Єдиний унікальний номер судової справи 204/3992/23
Номер провадження 1-кп/201/659/2023
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2023 року м. Дніпро

вул. Паторжинського, 18 а

Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_1 ,

при секретарі судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисників обвинуваченого - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши клопотання прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, подане під час підготовчого провадження за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному 23 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032 за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дебальцеве, Донецької області, громадянина України, фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська знаходиться обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному 23 травня 2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000032 за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України.

Під час підготовчого провадження прокурором ОСОБА_3 подане клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб, а також додатки до цього клопотання - копії матеріалів кримінального провадження № 0000032 на 213 аркушах.

В обґрунтування доводів клопотання прокурор ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_7 обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України, звертаючи особливу увагу суду на конкретні обставини інкримінованих злочинів та їх специфіку, що пов`язані із державною зрадою під час воєнного стану.

Тож усвідомлюючи тяжкість покарання, що загрожує у разі визнання ОСОБА_7 винним, з метою уникнення кримінальної відповідальності, останній може переховуватись від суду. При цьому, прокурор зауважив, що вказаний ризик активовано наявністю воєнного стану в державі, з огляду на категорію інкримінованих ОСОБА_7 злочинів може справдитись шляхом переходу обвинуваченого на непідконтрольну українській державі територію або на територію РФ, в інтересах якої він здійснював в Україні протиправну діяльність.

Окрім цього, на переконання прокурора, доцільним є обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків та запобігання спробам продовжити вчинення інкримінованих злочинів або вчинити інше кримінальне правопорушення. Такий ризик обумовлений специфікою інкримінованих ОСОБА_7 злочинів та воєнним станом у державі, зокрема, останній обвинувачується у вчиненні злочинів, які за своїми часовими параметрами мають триваючий характер, у тому числі, 2 епізоди державної зради, що вказує на систематичність, тотожність і однотипність виконуваних дій обвинуваченим в контексті алгоритму його протиправної діяльності, що вказує на схильність ОСОБА_7 до вчинення злочинів такої категорії із застосуванням гаджетів.

При цьому, під час розгляду клопотання прокурор додав, що наявність кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України, по якому триває досудове розслідування підсилює ризик можливих спроб обвинуваченого вчинити інше кримінальне правопорушення.

На думку прокурора, існує ризик можливих спроб обвинуваченого перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, у тому числі, шляхом розголошення відомостей досудового розслідування особам-представникам РФ, оскільки ОСОБА_7 інкримінується вчинення злочинів на виконання завдань цих осіб.

Також прокурор стверджував, що продовжує існувати ризик поза процесуального впливу обвинуваченого на свідків у цьому кримінальному провадженні, у тому числі, на колишню дружину ОСОБА_7 - ОСОБА_8 , на підтвердження якого свідчать покази останньої під час її допитів, проведених в ході досудового розслідування, яка неодноразово вказувала на застосування стосовно неї психологічного та фізичного тиску з боку ОСОБА_7 .

Доводячи існування заявлених у клопотанні ризиків неправомірної процесуальної поведінки обвинуваченого, прокурор зауважує про те, що ризиком є дія, яка може вчинятись з високим ступенем ймовірності.

Окремо, прокурор посилався на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, яка передбачає, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті.

Також прокурор з огляду на положення абз. 2 ?. 4 ст. 183 КПК України, зважаючи на пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення, просив не визначати розмір застави.

За наведених обставин, прокурор вважав, що інші менш суворі запобіжні заходи не зможуть запобігти уникненню зазначених у клопотанні ризиків з боку обвинуваченого та відповідно до ст. ст. 183, 194 КПК України просив обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів без визначення розміру застави.

У підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_6 зазначив, що слідчий та прокурор не мають права звертатися до суду з клопотанням про застосування запобіжного заходу без наявності обґрунтованих на те підстав, звернення з таким клопотанням можливо лише у тому випадку, коли до особи не застосовано запобіжний захід, однак відносно ОСОБА_7 застосований запобіжний захід в межах іншого кримінального провадження.

При цьому, захисник ОСОБА_6 зазначив, що клопотання прокурора про застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою взагалі не підлягає розгляду, оскільки кримінальне провадження за обвинуваченням його підзахисного повинно бути закрито у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, з наведених ним у клопотанні про закриття кримінального провадження мотивів, що, у свою чергу, виключає повноваження правоохоронців на будь-які дії поза межами встановлених законом строків досудового розслідування.

Стверджував, що вже декілька років прокурор та слідчий позбавлені повноважень у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , однак продовжують виконувати свої обов`язки у даному кримінальному провадженні.

Тим більше, посилався на те, що дане кримінальне провадження вже було закрито в 2018 році про що винесено відповідне процесуальне рішення, його підзахисному слідчий повернув паспорти громадянина РФ, по яких ОСОБА_7 перетинав кордон України до його затримання, що є тими обставинами, які свідчать на користь останнього та про які прокурор в порушення вимог кримінального процесуального закону не повідомив. Вважав, що підстав для скасування постанови про закриття кримінального провадження та його відновлення після спливу 3 років 4 місяців у прокурора не було.

