Провадження № 1-кп/554/54/2023
В И Р О К

Іменем України

12 травня 2023 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

за участі:

секретарів судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8

представника потерпілого ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтаві кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001542 по обвинуваченню

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, освіта середня, не працюючого, розлученого, в силу ст. 89 КК України не судимого

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в :

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним

Е п і з о д № 1. 13 червня 2021 року, приблизно о 02 год 15 хв, обвинувачений ОСОБА_10 , керуючи технічно справним транспортним засобом VOLKSWAGEN JETTA, д. н. з. НОМЕР_1 , рухався в м. Харкові по вул. Героїв Праці, навпроти буд. № 56 зі сторони вул. Гвардійців Широнінців в напрямку проспекту Тракторобудівників, де наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на який вийшли пішоходи, в порушення вимог п. 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - ПДР), не зменшив швидкість та не зупинив названий автомобіль, а діючи з необережності, продовжив рух та здійснив наїзд на пішоходів потерпілого ОСОБА_8 та ОСОБА_11 , які в цей час перетинали проїжджу частину вул. Героїв Праці по нерегульованому пішохідному переходу справа наліво відносно траєкторії руху транспортного засобу VOLKSWAGEN JETTA, д. н. з. НОМЕР_1 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_8 згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/401-А/21 від 28 серпня 2021 року отримав тілесні ушкодження у вигляді: забиті рани лівої надбрівної дуги, підборіддя, потиличної ділянки зліва; забита рана в області лівої підколінної ямки; закриті уламкові переломи хірургічної шийки правої і лівої плечових кісток із зсувом; закриті переломи лонних і сідничних кісток зліва і справа із зсувом, закритий перелом бокових мас крижі зліва; закритий перелом обох кісток правої гомілки із зсувом (косий перелом діафіза правої великогомілкової кістки в середній третині із зсувом, перелом правої малогомілкової кістки на межі середньої і нижньої третини діафіза із зсувом, які кваліфікуються як ушкодження ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 12-14/403-А/21 від 26 серпня 2021 року ОСОБА_11 в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримав легкі тілесні ушкодження.

Причиною дорожньо-транспортної пригоди та наслідків, що настали є порушення водієм ОСОБА_10 вимог п. 18.1 ПДР, відповідно до якого водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Порушення вказаних вимог ПДР водієм ОСОБА_10 з технічної точки зору знаходилися в причинному зв`язку з виникненням даної пригоди.

В умовах даної події та в заданій дорожній обстановці водій ОСОБА_10 мав технічну можливість запобігти дорожньо-транспортній пригоді, шляхом виконання вимог п. 18.1 ПДР, для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру.

Е п і з о д № 2. 05 липня 2021 року, близько 21 години, він же, перебуваючи в стані алкогольного сп?яніння в коридорі на першому поверсі першого під?їзду буд. АДРЕСА_2 , на ґрунті неприязних відносин, які раптово виникли до раніше не знайомого потерпілого ОСОБА_7 з мотивів особистої неприязні до останнього, вирішив вбити останнього.

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_7 , обвинувачений взяв, в якій імешкав, ніж, підійшов до пройому дверей, що ведуть до квартири потерпілого, підізвав до себе останнього та діючи умисно, наніс прицільний удар у праву ділянку шиї та ще один прицільний удар в живіт, тобто в ділянки розташування життєво-важливих органів, пошкодження яких може призвести до значної втрати крові та як наслідок настання швидкої смерті потерпілого, тобто результат, якого він бажав досягнути. При цьому, потерпілий ОСОБА_7 , захищаючись від протиправних дій ОСОБА_10 , наніс йому удар кулаком в обличчя.

В результаті протиправних дій обвинуваченого ОСОБА_10 , потерпілому ОСОБА_7 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/425-А/21 від 20 серпня 2021 року були спричинені: непроникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки зліва та проникаюче у праву плевральну порожнину колото-різане поранення шиї справа, що ускладнилося масивною кровотечою у праву плевральну порожнину (більш 350 мл) та скупченням у ній великої кількості повітря (правобічний гемопневмоторакс). За ступенем тяжкості проникаюче у праву плевральну порожнину колото-різане поранення шиї справа, що ускладнилось правобічним гемопневмотороксом кваліфікується як тяжке тілесне ушкодження по ознаці небезпеки для життя; непроникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки зліва кваліфікується як легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров?я, тривалістю понад 6-ти днів, але не більше 3-х тижнів (21 дня).

