення, зокрема шляхом активнішого використання існуючих альтернатив триманню під вартою.

Більше того, проігнорував свій обов`язок здійснювати судовий контроль за доцільністю подальшого використання досліджуваного запобіжного заходу, а саме, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 КПК, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Отже, прокурором не якісно здійснено підхід до цієї норми, що вказує на негативну характеристику суду, постійно не вимагаючи від сторони обвинувачення її виконання. При цьому, адвокати вказували, що переважно, ризики не збільшуються, а навпаки, зменшуються, зокрема через те, що всі докази вже зібрані, свідки опитані, кримінальне провадження загалом розкрите.

Клопотання прокурора про продовження строків тримання під вартою має переглядатися на регулярній основі, щоб переконатися про існування підстав для продовження тримання під вартою. Чим довше застосовується відповідне обмеження, тим більш уважною має бути перевірка щодо того чи є обмеження свободи необхідним та пропорційним. Частина 1 ст.318 КПК вказує, що «судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку». Як наслідок, він утримується в СІЗО, очікуючи на санкцію суду.

Посилання на наявність обґрунтованої підозри вже не може вповні підтверджуватися зібраними доказами, оскільки досліджений судом доказ - Протокол обшуку камери №101 за місцем утримання Варакути виявився не дійсним і не належним доказом. До того ж, наголошує на тому, що обшук проводився у кримінальному провадженні № 0000164 від 12.06.21р., яке від початку було сфальшоване правоохоронними органами (матеріали справи т. 1.стор. 11-21).

До того ж, ключовим є встановлення факторів ризику, котрі є змінними, тобто мають певний причинний зв`язок із тим або тим наслідком, наприклад, ризики передбачені п. 1,3,5 ч 1. ст. 177 КПК, зазначені в клопотанні прокурора.

Натомість, в своєму клопотанні про зміну запобіжного заходу, він зазначав антиподи факторів ризику - захисні фактори, які свідчать про зниження ризиків, наприклад, наявність житла, сім`ї, працевлаштування, стану здоров`я, також позитивні плани на майбутнє.

Таким чином, районний суд мав більш вимогливо ставитися до аргументування доцільності застосування заходу продовження тримання під вартою, і сприймати аргументи адвокатів щодо не співрозмірності застосування тримання під вартою з наявними доводами прокурора.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_9 та в його інтересах захисника ОСОБА_8 які підтримали подані апеляційні скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційних вимог у повному обсязі та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без зміни, дослідивши матеріали провадження і перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто з метою запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Розглядаючи клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд, відповідно до ст. 178 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст. 331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме - повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Колегія суддів за результатами апеляційного перегляду ухвали районного суду встановила, що зазначені вимоги кримінального закону судом першої інстанції належно дотримані.

За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Як вбачається із матеріалів судового провадження, питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою було вирішене на стадії судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.

З наданих районним судом матеріалів убачається, що в провадженні Кіровського районного суду м. Кіровограда перебуває кримінальне провадження № 0000279 від 04.03.2021 року стосовно: ОСОБА_9 , по обвинуваченню у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 2 ст. 255-1 КК України; ОСОБА_10 , по обвинуваченню у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України; ОСОБА_11 за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307, ч. 1 ст. 263 КК України; ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 307 КК України.

Під час досудового розслідування ОСОБА_9 та ОСОБА_10 був застосований запобіжний захід, який неодноразово був продовжений і під час судового розгляду вказаного кримінального провадження.

Так у судовому засіданні 01.06.2023 під час розгляду клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинувачених судом першої інстанції належним чином враховано конкретні обставини даного кримінального провадження, а також тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у разі визнання їх винуватими (за тяжкий злочин передбачений ч. 2 ст. 307 КК України може бути призначено покарання лише у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна, та за особливо тяжкий передбачений ч. 3 ст. 307 КК України - у вигляді позбавленням волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна), вік та стан здоров`я обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , (об`єктивних відомостей про захворювання, які перешкоджають їх перебуванню у слідчому ізоляторі суду не надані), наявність місця мешкання в м. Кропивницькому та соціальних зв`язків, відсутність постійних офіційних місць роботи та наявність судимостей.