Окрім того, захисник ОСОБА_6 зауважив, що статтею 194 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав, необхідних для застосування запобіжного заходу, проте, на його переконання, підстави, передбачені вказаною статтею відсутні, а тому звернення прокурора з таким клопотанням є неприпустимим.

Більш того, вважав, що клопотання прокурора не відповідає вимогам ст. 184 КПК України щодо його змісту, зокрема, в ньому відсутнє посилання на докази, що підтверджують обставини інкримінованих ОСОБА_7 кримінальних правопорушень, а також підтверджують обґрунтованість підозри пред`явленої останньому. В порушення вимог ст. 178 КПК України у клопотанні прокурора не зазначено жодних обставин, які суд має враховати при вирішення питання про обрання запобіжного заходу, в тому числі, щодо наявності у ОСОБА_7 соціальних зв`язків, його вік, стан здоров`я тощо.

Втім, у своєму клопотанні прокурор обмежився трьома фразами, не вказавши місце та час вчинення інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, співучасників цих злочинів, що, на переконання захисника ОСОБА_6 , є не клопотанням, а правовою позицією прокурора, яка ні на чому не ґрунтується.

Крім того, захисник ОСОБА_6 звертав увагу суду на те, що прокурором до клопотання не додано постанови про затримання ОСОБА_7 та постанови про застосування до нього запобіжного заходу, які винесені із грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону.

Тож, за наведених ним обставин, його підзахисний ОСОБА_7 не набув статусу ані підозрюваного, ані обвинуваченого.

За твердженнями захисника ОСОБА_6 , всі докази, зібрані під час досудового розслідування є недопустимими, оскільки отримані внаслідок порушення прав особи, деякі процесуальні дії, які потребують попереднього дозволу суду, здійснені без такого дозволу.

Тим більше, посилався на те, що рішення слідчих суддів Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, постановлені в межах даного кримінального провадження знаходяться під великим питанням, оскільки підсудність обвинувального акту відносно ОСОБА_7 визначена за Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська.

Окремо, захисник ОСОБА_6 посилався на порушення прокурором вимог ст. 291 КПК України щодо заборони на стадії підготовчого провадження надавати суду будь-які документи, окрім обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування.

Окрім цього, захисник ОСОБА_6 зазначив, що його підзахисний за місцем роботи характеризується виключно позитивно, має грамоти та нагороди, є автором книги. ОСОБА_7 є директором Міжнародної громадської організації «Академія безпеки відкритого суспільства», працює в ТОВ «Р.Б.К. Атлантік Групп», є учасником ТОВ «Юридична компанія «Бізнес і право»», сплачує податки до державного бюджету, за час шлюбу набув спільну сумісну власність, а також має на утриманні доньку 2011 року народження та оплачує навчання сина. Під час досудового розслідування ОСОБА_7 неодноразово виїжджав за межі України та повертався, йому пропонували обмін, на який його підзахисний не погодився. має на вихованні доньку 2011 року народження та оплачує навчання сина.

За наведених обставин, захисник ОСОБА_6 просив відмовити у задоволенні клопотання прокурора про застосування відносно його підзахисного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. При цьому, вважав за необхідне розглядати вказане клопотання прокурора одночасно з його клопотанням про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків досудового розслідування, яке просив вирішити по суті, задовольнити та закрити кримінальне провадження відносно ОСОБА_7 .

У підготовчому судовому засіданні захисник ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення клопотання прокурора про застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Свою позицію мотивувала тим, що сенсу у задоволенні такого клопотання немає, оскільки до її підзахисного вже застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах іншого кримінального провадження, альтернативного запобіжного заходу до ОСОБА_7 застосовано не було, а тому перевірити існування зазначених прокурором ризиків неможливо.

Зазначила, що посилання прокурора на те, що ОСОБА_7 має паспорти російської федерації, а тому може переховуватися від суду є необґрунтованими, оскільки вказані документи були вилучені у її підзахисного під час проведення досудового розслідування, ці документи визнані речовими доказами та знаходяться в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, захисник ОСОБА_5 просила звернути увагу суду на паспорти російської федерації на ім`я ОСОБА_7 , оскільки в них некоректно зазначена дата народження останнього.

Стосовно заявлених прокурором у клопотанні ризиків, захисник зазначила, що вони є недоведеними та такими, що не підтверджуються жодними доказами.

Так, передбачений п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України ризик можливих спроб ОСОБА_7 знищити, сховати або ж спотворити буд-яку з речей чи документів, що мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, є необґрунтованим з огляду на те, що досудове розслідування кримінального провадження відносно її підзахисного вже завершено та обвинувальний акт знаходиться в суді, що, унеможливлює вчинення таких дій з боку обвинуваченого, тим більше, сторона обвинувачення не має права збирати докази після завершення досудового розслідування.

Стосовно передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України ризику захисник ОСОБА_5 зазначила, наявність такого ризику не доведена, з огляду на те, що прокурору на стадії підготовчого провадження заборонено надавати суду будь-які документи, окрім обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування. На підтвердження існування вказаного ризику прокурор повинен був зазначити у клопотанні свідків, яких він хотів би допитати у судовому засіданні, а не надавати суду протоколи їх допиту. За наведених обставин, такі дії прокурора є незаконними, а надані ним протоколи допиту свідків не повинні братися судом до уваги.