Після цього ОСОБА_10 покинув місце скоєння злочину та повернувся до себе в квартиру, виконавши таким чином всі дії, які вважав необхідними для реалізації свого злочинного умислу, спрямованого на заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_7 , однак злочин ним не був доведений до кінця з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпілий чинив активний опір та його смерть не настала у зв?язку з своєчасним наданням медичної допомоги.

Кваліфікація дій обвинуваченого судом

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_10 по епізоду № 1 за ч. 1 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження; по епізоду № 2 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Докази на підтвердження встановлених судом обставин

Е п і з о д № 1

Допитаний в ході судового розгляду справи обвинувачений ОСОБА_10 вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України визнав в повному обсязі, підтвердивши факт його скоєння за обставин, викладених вище, наголосивши на повній відповідності дій, вчинення яких йому інкримінується в обвинувальному акті, обставинам, за яких це відбувалося. При цьому зазначив, що 13 червня 2021 року, приблизно о 02 годині, він, керуючи транспортним засобом VOLKSWAGEN JETTA, д. н. з. НОМЕР_1 , рухався зі швидкістю близько 70 км/год в м. Харкові по вул. Героїв Праці, навпроти буд. № 56 зі сторони вул. Гвардійців Широнінців в напрямку проспекту Тракторобудівників. В той час він був втомленим та мав намір якнайшвидше довезти пасажира. Ділянка дороги жодним чином не освітлювалася, а тому він, будучи осліпленим світлом фар автомобіля, який рухався назустріч, виїхав на нерегульований пішохідний перехід, де не побачивши пішоходів, які рухалися порізну один за одним, скоїв наїзд на них. Зазначив, що одразу ж після того, як усвідомив вчинене, викликав працівників правоохоронних органів, а хтось з потерпілих - карету швидкої медичної допомоги. Ствердив, що на цей час не встиг відшкодувати завданих кримінальним правопорушенням матеріальних збитків, оскільки його затримали та обрали запобіжний захід у вигляді тримання під вартою по іншій справі за фактом вчинення закінченого замаху на умисне вбивство.

Оскільки обставини справи ніким з учасників судового розгляду не оспорюються, обвинувачений та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності їх позиції немає та їм роз`яснено про позбавлення права оспорювати ці обставини справи у апеляційному порядку, суд відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України визнав за недоцільне дослідження доказів стосовно цих обставин справи.

Е п і з о д № 2

Допитаний по цьому епізоду злочинної діяльності під час розгляду матеріалів кримінального провадження в суді, обвинувачений ОСОБА_10 вини у вчиненні замаху на умисне вбивство не визнав та показав, що 05 липня 2021 року, близько 21 години, він перебував за місцем мешкання в АДРЕСА_2 , де вживав пиво. У зв`язку з тим, що його хтось кликав, вийшов у коридор першого поверху першого під?їзду названого будинку, де зустрів раніше незнайомого йому потерпілого ОСОБА_7 , який перебував у стані сп`яніння. В ході спілкування, останній безпричинно наніс йому удар кулаком в обличчя, від чого він впав на підлогу, а потерпілий продовжив наносити удари по обличчю. Зауважив, що ці удари були нанесені останнім неочікувано для нього, так як будь-якої сварки між ними на той момент не виникало. Після цього, піднявшись, він зайшов до своєї кімнати, взяв ніж та тримаючи його в руках, повернувся в коридор, де продовжував перебувати потерпілий, якого, він хотів просто злякати з допомогою ножа, примусивши таким чином вийти з пид`їзду його будинку. З цією метою він, спрямувавши ніж, який тримав в руках вістрям в напрямку потерпілого, почав розмахувати ним, спричинивши таким чином колото-різані тілесні ушкодження, зокрема в ділянки живота та шиї потерпілого, не бажаючи такого результату. Після цього, потерпілий потерпілий залишив коридор. Він також повернувся до себе в кімнату, де вимив руки від слідів крові ОСОБА_7 та залишив там ніж. Зазначив, що на той момент він був в стані досить сильного алкогольного сп`яніння, а тому, з огляду на сварку, яка між ними сталася та неприязні відносини до останнього, він не мав бажання будь-яким чином допомагати йому, а тому не викликав ні працівників правоохоронних органів, ні карету швидкої медичної допомоги. Не заперечував факту спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_7 за викладених ним обставин, однак категорично стверджував, що умислу на його вбивство він не мав. Заявлений по матеріалах кримінального провадження цивільний позов потерпілого визнав в тому обсязі, який документально підтверджений долученими останнім квитанціями на понесення витрат ним на лікування.

