П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2023 року

м. Київ

справа № 621/2306/20

провадження № 51-931км23

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),

засудженого ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Зміївського районного суду Харківської області від 15 листопада 2013 року за ч. 1 ст. 121, ст. 71 КК,

засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК, і

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Зміївського районного суду Харківської області від 22 грудня 2021 року ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з дня взяття його під варту, а саме з 11 червня 2020 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вирішено питання щодо речових доказів, а також інші питання, визначені кримінальним процесуальним законодавством.

Ухвалою Полтавського апеляційного судувід 17 листопада 2022 року змінено вирок місцевого суду: перекваліфіковано дії засудженого із ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 125 КК та призначено йому покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки. На підставі ч. 5 ст. 72 КК зараховано ОСОБА_7 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 11 червня 2020 року з розрахунку, що одному дню тримання під вартою відповідають 2 дні обмеження волі. Постановлено вважати ОСОБА_7 таким, що відбув покарання повністю та звільнено останнього з-під варти негайно. У решті вирок місцевого суду було залишено без змін.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ОСОБА_7 та його співмешканкою ОСОБА_8 виник конфлікт на ґрунті ревнощів, в ході якого ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, ножем наніс потерпілій один удар в область грудної клітки ліворуч, чим спричинив ОСОБА_8 одне непроникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітки без ушкодження органів грудної порожнини, яке відноситься до легкого тілесного ушкодження. Після спричинення потерпілій вказаного тілесного ушкодження ОСОБА_7 з місця вчинення злочину втік, а смерть ОСОБА_8 не настала з причин, які не залежали від його волі, оскільки останній було надано своєчасну медичну допомогу.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

На обґрунтування касаційних вимог прокурор стверджує, що апеляційний суд:

- усупереч вимогам ст. 94 КПК не здійснив всебічного й повного дослідження усіх доказів, як кожного окремо, так і в сукупності з точки зору достатності й взаємозв`язку;

- не врахував конкретні обставини кримінального правопорушення, характер, локалізацію, силу удару, знаряддя вчинення злочину (довжину леза ножа), посткримінальну поведінку засудженого, а також характеризуючі дані про особу ОСОБА_7 ;

- усупереч вимог ст. 23 КПК здійснив переоцінку показань потерпілої та свідків без їхнього безпосереднього допиту;

- дійшов до передчасного висновку про відсутність у ОСОБА_7 умислу на заподіяння смерті потерпілій та необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 125 КК;

- вважає призначене ОСОБА_7 місцевим судом покарання м`яким та таким, що не відповідає конкретним обставинам справи, тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого, що залишилося без уваги апеляційного суду;

- ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

У запереченняхна касаційну скаргу прокурора захисник ОСОБА_6 , яка діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , вважає її необґрунтованою та просить залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без зміни.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримала касаційну скаргу і просила її задовольнити, а засуджений та його захисник вважали ухвалу суду апеляційної інстанції законною та обґрунтованою, просили касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися.

Мотиви суду

Суд заслухав суддю-доповідача, пояснення учасників судового провадження, перевірив матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи та дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Доводи касаційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів вважає обґрунтованими.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд встановив фактичні обставини вчинення злочину, а також з дотриманням вимог статей 23, 94 КПК дослідив і оцінив усі наявні у матеріалах цього провадження докази, як кожен окремо, так і в їх сукупності та дійшов до висновку про наявність в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК, а саме закінченого замаху на умисне вбивство.

Місцевий суд в обґрунтування доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство ОСОБА_8 поклав ряд доказів, зокрема показання:

- свідка ОСОБА_9 , який був очевидцем події та розповів суду, що під час сварки між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 засуджений схопив зі столу ніж та завдав один удар в область грудної клітки потерпілої, після чого він залишив ніж у рані і втік з місця злочину;

- потерпілої ОСОБА_8 , яка пояснила, що її співмешканець ОСОБА_7 під час спільного вживання спиртних напоїв та раптово виниклої сварки на ґрунті ревнощів умисно завдав їй один удар ножем в грудну клітку ліворуч;

- засудженого ОСОБА_7 , який в ході допиту підтвердив час та місце вчинення злочину, факт вживання спиртних напоїв безпосередньо перед сваркою, що виникла у нього із потерпілою на ґрунті ревнощів, однак заперечував факт умисного нанесення удару ножем в груди ОСОБА_8 під час цієї сварки, вказував, що удар ножем в грудну клітку потерпілої стався випадково, у результаті його ненавмисного падіння в бік потерпілої з ножем у руках;

- свідка ОСОБА_10 (матері потерпілої), яка хоч і не була очевидцем події, однак розповіла суду про неодноразові випадки проявів агресії з боку ОСОБА_7 щодо ОСОБА_8 , які мали місце під час їх спільного проживання.

Додатково вказані обставини були підтверджені дослідженими в судовому засіданні місцевого суду письмовими доказами, зокрема протоколами слідчих експериментів від 25 серпня 2020 року за участю потерпілої та свідка ОСОБА_9 із фототаблицями до них. В ході проведення цих слідчих дій як ОСОБА_8 , так і ОСОБА_9 не лише відтворили механізм нанесення ОСОБА_7 удару ножем в грудну клітку потерпілої, але й вказали про обставини, що передували цьому удару, а саме про виникнення сварки між засудженим та потерпілою на ґрунті ревнощів ОСОБА_7 до ОСОБА_8 , а також про погрози фізичної розправи, які висловлював засуджений на адресу потерпілої після того, як схопив зі столу ніж.