Окрім того, захисник ОСОБА_5 вважала, що зазначені у клопотанні прокурора ризики не існують і не можуть існувати, оскільки відносно ОСОБА_7 вже застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в межах іншого кримінального провадження.

Більш того, захисник ОСОБА_5 зазначила, що підставою для застосування запобіжного заходу має бути також і наявність обґрунтованої підозри. Прокурором до клопотання надані додатки - копії матеріалів досудового розслідування, зокрема, протоколи проведення негласних слідчих дій, показання свідків тощо, які начебто доводять факт причетності ОСОБА_7 до вчиненні інкримінованих йому злочинів, однак, на даний час, на стадії підготовчого провадження, суд позбавлений можливості перевірити чи належним чином та у законний спосіб були зібрані докази, на які посилається сторона обвинувачення.

Також, захисник ОСОБА_5 просила врахувати те, що ОСОБА_7 раніше не судимий, має міцні соціальні зв`язки, двох дітей, одна з яких є малолітньою, до моменту його затримання був офіційно працевлаштований, а тому, його репутація та процесуальна поведінка до арешту дають достатньо підстав вважати, що якщо відносно нього не буде обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, або буде обрано більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з тримання під вартою, то такий запобіжний захід буде достатнім для забезпечення його процесуальної поведінки під час судового розгляду кримінального провадження.

Тож захисник ОСОБА_5 просила відмовити у задоволенні клопотання прокурора, однак, зауважила, якщо суд прийде до висновку про необхідність часткового задоволення такого клопотання та застосування до ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, просила застосувати до її підзахисного запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у нічний час доби, який цілком забезпечить виконання покладених на останнього процесуальних обов`язків.

Захисник ОСОБА_4 у підготовчому судовому засіданні подав письмові заперечення на клопотання прокурора із додатками на підтвердження своїх доводів, які підтримав у повному обсязі.

Вважав клопотання прокурора про застосування відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою таким, що не підлягає задоволенню з огляду на те, що його підзахисний не набув статусу підозрюваного та, відповідно, статусу обвинуваченого.

Свою позицію захисник ОСОБА_4 мотивував тим, що досудове розслідування кримінального провадження № 0000032 від 23.05.2017 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 258-3, ч. 2 ст. 258-5 КК України здійснювалось у період з 23.05.2017 року по 13.07.2018 року та було закрито у зв`язку із встановленням відсутності ознак кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В подальшому, 14.09.2021 року прокурором ОСОБА_9 скасовано постанови про закриття кримінального провадження № 0000032, однак жодних мотивів такого скасування вказана постанова не містить, тим більше, винесена прокурором, який ніколи не входив до складу групи прокурорів по вказаному кримінальному провадженню, законність вказаних дії прокурора ОСОБА_9 перевірена не була, і, як наслідок, в подальшому не перевірено законність вручення підозри ОСОБА_7 , законність доказів, зібраних на підтвердження вини останнього, законність складеного та направленого до суду обвинувального акту відносно нього.

Крім того, захисник ОСОБА_4 зауважив на тому, що затримання ОСОБА_7 відбувалося з грубим порушенням вимог КПК України, зокрема, без застосування відеофіксації невідомі особи незаконно проникли до місця мешкання ОСОБА_7 , знищили речові докази та розтрощили камери відеоспостереження, що підтверджується поясненнями свідків. Фактично ОСОБА_7 , згідно показам свідків, був затриманий 04.03.2022 року приблизно о 12.00 годині, втім, повідомлення про підозру останньому вручене лише 05.03.2022 року приблизно о 17.00 годині, при цьому, повідомлення його підзахисного про підозру відбувалося без участі захисника, а тому, законної підозри у даному кримінальному провадженні немає.

За твердженням захисника ОСОБА_4 за час проведення досудового розслідування по вказаному кримінальному провадженню ОСОБА_7 неодноразово виїжджав за межі України та повертався, а, отже, ці обставини доводять відсутність обґрунтованого припущення щодо можливості втечі його підзахисного.

При цьому, захисник зауважив, що посилання прокурора на те, що ОСОБА_7 має паспорти російської федерації, що свідчить про можливість останнього переховуватися від суду, є необґрунтованими, оскільки ці документи були вилучені у обвинуваченого під час проведення досудового розслідування, визнані речовими доказами та знаходяться в матеріалах кримінального провадження.

Крім того, наведений у клопотанні прокурора ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України повністю спростовується запровадженням в України воєнного стану та визначенням часу комендантської години, оскільки вік ОСОБА_7 становить 56 років, а виїзд чоловіків у віці від 18 до 60 років у період дії воєнного стану за межі України заборонений.

Посилався на те, що доводи прокурора про існування передбаченого п. 3 ч.1 ст. 177 КПК України ризику перевірялися Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, про що зазначалося в ухвалі від 08.02.2023 року. Тим більше, свідок ОСОБА_8 перебуває за межами України, її покази жодним чином не вказують на причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованих йому злочинів, що є тими обставинами, які свідчать не на користь доводів сторони обвинувачення та вказують на відсутність сенсу такого впливу з боку його підзахисного.