Під час проведення 18 серпня 2021 року слідчого експерименту за його участі, протокол про що був досліджений в суді (том 2 а. к. п. 150 - 159), обвинувачений ОСОБА_10 не зміг пояснити механізм та локалізацію спричинених ним за допомогою ножа тілесних ушкоджень потерпілому, зазначаючи лише про те, що він захищався від здійснюваного проти нього насильства, відмахуючись ним. При цьому, щодо обставин самої події правопорушення надав категорично відмінні від наданих в судовому засіданні показань, ствердивши, що діяв тоді фактічно в стані необхідної оборони, захищаючись при цьому від нападу потерпілого, який першим почав бити його. Наголосив, що обставин самого факту побиття його потерпілим чітко не пам`ятає, так як під час нанесення йому тілесних ушкоджень неодноразово непритомнів. Викладаючи обставини нанесення йому ушкоджень потерпілим, він зазначив, що, на його припущення, крім останнього там була ще й інша особа, яку він вважав спільником потерпілого, що фактично схиляло його до необхідності захищатись більш інтенсивним способом, для чого він і взяв ніж в кімнаті, в яку зайшов під час його побиття, скориствшись миттю, коли йому не наносились удари з боку нападників. Детальний механізм та локалізацію спричинених йому самому тілесних ушкоджень названими чоловіками показати не зміг, вказавши, що останні наносили удари кулаками хаотично по обличчю. Так само не зміг описати і механізм спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, зіславшись на можливу втрату свідомості та інтенсивність нападу на нього з боку потерпілого та іншої особи.

Відповідно до висновку експерта № 12-14/505-А/2 (том 2 а. к. п. 160 - 161) механізм утворення тілесних ушкоджень, що мають місце у ОСОБА_7 , під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 , не відтворений, тобто не відображена локалізація та спосіб травматичних впливів.

Суд зазначає, що надані під час проведення слідчого експерименту за його участі показання ОСОБА_10 є складовим компонентом змісту цього документа як окремого процесуального джерела доказів, однак, оцінюючи їх за правилами ст. 95 КПК України, зважаючи на їх невідповідність показанням останнього, наданим в судовому засіданні та безпосередньо досліджених судом, суд не приймає їх до уваги, так як, з-поміж наведеного, такі показання останнього не узгоджуються і з іншими доказами по матеріалах кримінального провадження та їм не відповідають. Зокрема, в ході судового розгляду матеріалів кримінального провадження судом не встановлено жодної третьої особи, яка б могла бути причетною до вказаної події, окрім обвинуваченого та потерпілого. Будь-яких слідів перебування в приміщенні кімнати обвинуваченого чи в загальному коридорі на першому поверсі першого під?їзду буд. АДРЕСА_2 , де безпосередньо сталася подія правопорушення в момент його вчинення, інших осіб, які б могли вчинити напад на останнього, як він про це ствердив під час слідчого експерименту та не зазначив під час допиту в суді, в ході судового розгляду не встановлено.

При цьому, суд приймає до уваги факт невідповідності показань обвинуваченого, наданих під час досудового розслідування кримінального провадження тим, які надані ним в ході судового розгляду, що, в свою чергу, свідчить про їх непослідовність та дає суду підстави розцінювати цей факт, як намагання ним спотворити дійсні обставин справи та саму подію вчинення злочину.