Також місцевим судом було оцінено й те, що відтворений в ході слідчих експериментів потерпілою та свідком механізм нанесення ОСОБА_7 удару ножем ОСОБА_8 об`єктивно узгоджується з даними, що містяться у висновках судово-медичних експертиз (т. 2, а.к.п. 51, 93, 94).

Апеляційний суд переглянув кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 , у тому числі за апеляційними скаргами сторони захисту, та дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_7 умислу на вбивство потерпілої, у зв`язку з чим перекваліфікував його дії з ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 125 КК, як умисне заподіяння потерпілій легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Колегія суддів погоджується із тим, що замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом. Проте обставини нанесення ОСОБА_7 удару ножем у грудну клітку потерпілій ОСОБА_8 вказують на те, що останній усвідомлював те, що заподіює спрямований удар ножем із довжиною леза 13,9 см у грудну клітку потерпілої. Окрім того, про той факт, що ОСОБА_7 діяв із прямим умислом додатково вказує мотив ревнощів, який встановили суди і який спонукав ОСОБА_7 до спричинення удару ножем. Поведінка засудженого після вчинення злочину також повинна бути врахована як така, яка вказує, що після удару ножем у грудну клітку ОСОБА_7 не надав допомоги ОСОБА_8 , а залишив місце скоєння злочину.

Тому колегія суддів не погоджується із тим, що у цьому кримінальному провадженні мав місце неконкретизований умисел і дії винного слід кваліфікувати за наслідками, які фактично настали.

Як убачається із встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, що підтверджуються дослідженими цими судами доказами, сварка, що мала місце між ОСОБА_7 та потерпілою, відбулася на ґрунті ревнощів, які виникли у засудженого до ОСОБА_8 . Надалі ця сварка стала причиною нанесення ОСОБА_7 удару ножем у грудну клітку потерпілій.

При цьому емоційний стан ревнощів у засудженого спонукав його до активних дій, які останній усвідомлював, передбачав і бажав настання наслідків таких своїх дій, оскільки після того, як у його руках опинився кухонний ніж досить великого розміру (23 см, із довжиною леза 13,9 см) і до моменту нанесення удару, ОСОБА_7 висловлював погрози фізичної розправи на адресу ОСОБА_8 , що було встановлено в ході проведення слідчих експериментів за участю як потерпілої, так і свідка (т. 2, а.к.п. 84 - 91).

Обраний ОСОБА_7 спосіб заподіяння шкоди здоров`ю потерпілої та спроби позбавити її життя, зокрема нанесення удару ножем в грудну клітку зліва ОСОБА_8 , тобто в область розташування життєво важливих органів, сила з якою був заподіяний цей удар (ніж увійшов в тіло потерпілої на максимально можливу довжину леза, в результаті удару потерпіла вдарилася потилицею об стіну гаража та втратила свідомість), поведінка засудженого одразу після вчиненого ним діяння (залишив ніж у тілі потерпілої, не вчиняв спроб надати першу медичну допомогу ОСОБА_8 та/або викликати швидку медичну допомогу, втік із місця вчинення злочину), а також характеристика поведінки ОСОБА_7 у відносинах із потерпілою в побуті (неодноразові випадки проявів агресії щодо ОСОБА_8 ) дають об`єктивні підстави стверджувати про наявність прямого умислу на вбивство потерпілої.

Той факт, що у результаті спричиненого ОСОБА_7 удару у грудну клітку потерпілої, лезом ножа не було пошкоджено внутрішні органи і настали наслідки лише у вигляді легкого тілесного ушкодження, не може свідчити про відсутність у засудженого умислу на спричинення смерті ОСОБА_8 , оскільки ці наслідки у сукупності із вищенаведеними обставинами, які були встановлені судами як першої, так і апеляційної інстанцій, дають підстави стверджувати про спробу ОСОБА_7 позбавити життя потерпілої, що, у свою чергу, не сталося лише через випадковий збіг обставин.

Отже, апеляційний суд, перекваліфіковуючи дії ОСОБА_7 із ч. 2 ст. 15 - ч. 1 ст. 115 КК на ч. 2 ст. 125 КК, всупереч вимогам статей 370, 419 КПК не провів належного аналізу обставин кримінального провадження та не дав оцінки кожному доказу за критеріями ст. 94 КПК, безпідставно погодився із доводами апеляційних скарг сторони захисту про відсутність у засудженого умислу на вбивство потерпілої та, як наслідок, про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 місцевим судом,не співставив їх із наявними у кримінальному провадженні доказами, та дійшов до передчасних й неумотивованих висновків, а тому прийняте ним рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

Таким чином, ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_7 підлягає скасуванню на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та істотним порушенням вимог КПК з призначенням нового розгляду у суді апеляційної інстанції.

З огляду ж на те, що невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості прокурор пов`язує саме з неправильною кваліфікацією дій ОСОБА_7 , колегія суддів вважає, що це питання буде предметом оцінки суду апеляційної інстанції під час нового розгляду.

Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції необхідно врахувати зазначене в цій постанові, перевірити всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, оцінити докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, а за наявності для цього підстав повторно дослідити обставини кримінального провадження, після чого ухвалити законне, обґрунтоване та вмотивоване судове рішення.

Керуючись статтями 433, 436 - 438, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 17 листопада 2022 року щодо ОСОБА_7 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3