Стосовно необґрунтованості вказаного ризику, захисник ОСОБА_4 підтримав позицію захисника ОСОБА_5 та зазначив про те, що на підтвердження існування цього ризику прокурор повинен був зазначити у клопотанні свідків, яких він хотів би допитати у судовому засіданні, а не надавати суду протоколи їх допиту.

Передбачений п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України ризик, наведений у клопотанні прокурора, на переконання захисника ОСОБА_4 , є взагалі необґрунтованим та недоведеним.

Зазначений у клопотанні прокурора ризик, передбачений п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, захисник ОСОБА_4 також вважає необґрунтованим, з огляду на те, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, що не дає, навіть, мотивованого припущення про можливість вчинення ним нового кримінального правопорушення.

Також на переконання захисника ОСОБА_4 , стороною обвинувачення жодним чином не доведена наявність обґрунтованої підозри його підзахисного у вчиненні інкримінованих злочинів.

Більш того, інформація з приводу технічних характеристик літальних апаратів, розголошення якої інкримінується ОСОБА_7 є у загальному доступі у мережі Інтернет, що свідчить про необґрунтованість посилань прокурора на можливість продовження вчинення його підзахисним злочину із застосуванням гаджетів.

Дії обвинуваченого ОСОБА_7 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1 ст. 111 КК України лише для того, щоб відносно останнього неможливо було застосувати запобіжний захід у вигляді застави.

Окрім того, до ОСОБА_7 в межах іншого кримінального провадження вже застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а тому будь-які ризики, передбачені ст. 177 КПК України взагалі відсутні.

Стосовно особи свого підзахисного та його репутації захисник ОСОБА_4 зауважив, що за основним місцем роботи в ТОВ«Р.Б.К. Атлантік Групп» ОСОБА_7 характеризується виключно з позитивної сторони, є автором книги «Синдикат» та нагороджений заохочувальною відзнакою Головного управління розвідки Міністерства оборони України, що свідчить про високу ступінь морально-ділових якостей обвинуваченого.

Крім того, ОСОБА_7 є керівником Міжнародної громадської організації «Академія безпеки відкритого суспільства», учасником ТОВ «Юридична компанія «Бізнес і право»», що свідчить про його активну громадянську позицію в сфері безпеки суспільства.

ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності має нерухоме майно - квартиру у м. Києві, де фактично проживав до затримання, 6 земельних ділянок та житловий будинок, розташований у Дніпропетровській області.

ОСОБА_7 має на вихованні неповнолітню доньку 2011 року народження, та здійснює утримання (оплату послуг за навчання) сина, що вказує на наявність сімейних зв`язків та виконання батьківських обов`язків з матеріального забезпечення дітей.

Тож за наведених обставин, захисник ОСОБА_4 вважав за необхідне відмовити у задоволенні клопотання прокурора, а, у разі якщо суд прийде до висновку про необхідність задоволення такого клопотання, розглянути можливість застосування до його підзахисного альтернативного запобіжного заходу.

Обвинувачений ОСОБА_7 у підготовчому засіданні залишив вирішення клопотання прокурора про застосування відносно нього запобіжного заходу на розсуд суду, при цьому зазначив, що вказане клопотання та додані до нього матеріали є сміттям, яке засновано виключно на брехні.

Стверджував, що ця справа, не що інше, як поділ його майна з колишньою дружиною, але аж ніяк не злочини, вчинення яких йому інкримінується.

Окрім розповіді про свою життєву історію та шлюбні відносини, по суті клопотання прокурора обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що доказів на підтвердження його вини у вчиненні інкримінованих злочинів матеріали кримінального провадження не містять, подальше його тримання під вартою необхідне лише для того, щоб його колишня дружина продовжила його обкрадати.

Стосовно доданих прокурором до клопотання додатків - копій матеріалів досудового розслідування, просив суд звернути увагу такі документи, як повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 13.01.2022 року (арк. 11-12), протокол проведення негласних слідчих дій, на яких зафіксовано неприязне відношення його тещі до нього (арк. 53-75), протокол затримання (арк. 77), в якому невірно зазначено час його затримання, зазначено - з 21.33 години до 21.59 години, однак фактично затримання відбулося приблизно о 16.00 години, що можуть підтвердити консьєржка та мешканці будинку, які саме з цього часу почали обговорювати його затримання у «Вайбер» групі.

При цьому, посилався на те, що в ході його затримання та обшуку квартири того ж дня, відеофіксація не застосовувалась, поняті та адвокати при цьому присутні не були.

Також, обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що паспорти громадянина російської федерації йому були повернуті органом досудового розслідування в 2017-2018 роках та по вказаним паспортам він виїжджав до російської федерації, однак в подальшому повертався в Україну, остання така поїздка була у грудні 2021 року.

Вказав, що оригінали всіх його документів, зокрема, наказів ГУР України, забрала його колишня дружина, тому він не може підтвердити своє відношення до української розвідки.