Оцінюючи ж показання обвинуваченого, надані в ході судового розгляду матеріалів кримінального провадження, в сукупності з іншими доказами по матеріалах кримінального провадження, суд зазначає, що вони по своїй суті є суперечливими, непослідовними та алогічними, аналіз яких дає суду підстави розцінювати їх як такі, що не відповідають дійсності та заявлені ним з метою захисту від пред`явленого обвинувачення, применшення своєї вини та уникнення покарання за вчинене, а тому суд приймає їх до уваги тільки в тій частині, в якій вони узгоджуються з іншими доказами по матеріалах провадження та відповідають їм. Зокрема, судом приймаються до уваги як такі, що відповідають дійсності та є правдивими, його показання в частині ствердження про присутність на місці вчинення злочину, визнання факту спричинення тілесних ушкоджень потерпілому по локалізації та кількості нанесених ударів, а також знаряддя вчинення злочину.

Інтерпретація ж обвинуваченим обставин самої події правопорушення, його причин і мотивів, в тому числі, щодо відсутності в нього умислу на протиправне заподіяння смерті потерпілому, а також самого по собі механізму та способу спричинення тілесних ушкоджень, судом оцінюється критично з підстав алогічності та очевидної невірогідності його суджень. Крім того, це спростовується також і сукупністю досліджених в суді та оцінених відповідно до вимог закону доказів.

Вважаючи вину обвинуваченого доведеною, суд виходить з наступного.

Потерпілий ОСОБА_7 , під час допиту в суді, зазначив, що до події, яка є предметом цього судового розгляду, він з обвинуваченим ОСОБА_10 особисто знайомим ніколи не був, лише бачив його декілька разів в приміщенні будинку АДРЕСА_2 , де він сам і проживає, та знав, що він також є його мешканцем. 05 липня 2021 року, в період часу з 19 до 20 години, він, маючи намір орендувати кімнату своєму товаришу ОСОБА_12 на першому поверсі названого будинку, в чому їм допомагала його знайома ОСОБА_13 , мешканка цього ж будинку, пройшов разом з ними до цієї кімнати задля її огляду. В цей час ОСОБА_10 , будучи в стані сильного алкогольного сп`яніння, стояв в коридорі біля вікна та висловлював якісь обурення та невдоволення з приводу їх дій. Зауважив, що він сам того дня випив пляшку пива, що не розцінював як факт його перебування в стані сп`яніння. Близько п`яти - десяти хвилин вони оглядали приміщення цієї кімнати, а коли вийшли з неї, його товариш узгоджував з ОСОБА_13 суму оплати за житло, а ОСОБА_10 , побачивши його, підізвав до себе. Коли він підійшов, останній одразу ж наніс йому удар в ділянку шиї, у зв`язку з чим він вдарив його кулаком в обличчя, внаслідок чого вони впали. Зауважив, що будь-яких сварок чи конфліктних ситуацій до цього часу між ними не виникало. Коли він підіймався, зрозумів, що йому спричинене колото-різане тілесне ушкодження та з рани на шиї витікає кров. Надалі він спробував вийти з коридору в під`їзд будинку та присів на сходи, намагаючись закривати рану. Зазначив, що ОСОБА_10 після цього його не переслідував та не наздоганяв. В цей час до них спочатку вибіг якийсь хлопчик, який являється близьким родичем обвинуваченого та просив не бити, а потім до нього підбіг його товариш ОСОБА_12 , якого він попрохав викликати карету швидкої медичної допомоги, а також на місце події покликати його дружину. Що відбувалося після цього пояснити не зміг, так як він знепритомнів, а прийшов до тями вже в лікарні, де пробув близько місяця. Підтримав заявлений ним по матеріалах цього кримінального провадження цивільний позов на відшкодування матеріальної шкоди в повному обсязі та просив його задовольнити. При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 покладався на розсуд суду.

Свої показання потерпілий ОСОБА_7 про факт, місце та обставини нанесення йому колото-різаного тілесного ушкоджень в ділянку шиї підтвердив 16 серпня 2021 року під час слідчого експерименту, проведеного з його участі в ході досудового розслідування, протокол про що був досліджений судом (том 2 а. к. п. 138 - 149).

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/505-А/21 (том 2 а. к. п. 160 - 161) механізм утворення проникаючого у праву плевральну порожнину колото-різаного поранення шиї справа, що має місце у ОСОБА_7 , в цілому не суперечить об`єктивним судово-медичним даним відповідно строку та способу їх утворення, на який вказує потерпілий під час проведення слідчого експерименту, в частині локалізації травматичного впливу нападника та взаєморозташування потерпілого із нападником, щодо механізму утворення непроникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки зліва, то під час проведення слідчого експерименту вони не відображені.

