Дата документу 02.05.2023 Справа № 333/5203/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/791/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/5203/22Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.190 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2023 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_8 (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2023 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрований та проживає у АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України,

ВСТАНОВИЛА

Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватим і засуджено за те, що він будучи особою засудженою 10.05.2022 року вироком Комунарського районного суду м.Запоріжжя за ч.2 ст.309 КК до покарання у виді 1 року обмеження волі і звільненою від його відбування на підставі ст.75 КК, в період іспитового строку 23.08.2022 року приблизно о 18 год. 00 хв., перебуваючи у дворі будинку АДРЕСА_2 , маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою особистого збагачення, під приводом здійснення телефонного дзвінка, заволодів належним ОСОБА_9 мобільним телефоном вартістю 1 683 гривні 34 копійки, чим спричинив потерпілому майнову шкоду на зазначену суму.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст.190 КК, як шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, вчинене повторно.

Йому призначено покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ст.ст.71, 72 КК за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 10.05.2022 року остаточно призначено покарання у виді 1 року 7 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, запобіжний захід, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок в частині призначеного покарання змінити та звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Свої вимоги мотивував тим, що призначене покарання є занадто суворим. Обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину. А тому суд, з урахуванням тяжкості злочину, даних про особу обвинуваченого та на підставі встановлених пом`якшуючих обставин, мав можливість призначити обвинуваченому менш суворе покарання.

Захисник в своїй апеляційній скарзі просив вирок змінити та призначити ОСОБА_8 більш м`яке покарання за ч.2 ст.190 КК, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням. Свої вимоги мотивував тим, що призначене покарання не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного. Обвинувачений повністю визнав свою вину, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, повністю відшкодував матеріальну шкоду. Крім того, матір обвинуваченого є інвалідом ІІ групи та потребує його постійної допомоги. З урахуванням вищезазначених характеризуючих обставин суд мав можливість та законні підстави призначити ОСОБА_8 менш суворе покарання.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію захисника та обвинуваченого, які повністю підтримали доводи і вимоги апеляційних скарг та наполягали на їх задоволенні; прокурора, яка заперечила проти апеляційних скарг та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду змінити.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_8 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_8 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості призначеного ОСОБА_8 покарання, судова колегія виходила з наступного.

Відповідно до втіленого законодавцем при визначенні системи покарань в ст.51 КК принципу гуманізму, де види покарань розташовані в порядку від найменш суворого до найбільш суворого, а також втілення цього принципу при встановленні порядку розташування покарань в межах відносно-визначених санкцій кримінально-правових норм, покарання судом має призначатися такого виду і розміру, що є необхідним і достатнім для досягнення визначених ст.50 КК цілей. При цьому, покарання більш суворого виду має призначатися за умови неможливості досягти його цілей шляхом призначення менш суворого виду покарання.

Згідно з положеннями ч.2 ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Зміст загальних засад призначення покарання, визначених статтями 50, 65 КК, вимагає від суду призначити покарання враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винуватого.

Проте, зі змісту вироку вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі, не зазначив і належним чином не мотивував у вироку, чому менш суворе, ніж позбавлення волі, покарання у виді обмеження волі, передбачене санкцією ч.2 ст.190 КК, буде недостатнім для виправлення ОСОБА_8 та попередження вчинення ним нових злочинів.

А тому колегія суддів, з огляду на те, що обвинувачений вчинив нетяжкий злочин, повністю визнав свою винуватість, щиро розкаявся у вчиненому, повністю добровільно відшкодував заподіяну ним шкоду шляхом повернення майна потерпілому, який не наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання, приймаючи до уваги невелику вартість предмету злочину, вважає за доцільне призначити обвинуваченому менш суворе передбачене санкцією ч.2 ст.190 КК покарання, а саме: у виді обмеження волі. Даний вид покарання, на переконання колегії суддів, буде достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. Адже призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі за заволодіння шляхом зловживання довірою чужим майном, вартість якого становить 1 683 гривні 34 копійки, було б явно несправедливим внаслідок суворості та таким, що не відповідає принципу пропорційності.

Таким чином, вимога обвинуваченого та його захисника щодо зменшення розміру призначеного ОСОБА_8 покарання підлягає задоволенню в цій частині, а вирок суду в частині призначеного покарання підлягає зміні.

Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про неможливість досягти мети виправлення та перевиховання обвинуваченого без його ізоляції від суспільства. Адже обвинувачений ОСОБА_8 раніше чотири рази притягався до кримінальної відповідальності, в тому числі і за вчинення корисливих злочинів, відбував покарання в місцях позбавлення волі. Обвинувачений на шлях виправлення не став та в період дії встановленого попереднім вироком іспитового строку знову вчинив кримінальне правопорушення. Вчинення нового кримінального правопорушення в період іспитового строку за попереднім вироком суду з огляду на приписи ч.3 ст.75 КК виключає можливість повторного звільнення винної особи від призначеного їй покарання.

Відтак, з урахуванням встановлених вище обставин, колегія суддів вважає, що звільнення обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК, як того вимагав обвинувачений та його захисник в своїх апеляційних скаргах, є неможливим.

З матеріалів провадження вбачається, що судом першої інстанції 21.02.2023 року до набрання вироком законної сили застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 .

Крім того, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_8 не працює, не має стійких соціальних зв`язків, раніше неодноразово судимий, відбував покарання в місцях позбавлення волі. Обвинувачений на шлях виправлення не став та вчинив передбачене ч.2 ст.190 КК кримінальне правопорушення в період іспитового строку.

Відповідно до вимог ч.2 ст.377 КПК при засудженні до обмеження волі суд з урахуванням особи та встановлених під час кримінального провадження обставин має право звільнити обвинуваченого з-під варти.

Відтак, ця норма надає суду право, а не обов`язок, прийняти рішення про звільнення обвинуваченого з-під варти. Разом з тим, із урахуванням особи обвинуваченого та встановлених у даному кримінальному провадженні обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав реалізації судом вказаного права і про доцільність залишення ОСОБА_8 під вартою.

У зв`язку з чим у відповідності до ч.2 ст.57 КВК засуджений ОСОБА_8 має бути звільнений з-під варти при прибутті до місця відбування ним покарання. Відтак у відповідності до ч.2 ст.58 КВК у строк покарання ОСОБА_8 за правилами, передбаченими у статті 72 КК, зараховується час попереднього його ув`язнення під вартою, а також час його слідування під вартою до виправного центру.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 21 лютого 2023 року щодо ОСОБА_8 в цій справі в частині призначеного покарання змінити.

Призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.190 КК України покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 10.05.2022 року і остаточно призначити покарання у виді 1 року 6 місяців обмеження волі.

Початок строку відбування покарання рахувати з 21.02.2023 року.

За передбаченими ст.72 КК України правилами зарахувати ОСОБА_8 в строк відбування ним покарання час перебування під вартою з 21.02.2023 року до дня його прибуття під вартою до місця відбування ним покарання з розрахунку один день тримання під вартою за два дні обмеження волі.

В решті вирок суду щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення йому копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4