Також обвинувачений ОСОБА_7 зазначив, що все обвинувачення фактично базується на показах свідка ОСОБА_10 , однак такі покази останньою були надані під тиском працівників СБУ, які викрали останню, утримували 9 днів в підвалі і відпустили лише тоді, коли його затримали.

Вислухавши думки учасників судового провадження, дослідивши доводи прокурора про застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд приходить до наступного.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Під час розгляду клопотання прокурора про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються, що передбачено ч. 5 ст. 131 КПК України.

У підготовчому провадженні прокурором ОСОБА_3 подане клопотання про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, без визначення розміру застави.

Так, надаючи оцінку доводам сторони обвинувачення, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України, під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити, продовжити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II цього Кодексу.

Згідно зі змістом ст. ст. 131-132 КПК України запобіжні заходи є заходами забезпечення кримінального провадження і застосовуються на підставі ухвали суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання ризикам (ч. 1 ст. 177 КПК України).

Статтею 176 КПК України передбачений перелік запобіжних заходів, одним з яких є й такий запобіжний захід, як тримання під вартою.

Згідно ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частинами шостою та сьомою статті 176 цього Кодексу.

Окремо суд зазначає, що ч. 6 ст. 176 КПК України встановлено, що під час дії воєнного стану до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 109-114-2, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України, за наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, застосовується запобіжний захід, визначений пунктом 5 частини першої цієї статті, тобто тримання під вартою.

Відповідно до ст. 177 КПК України, метою запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду, знищити, сховати або спотворити будь-які із речей та документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення незаконно впливати на потерпілих, свідків, тощо, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється.

Обставини, що враховуються при застосуванні запобіжного заходу, передбачені ст. 178 КПК України, відповідно до якої, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 КПК України слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного; майновий стан підозрюваного; наявність судимостей у підозрюваного; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

За змістом положень ч. 1 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати здійсненню судового провадження розгляду або ж створять загрозу суспільству. Суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи.

При вирішенні клопотання прокурора про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, суд виходить з того, що підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Так, ОСОБА_7 висунуте обвинувачення у вчиненні тяжких та особливо тяжких кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України, тобто у державній зраді, нанесенні шкоди суверенітетові, територіальній цілісності та недоторканості, обороноздатності, державній, економічній та інформаційній безпеці України, наданні представнику іноземної держави (РФ) допомоги в проведенні підривної діяльності проти України, у фінансуванні тероризму, наданні активів терористичній організації «ДНР» з метою їх використання для будь-яких цілей вказаної терористичної організації, вчинені за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, в організації сприяння діяльності терористичної організації «ДНР», у службовому підробленні офіційних документів, у легалізації (відмиванні) майна, одержаного злочинним шляхом в особливо великому розмірі, Умисні дії ОСОБА_7 , які виразилися, кваліфікуються за ч. 1 ст. 111 КК України, за обставин, детально викладених в обвинувальному акті, що надійшов до суду.

Разом із тим, встановлено, що в межах цього кримінального провадження відносно ОСОБА_7 був обраний запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк якого був неодноразово продовжений за рішеннями слідчих суддів, законність яких перевірялася судом апеляційної інстанції.

Втім, ухвалами Дніпровського апеляційного суду від 30.03.2023 року, 19.04.2023 року рішення слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03.03.2023 року та рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 23.03.2023 року скасовані, постановлені нові ухвали, якими відмовлено у задоволенні клопотань прокурора ОСОБА_3 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 з підстав недотримання положень ст. 197 КПК України та перевищення дванадцятимісячного строку тримання під вартою останнього під час досудового розслідування.

Розглядаючи доводи прокурора про доцільність застосовування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд не вирішуючи наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винності обвинуваченого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, вважає, що, в даному випадку, є обов`язкова умова -conditionsinequanon правомірності затримання, а саме обґрунтована підозра, що обвинувачений вчинив злочини, що, на думку суду, підтверджується скеруванням до суду обвинувального акту.

Отже, у даному випадку, клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вирішується під час підготовчого провадження, тобто на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання припинила існувати і на заміну їй було висунуте обвинувачення.

Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні.

Таким чином, при вирішенні питання про необхідність застосування запобіжного заходу на стадії судового провадження вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Оцінюючи наявність існування наведених прокурором ризиків, суд приходить до висновку, що стороною обвинувачення у повній мірі доведена висока ступінь ймовірності можливих спроб обвинуваченого ОСОБА_7 переховуватися від суду, продовжити вчинення інкримінованих злочинів або ж вчинити інше кримінальне правопорушення, виходячи з наступного.

Так, серед іншого, ОСОБА_7 висунуто обвинувачення, в тому числі, у вчиненні тяжких та особливо тяжких злочинів, передбачених ч. 1 ст. 111 КК України, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 258-3, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 28 ч. 2 ст. 258-5, за які законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі найнижча межа від восьми років до найвищої межі - п`ятнадцяти років з конфіскацією майна, що вже само по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватися від суду.

Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Тож, суд приймає до уваги практику Європейського суду з захисту прав людини про те, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке, можливо, буде призначено в результаті засудження; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.