Аналізуючи показання потерпілого, суд, враховуючи їх послідовність та повну відповідність між собою та узгодженість з іншими доказами по матеріалах кримінального провадження в частині, що стосується дати, часу, місця, обставин та знаряддя нанесення обвинуваченим тяжкого тілесного ушкодження в ділянку шиї, приходить до висновку про те, що вони є логічними, послідовними та відображають дійсні обставини вчинення злочину. Разом із тим, його показання в частині кількості нанесених йому ножових поранень не узгоджуються з іншими доказами по матеріалах цього кримінального провадження, що пояснюється тим, що останній непритомнів, а тому був позбавлений можливості об`єктивно сприймати все, що з ним відбувалося. На думку суду, цим і зумовлена його неможливість згадати факт утворення непроникаючого колото-різаного поранення передньої черевної стінки зліва та твердження про спричинення йому фактично одного колото-різаного поранення.

Допитана в ході судового розгляду матеріалів кримінального провадження свідок ОСОБА_13 , яка на час вчинення інкримінованого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, була мешканкою буд. АДРЕСА_2 та фактично являлася сусідкою потерпілого та обвинуваченого, показала суду, що в липні 2021 року, близько 20 години, вона з ОСОБА_7 та ОСОБА_12 перебували на першому поверсі названого будинку з метою огляду приміщення кімнати, яке останній мав намір орендувати. При цьому, вона, за проханням власниці цієї кімнати, показувала останнім це приміщення. Коли перебували у спільній ванній кімнаті, обвинувачений ОСОБА_10 , який проживав у кімнаті на першому поверсі, вийшов в коридор. Вони з ОСОБА_12 пройшли повз нього та продовжили оглядати кімнату, а ОСОБА_7 залишився в коридорі. В подальшому, по закінченню огляду, вони вийшли з кімнати та самого першого поверху і вже збиралися йти додому. В цей час обвинувачений ОСОБА_10 прокричав «Що ви тут робите?», - на що йому ніхто нічого не відповів та почав лаятись на їх адресу нецензурною лайкою, у зв`язку з чим потерпілий ОСОБА_7 повернувся до нього. Вони ж з ОСОБА_12 стояли за виходом з коридору, будучи огородженими від нього стіною. Надалі вона сказала ОСОБА_12 , щоб той забрав з місця події ОСОБА_14 , а сама почала сходами підніматися до свого місця мешкання. Коли доходила до третього чи четвертого поверху, почула як племінник ОСОБА_10 кричав: «Не треба!», причин чого вона не виясняла, а просто пішла до своєї квартири. При цьому, коли піднімалась, її обігнав ОСОБА_12 , який біг на п`ятий поверх до дружини потерпілого, аби повідомити їй про те, що сталося. Спочатку вони думали, що обвинувачений з потерпілим побилися та кров на голові останнього виникла саме внаслідок бійки, а вже потім, від сусідів дізналася, що ОСОБА_10 наніс ножові поранення ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_12 , який являється товаришем потерпілого ОСОБА_7 , під час допиту в суді, показав, що влітку 2021 року, точної дати не зміг пригадати, близько 21 години, він приїхав до гуртожитку за місцем мешкання останнього в АДРЕСА_2 з метою орендування кімнати в ньому. Коли оглядали приміщення кімнати, до них вийшов раніше незнайомий йому ОСОБА_10 , який, як йому здалося, був невдоволений тим, що в цій кімнаті має мешкати ще хтось, про що свідчило, що останній вів себе агресивно та почав в грубій формі висловлюватися на їх адресу. Надалі вони з раніше незнайомою йому ОСОБА_13 , яка показувала їм цю кімнату та яку він сприймав як її власницю, вийшли з кімнати та перебуваючи біля сходів на другий поверх, узгоджували питання щодо вартості житла. ОСОБА_7 в цей час перебував в коридорі. В ході спілкування з останньою, він почув якісь крики та вона сказала, щоб він забрав потерпілого з коридору до них, що він і зробив. Однак, коли підбіг до ОСОБА_7 , з його шиї вже текла кров, а згодом він побачив ще одну рану, на животі останнього. Він одразу ж почав виводити потерпілого з коридору, а ОСОБА_10 в цей час пішов до своєї кімнати. Водночас покликав дружину потерпілого та сказав їй, щоб вона викликала карету швидкої медичної допомоги.