Суд першої інстанції, розглядаючи питання доцільності перебування обвинувачених під вартою, фактично дійшов висновку про те, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які були підставою для обрання та продовження обвинуваченим запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не зникли та не зменшились.

Крім того, колегія суддів виходячи з тих обставин, що злочини у вчинені яких обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_10 вчинені під час відбування покарання, а тому існують підстави вважати, що існує ризик передбачений п.5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливість вчинити інше кримінальне правопорушення.

При цьому ризик переховуватися від суду з метою уникнути можливої кримінальної відповідальності, на думку колегії, є значним. Наявність даного ризику стверджується суворістю покарання, яке загрожує обвинуваченим у разі доведеності винуватості у вчиненні інкримінованих їм злочинах. При оцінці даного ризику колегією суддів враховуються конкретні обставини вчинення кримінальних правопорушень, які поставлено у провину обвинуваченим.

Обставин, які б свідчили на користь зменшення раніше встановлених судом ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинувачених, колегією суддів не встановлено, а тому є обґрунтований висновок суду першої інстанції, що менш суворі види запобіжних заходів не здатні забезпечити ризики передбачені ст. 177 КПК України та належне виконання покладених на обвинувачених процесуальних обов`язків.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (рішення ЄСПЛ «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (рішення ЄСПЛ «Бекчиєв проти Молдови»).

Виходячи з наведеного доводи апеляційних скарг про те, що прокурор не довів існування ризиків є необґрунтованими, оскільки питання щодо продовження строків тримання під вартою розглядалось судом в порядку, передбаченому ст. 331 КПК України, та з матеріалів провадження вбачається, що при продовженні строків тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , районний суд враховував не лише тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винними у вчиненні інкримінованих злочинів, а й існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, запобіганню яким може сприяти лише тримання останніх під вартою.

Апеляційні доводи обвинуваченого ОСОБА_10 на недоведеність його вини та визнання окремих доказів недопустимими, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки питання щодо доведеності вини особи у вчиненні кримінальних правопорушень, яка ґрунтується на належних, допустимих та достатніх доказах, вирішується в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку у справі, а не на стадії її розгляду, зокрема і під час вирішення питання про необхідність продовження або застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Що стосується тверджень апеляційних скарг про можливість застосувати до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 запобіжного заходу не пов`язаного з триманням під вартою, то такі доводи на переконання колегії суддів не спростовують висновок суду першої інстанції про наявність у даному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та не можуть бути самостійною підставою для відмови у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження та доданих ініціатором клопотання доказів на підтвердження його обґрунтованості.

Беручи до уваги ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено до спливу продовженого строку тримання під вартою, підстави для скасування оскаржуваної ухвали з тих підстав, на які посилається в своїй апеляційній скарзі захисник та обвинувачений, апеляційний суд не вбачає.

Водночас, як убачається зі змісту апеляційних скарг та наданих у судовому засіданні пояснень убачається, що перебуваючи в місцях позбавлення волі, у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 погіршився стан здоров`я. В умовах слідчого ізолятора не забезпечено адекватного лікування, оперативного втручання за встановленими діагнозами.

Відповідно до ст.49 Конституції України кожен має право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування, в тому числі і особи, які тримаються під вартою, тому колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати посадових осіб ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» забезпечити невідкладне проведення медичного обстеження обвинувачених, та за необхідності надати належне лікування.

Керуючись статтями 177, 178, 376, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 01 червня 2023 року якою обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без зміни.

Зобов`язати посадових осіб ДУ «Центр охорони здоров`я ДКВС України» щодо забезпечення невідкладного проведення медичного обстеження ОСОБА_10 та ОСОБА_9 , які перебувають у ДУ «Кропивницький слідчий ізолятор» та, за необхідності, надати належне лікування, та повідомити Кропивницький апеляційний суд про результати виконання ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4