При цьому, суд зважає на фактичні обставини та характер інкримінованих ОСОБА_7 злочинів, які свідчать про підвищену суспільну небезпеку, зокрема, останній згідно висунутого обвинувачення на протязі тривалого періоду часу продовжував вчиняти кримінальні правопорушення, які ставляться йому у провину, а також, виконуючи завдання представників спецслужб Російської Федерації, забезпечував погіршення умов обороноздатності держави України від нападу країни агресора, шляхом передачі останнім інформації щодо нових військових розробок оборонної здатності держави.

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України введено воєнний стан, а отже, в умовах, що існують в державі, викликаних безпрецедентною військовою агресією Російської Федерації проти України, у обвинуваченого ОСОБА_7 збільшуються можливості для ухилення від суду, оскільки здійснення належного контролю за поведінкою обвинуваченого з об`єктивних причин значно знижується.

Окрім того, під час підготовчого провадження обвинувачений у своїх виступах та доводах підтверджував, що має паспорти Російської Федерації, певні зв`язки та знайомих на цій території, неодноразово виїжджав до РФ, що, у свою чергу, дає суду достатні підстави вважати, що ОСОБА_7 з метою уникнути покарання за інкриміновані злочини може вдатися до дій щодо виїзду до непідконтрольних територій України та в подальшому переховуватися на території Російської Федерації.

Тим більше, захисник ОСОБА_6 у своїх запереченнях на клопотання прокурора посилався на пропозиції обміну його підзахисного до Російської Федерації, від яких начебто ОСОБА_7 відмовився, втім, такі обставини можуть свідчити про певну зацікавленість відповідних російських спецслужб.

При цьому, оцінюючи вищевказані обставини, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Тож, не беручи до уваги виключно саму по собі тяжкість покарання, яке може загрожувати обвинуваченому у разі визнання винуватим, суд виходить з сукупності встановлених обставин, наведених у цьому рішенні, які дають суду достатні підстави дійти висновку про наявність реального ризику можливих спроб обвинуваченого переховуватися від суду.

Перевіряючи наявність передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризику можливих спроб обвинуваченого продовжити вчинення інкримінованих злочинів або ж вчинити інше кримінальне правопорушення, насамперед, суд зважає на суть пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, зокрема, що останній згідно обвинувального акту на протязі тривалого часу спілкувався та передавав відомості щодо можливої обороноздатності держави Україна працівникам спецслужб Російської Федерації, здійснював відрахування податків на користь держави агресора з отриманих доходів від підприємницької діяльності на окупованій державою агресором території, що свідчить про вчинення дій, спрямованих на фінансування та підтримання обвинуваченим країни агресора.

Тож ОСОБА_7 будучи на волі, маючи доступ до мережі Інтернет та мобільних додатків, з високою ймовірністю може вчинити або ж продовжити вчиняти аналогічні дії задля підтримання країни агресора у безпрецедентній воєнній агресії, спрямованої на повалення конституційного ладу України, захвату та знищення як територій України, так і її населення.

Більш того, на користь існування цього ризику свідчать і ті обставини, що відносно ОСОБА_7 є кримінальне провадження за його обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 28, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 209, ч. 1 ст. 255, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 28 ч. 4 ст. 358 КК України, по якому триває досудове розслідування та застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, які дають суду достатні підстави вважати, що обвинувачений може бути особою, схильною до вчинення протиправних дій, що безумовно характеризує його не з позитивної сторони.

Оцінюючи можливість застосування до обвинуваченого іншого, більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, суд, насамперед, враховує серйозність обвинувачення, його характер та конкретні обставини, зокрема те, що ОСОБА_7 ставиться у провину, що на протязі тривалого часу він спілкувався з представниками іноземної держави та передавав їм відповідні відомості, здійснював фінансування дій країни агресора, а тому з великою ймовірністю може вчиняти аналогічні дії в подальшому. Саме така оцінка стосується перспективних фактів, тож суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти визначеним ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.

Висновки суду про те, що застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою, буде недостатнім для забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та для запобігання реалізації ним встановлених ризиків, ґрунтуються на сукупності встановлених обставин, наведених у цьому рішенні, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого.

При цьому, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення дієвості кримінального провадження, тобто досягнення його завдань, до яких, зокрема, відноситься швидкий судовий розгляд кримінального провадження, чого можливо досягнути лише за умов нівелювання ризиків кримінального провадження, втім, застосування більш м`яких запобіжних заходів може відтермінувати можливість його виконання, що, з урахуванням особистої заінтересованості ОСОБА_7 у результатах судового розгляду, створює ймовірну можливість вчинення ним позапроцесуальних дій.

Тим більше, характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів безумовно свідчать про підвищену суспільну небезпеку, а наявність висунутого ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5 КК України, з огляду на положення ч. 6 ст. 176 КПК України, за наявності ризиків, передбачених у статті 177 КПК України, не передбачає застосування іншого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою.