Допитана в ході судового розгляду матеріалів кримінального провадження свідок ОСОБА_15 , яка являється рідною сестрою обвинуваченого ОСОБА_10 , під час допиту в суді, показала, що в день події кримінального првопорушення, яка є предметом цього судового розгляду, точної дати не пам`ятає, вона перебувала за місцем мешкання в кімнаті гуртожитку в АДРЕСА_2 , де відпочивала. Її брат - ОСОБА_10 , повернувшись того дня додому з роботи вживав у своїй кімнаті пиво. Раптово до неї підбіг син та сказав, що обвинувачений б`ється з потерпілим, у зв`язку з чим вона вийшла та побачила, що вони боролися в коридорі на підлозі. Зазначила, що на підлозі було видно плями крові, але будь-яких ушкоджень на ОСОБА_7 вона не бачила. Вона їх розборонила, а в цей час обвинувачений сказав, щоб остання принесла йому ніж. Після цього, в приміщенні ванної кімнати вона взяла ніж, який був у воді, та поклала його на стіл. Зауважила, що сама по собі бійка між ними виникла із-за того, що потерпілий образив її сина, прогнавши його з кімнати, де він хотів помити руки, а останній розповів про це обвинуваченому.

Суд зазначає, що названих свдків та потерпілого було допитано з дотриманням вимог ст. ст. 352 - 353 КПК України відповідно, а відтак, їх показання судом приймаються до уваги, як належні та допустимі докази у цій справі. Незначні розбіжності щодо дати та часу вчинення кримінального правопорушення в їх показаннях, на думку суду, пояснюються особливостями людської пам`яті зберігати та відтворювати певну інформацію з плином часу.

Протоколом огляду від 05 липня 2021 року (том 2 а. к. п. 27 - 41) зафіксовано місце вчинення злочину, яким явилася ділянка коридору у першому під`їзді на першому поверсі буд. АДРЕСА_3 , де на підлозі зафіксовано наявність нашарувань плям бурого кольору, а також виявлено сліди РБК за дверима повороту першого поверху лівіше від входу у коридор, на стіні лівіше від кімнати № 78 на підлозі біля вхідних дверей, а також РБК у вигляді нашарування плям у під`їзді перед сходами та безпосередньо на сходах.

Вказані у протоколі та додатках до нього відомості підтверджують встановлені судом обставини щодо місця спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, що в свою чергу відповідає, як свідченням потерпілого та свідків, допитаних під час судового розгляду, так і поясненням самого обвинуваченого.

Протоколом огляду від 05 липня 2021 року (том 2 а. к. п. 26), проведеного за місцем мешкання обвинуваченого в приміщенні квартири АДРЕСА_2 , зафіксовано факт виявлення та вилучення ножа у складеному стані, загальною довжиною 19,5 см, довжиною леза 8 см, товщиною леза 2 мм, довжиною рукояті 11,5 см. Справа від входу на відстані близько метра від підлоги на шпалерах виявлено також слід РБК.

Відповідно до висновку судової дактилоскопічної експертизи № СЕ-19/121-21/15798-Д від 29 липня 2021 року (том 2 а. к. п. 62 - 66) на поверхні наданого на дослідження ножа слідів рук не виявлено.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 15-12№/710-С/2021 (том 2 а. к. п. 132 - 133) на поверхні складного ножа, вилученого 05 липня 2021 року під час огляду місця події в АДРЕСА_2 , слідів крові не виявлено.

Відповідно до протоколу огляду від 20 серпня 2021 року, який з додатками та відеозаписом до нього, зробленого на бодікамеру працівника патрульної поліції, був досліджений судом (том 2 а. к. п. 69 - 75), на ліжку в кімнаті зафіксовано ОСОБА_10 , на брові якого наявна речовина бурого кольору. На виході з квартири проглядаються плями речовини бурого кольору, а на ліжку, розташованому біля вікна, видно предмет, схожий на ніж.