Отже, з урахуванням сукупності встановлених обставин, зокрема, наявності обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5, ч.1 ст.366, ч.3 ст.209 КК України, тяжкості покарання, що загрожує останньому, у разі визнання його винуватим, характеру кожного обвинувачення та обставин інкримінованих злочинів, їх підвищеної суспільної небезпеки, особи обвинуваченого, суд дійшов до висновку, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде достатнім і не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків, що виправдовує застосування найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Поряд із цим, під час розгляду клопотання, суд не може врахувати доводи прокурора про наявність передбачених п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України ризиків можливих спроб обвинуваченого ОСОБА_7 здійснювати позапроцесуальний вплив на свідків та перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, з підстав відсутності достатнього обґрунтування на підтвердження існування цих ризиків.

Окремо, суд зауважує на тому, що надані до клопотання стороною обвинувачення додатки - копії матеріалів досудового розслідування на 213 аркушах, з огляду на вимоги ч. 5 ст. 291 КПК України, на стадії підготовчого провадження не можуть бути досліджені судом.

Оцінюючи доводи сторони захисту та безпосередньо обвинуваченого ОСОБА_7 , наведені під час розгляду клопотання прокурора про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд зазначає наступне.

Стосовно доводів сторони захисту про недоцільність застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з мотивів наявності вже застосованого до останнього такого ж запобіжного заходу в межах іншого кримінального провадження, по якому триває досудове розслідування у Кривому Розі, суд вважає їх непереконливими та необґрунтованими, виходячи з наступного.

З сукупного аналізу положень ст. ст. 131-132, 176-178, 183-184, 193-194 КПК України слідує, що суд розглядає питання доцільності застосування певного запобіжного заходу у тому кримінальному провадженні в межах якого подане відповідне клопотання сторони обвинувачення, з метою досягнення дієвості цього провадження. При цьому, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити , чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, передбачені ч. 1 ст. 194 КПК України в межах конкретного провадження, в якому було ініційовано застосування запобіжного заходу. Підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, які суд має оцінити також в межах відповідного провадження, що знаходиться на розгляді.

Отже, постановляючи рішення про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, судом були перевірені та встановлені передбачені ч. 2 ст. 177 КПК України підстави для застосування такого запобіжного заходу саме в межах цього кримінального провадження, в якому стороною обвинувачення було ініційовано це питання.

Стосовно тверджень сторони захисту та обвинуваченого ОСОБА_7 про неможливість двічі застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, суд вважає їх неспроможними, адже кримінальний процесуальний закон не містить обмежень та заборон щодо застосування відносно особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в межах декількох кримінальних проваджень.

Тим більше, як встановлено під час розгляду клопотання прокурора, кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 до суду не направлено, досудове розслідування по ньому триває, строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою встановлений до 02.07.2023 року, який не обов`язково має бути продовжений, тож суд неповноважний відслідковувати наявність постановлених слідчими суддями рішень про продовження строку застосованого до ОСОБА_7 запобіжного заходу в межах іншого провадження, який, з точки зору закону, не може бути тим безумовним стримуючим чинником запобігання існуючим ризикам та забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків саме в цьому провадженні.

Доводи сторони захисту та безпосередньо обвинуваченого про відсутність в матеріалах кримінального провадження належних та допустимих доказів на підтвердження вини останнього у вчиненні інкримінованих злочинів, а також посилання ОСОБА_7 на те, що ця справа повністю сфабрикована за замовленням його колишньої дружини, суд відхиляє та вважає такими, що не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону, адже відповідно до вимог ст. 368 КПК України питання щодо винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину вирішується судом лише після дослідження всіх наданих сторонами обвинувачення та захисту доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку. При цьому, оцінку наданим доказам стосовно їх належності та допустимості суд також має надати в нарадчій кімнаті.

Не є аргументованими й доводи сторони захисту про необґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 .

У даному випадку клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою вирішується під час підготовчого провадження, тобто на стадії, яка унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання припинила існувати і на заміну їй було висунуте обвинувачення.

Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом, який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акту шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про необхідність продовження застосування запобіжного заходу на стадії судового розгляду вирішальним є питання наявності ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, існування яких в даному випадку було беззаперечно встановлено.

Стосовно тверджень сторони захисту про не набуття ОСОБА_7 статусу підозрюваного та, відповідно статусу обвинуваченого з підстав скасування неповноважним прокурором постанови про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_7 , суд зазначає наступне.

Перевірка таких доводів захисників, зокрема, законності повідомлення про підозру особі, дослідження та надання оцінки відповідним діям та застосуванню відповідних процесуальних наслідків тощо, можлива лише в межах судового розгляду, оцінка ж доказів на стадії підготовчого провадження законом заборонена.

Твердження сторони захисту про те, що ОСОБА_7 не набув статуту обвинуваченого начебто з підстав не вручення на досудовому розслідування повідомлення про підозру, суд не бере до уваги, адже ОСОБА_7 набув статусу обвинуваченого в розумінні ст. 3 КПК України, відповідно до якої обвинуваченим є особа, обвинувальний акт стосовно якої направлено до суду.