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 12-14/425-А/21 (том 2 а. к. п. 77 - 78) з урахуванням даних з медичної документації, даних консультації лікаря-рентгенолога та даних протоколу допиту лікаря-хірурга, у ОСОБА_7 має місце непроникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки зліва та проникаюче у праву плевральну порожнину колото-різане поранення шиї справа, що ускладнилося масивною кровотечею у праву плевральну порожнину (більше 350 мл) та скупченням у ній великої кількості повідтря (правобічний гемопневмоторакс).

Враховуючи локалізацію колото-різаного поранення шиї справа (в проекції нижньої третини грудино-ключично-сосцевидного м`яза на відстані 3 см вправо від умовно-середньої лінії та на відстані 2,8 см від тіла ключиці), хід ранового каналу, наявний правобічний гемопневмоторакс, що наростав із колабуванням (здавленням) правої легені повітрям та кров`ю, а також ускладнення у вигляді післятравматичної правобічної плевропневмонії та парезу голосових зв`язок і надгортанника, виходить, що колото-різане поранення на шиї справа у ОСОБА_7 має проникаючий характер у праву плевральну порожнину.

За механізмом: вищевказані тілесні ушкодження утворилися від дворазової травматичної дії колото-ріжучого предмета, індивідуальні особливості якого в ушкодженнях не відобразилися, тому судити про конкретне знаряддя травми по наявних судово-медичних даних не є можливим. При цьому, характер ушкоджень не виключає можливості утворення їх в строк, що зазначений у постанові слідчого «…05 липня 2021 року…», при обставинах, що відомі зі слів потерпілого.

Згідно медичної карти № 11930 стаціонарного хворого відділення політравми КНП «МКЛШНМД ім. проф. О. І. Мещанінова» ХМР, з приводу колото-різаних поранень передньої черевної стінки зліва та на шиї справа, які мали місце у ОСОБА_7 , проведені хірургічні втручання у вигляді: ПХО ран із накладенням швів, а також торакоцентезу та дренування правої плевральної порожнини по Бюлау.

За ступенем тяжкості:

проникаюче у праву плевральну порожнину колото-різане поранення шиї справа, що ускладнилося правобічним гемопневмотораксом належить до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя;

непроникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки зліва належить до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили за собою короткочасний розлад здоров`я тривалістю понад 6-ти днів, але не більше 3-х тижнів (21 дня).

Визначити силу травматичних впливів колюче-ріжучим предметом, а також послідовність їх нанесення по наявних судово-медичних даних не представляється можливим, проте, можна лише припустити, що сила ударів колюче-ріжучим предметом була достатня для спричинення вищезазначених ушкоджень.

З урахуванням даних локалізації тілесних ушкоджень, які маються у ОСОБА_7 можна припустити, що у момент завдання травматичних впливів потерпілий знаходився у вертикальному, або близькому до нього положенню і був звернений до нападника передньою поверхнею тулубу.

В наявній медичній документації будь-яких даних про проведення токсикологічного дослідження біологічних середовищ на наявність алкоголю чи наркотичних речовин не має. На підставі вищевказаного відповісти на питання про алкогольне сп`яніння ОСОБА_7 не є можливим.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 12-14/507-А/21 (том 2 а. к. п. 162 - 163) у ОСОБА_7 має місце непроникаюче колото-різане поранення передньої черевної стінки зліва та проникаюче у праву плевральну порожнину колото-різане поранення шиї справа, що ускладнилося правобічним гемо пневмотораксом. Вищевказані тілесні ушкодження утворилися від дворазової травматичної дії колюче-ріжучого предмета, найвірогідніше, клинком ножа, наданого на дослідження.

Згідно висновків судово-медичних експертиз № 15-12/№631-С/2021 (том 2 а. к. п. 80 - 81) № 15-12/№633-С/2021 (том 2 а. к. п. 83 - 85, 101 - 103), № 15-12/№632-С/2021 (том 2 а. к. п. 87 - 89), № 15-12/№630-С/2021 (том 2 а. к. п. 91 - 93) в результаті проведення судово-медичної експертизи піднігтьового вмісту обох рук ОСОБА_10 , ватних тампонів- змивів з обох рук ОСОБА_10 , марлевих тампонів-змивів та фрагмента шпалер, вилучених при огляді місця події в АДРЕСА_2 знайдені сліди крові, встановити видову приналежність яких не було можливості.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14/418-С/21 (том 2 а. к. п. 97 - 99) на чоловічих трусах, вилучених в ході огляду місця події знайдена кров людини, яка може походити і від потерпілого ОСОБА_7 . При цьому, не можна виключити можливості присутності в об`єктах домішки крові обвинуваченого ОСОБА_10 , при наявності у нього на момент вказаної події тілесних ушкоджень, які супроводжувалися зовнішньою кровотечею. На цих же трусах є кров людини, яка може походити від потерпілого ОСОБА_7 . Від обвинуваченого ОСОБА_10 кров у цих об`єктах в якості домішки виникнути не могла, оскільки розміри слідів зводять до мінімуму можливість змішення у вказаних об`єктах крові різних груп.