Доводи сторони захисту про наявність у ОСОБА_7 міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, утримання неповнолітніх дітей, позитивні характеристики за місцем роботи, отримання подяк та нагород, а також те, що обвинувачений є власником корпоративних прав та нерухомого майна, є автором книги, безумовно заслуговують на увагу та враховувалися при прийнятті рішення, проте жодним чином не нівелюють та суттєво не зменшують встановлені судом ризики, а тому не можуть слугувати підставою для застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою.

Посилання сторони захисту на неодноразовий виїзд та повернення обвинуваченого ОСОБА_7 із-за кордону на територію України, в той період часу, коли відносно нього здійснювалося досудове розслідування, а також те, що останній є особою призивного віку та в умовах воєнного стану не має змоги покинути територію України, суд відхиляє, адже, зважаючи на стан держави, в якому вона перебуває на даний час та наявності територій, які є непідконтрольними Україні та до яких у правоохоронних органів не має доступу, ОСОБА_7 в разі застосування до нього більш м`якого запобіжного заходу, задля уникнення відповідальності за вчинення інкримінованих злочинів може вдатися до дій щодо виїзду до вказаних територій з подальшим перетином кордонів інших держав.

Доводи сторони захисту та безпосередньо ОСОБА_7 щодо незаконного затримання в порядку ст. 208 КПК України та застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на підставі постанови прокурора тощо, а також позиція захисника ОСОБА_6 про закриття кримінального провадження за закінченням строків досудового розслідування вже були предметом перевірки та оцінки, як слідчими суддями, які в межах цього кримінального провадження постановляли рішення про продовження строків тримання ОСОБА_7 під вартою, так і судом апеляційної інстанції, що розглядав численні апеляційні скарги сторони захисту, та є такими, що не знайшли свого підтвердження.

Доводи захисника ОСОБА_5 про не доведення стороною обвинувачення заявленого у клопотанні ризику, передбаченого п. 2 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, ризику можливих спроб ОСОБА_7 знищити, сховати або ж спотворити буд-яку з речей чи документів, що мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, суд відхиляє з тих підстав, що прокурор ОСОБА_3 такий ризик не заявляв, у тексті клопотання поданого до суду відсутнє посилання на цей ризик.

Окремо, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях підкреслив, що суд не мусить надавати відповіді на кожне порушене питання, проте з рішення має бути ясно зрозуміло, що головні проблеми, порушені в даній справі, були вивчені і була надана конкретна чітка відповідь на аргументи, які є вирішальними для вирішення справи (справи «Ван де Хурк проти Нідерландів», §61, «Болдеа проти Румунії», §30, «Морейра Феррейра проти Португалії», § 84)

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що в даному кримінальному провадженні наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, тому судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства, також зважаючи на суспільний інтерес, який, з урахуванням презумпції невинуватості, виправдовує відступ від принципу поваги до особистої свободи, визначеного Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, що відповідає правовим позиціям, викладеним в п. 35 рішення ЄСПЛ «Летельє проти Франції».

При цьому, у конвенційній судовій практиці вироблено чотири основні прийнятні причини для тримання особи під вартою до винесення вироку: ризик того, що особа не з`явиться до суду, ризик того, що обвинувачений, у разі звільнення, вчинить дії, які перешкоджатимуть відправленню правосуддя, або вчинить нові злочини, або порушить громадський порядок (п. 94. Рішення ЄСПЛ «Пірузян проти Вірменії», п. 119. Рішення ЄСПЛ «Трипедуш проти Республіки Молдова»).

Тож, за наведених вище обставин, суд приходить до переконання, що застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, аніж тримання під вартою не буде ефективним і не сприятиме своєчасному розгляду кримінального провадження, а також не забезпечить виконання обвинуваченими покладених на них процесуальних обов`язків.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що клопотання прокурора ОСОБА_3 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, до обвинуваченого ОСОБА_7 слід застосувати запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 21 липня 2023 року.

Відповідно до ч. 4 ст. 183 КПК України під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-2, 258-258-6, 260, 261, 402-405, 407, 408, 429, 437-442 Кримінального кодексу України.

Отже, вирішуючи питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, суд, з огляду на вимоги ч. 4 ст. 183 КПК України, зважаючи на те, що ОСОБА_7 обвинувачується, в тому числі, і у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.111, ч.3 ст.27 ч.1 ст.258-3, ч.3 ст.27 ч.2 ст.28 ч.2 ст.258-5 КК України, які пов`язані із державною зрадою, організацією сприяння діяльності терористичної організації «ДНР» та фінансуванням тероризму та безумовно мають підвищену суспільну небезпеку, приходить до однозначного висновку про неможливість, у даному випадку, визначати розмір застави обвинуваченому.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 22, 131-132, 176-178, 183-184, 193-194, 315, 369-372, 376 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури ОСОБА_3 про обрання обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою- задовольнити.

Застосувати до ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 (шістдесят) днів до 21 липня 2023 року включно.

Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали щодо тримання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою є 21 липня 2023 року включно.

Строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слід рахувати з дня його застосування, тобто з 23 травня 2023 року.

Ухвала щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту її проголошення.

Визначити час проголошення повного тексту ухвали - о 17 годині 00 хвилин 29 травня 2023 року.

Суддя: ОСОБА_1