Зі змісту повідомлення начальника управління організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування, долучений відеозапис до якого був досліджений судом (том 2 а. к. п. 107 - 108), слідує, що за наявними даними інформаційної підсистеми «АРМ 102» ІПНП, 05 липня 2021 року за фактом звернень до служби «102» щодо події, яка сталася в АДРЕСА_2 , надходили повідомлення о 21 год 01 хв від громадянина, який представився, як ОСОБА_16 та о 21 год 36 хв від лікаря ОСОБА_17 (БШМД № 401).

Згідно висновку судово-медичної експертизи № 09/1173-С/2021 від 15 липня 2021 року (том 2 а. к. п. 109) у ОСОБА_10 мали місце: рубець на голові, який з`явився наслідком загоєння, за-видимим забійної рани, яка виникла від ударної дії тупого твердого предмету; синець на лівій руці, який виник від дії тупого твердого предмету, які по ступеню тяжкості кваліфікуються, як легкі тілесні ушкодження. Всі ушкодження могли бути отримані у термін не менш, ніж 6 - 8 діб до моменту огляду.

Так, в ході судового розгляду матеріалів кримінального провадження встановлено, що 05 липня 2021 року, близько 21 години, обвинувачений ОСОБА_10 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння в коридорі першого під`їзду першого поверху буд. АДРЕСА_2 , будучи невдоволеним тим, що до приміщення кімнати гуртожитку зайшли сторонні особи, фактично безпідставно почав провокувати конфлікт з цього приводу, висловлюючи на адресу потерпілого ОСОБА_7 та свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_12 свої обурення щодо їх дій, на що ніхто з останніх не реагував. В подальшому, залишившись в коридорі названого будинку лише із потерпілим ОСОБА_7 , так як вказані свідки перебували за його рогом, спричинив йому колото-різані тілесні ушкодження, а останній, в свою чергу, наніс обвинуваченому удар кулаком в ділянку обличчя. При цьому, суд не робить категоричних висновків щодо першості, обвинуваченого чи потерпілого, в нанесенні удару з огляду на те, що достовірно цього факту під час судового розгляду матеріалів кримінального провадження не встановлено, так як свідки його очевидцями не були, а показання ОСОБА_10 та ОСОБА_7 містять значні розбіжності в цій частині. Окремо суд зауважує, що об`єктивних причин і мотивів, за яких би потерпілий міг зініціювати конфлікт обвинувачений не назвав, в той час як і потерпілий, і свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_12 , кожен окремо, вказали, що саме ОСОБА_10 безпідставно висловлював обурення з приводу їх дій.

Таким чином, судом безперечно встановлено, і цього не заперечує сам обвинувачений, що в зазначені в обвинувальному акті день, час і місці він знаходився за місцем мешкання в першому під`їзді першого поверху буд. АДРЕСА_2 , в спільному коридорі якого, використовуючи в якості знаряддя вчинення злочину ніж, з метою протиправного заподіяння смерті, спричинив ним потерпілому ОСОБА_7 колото-різані тілесні ушкодження. Отже, судом безперечно встановлено, що потерпілий отримав тяжкі тілесні ушкодження внаслідок дій саме обвинуваченого за обставин і способом, викладених в обвинувальному акті, про що останній не заперечував, однак ствердивпро відсутність в його діях ознак замаху на умисне вбивство та вважав, що органами досудового розслідування його дії кваліфіковані не вірно.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого, зважаючи на фактичні обставини справи в їх сукупності, твердження останнього про відсутність в нього умислу на протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_7 суд вважає об`єктивно непереконливими з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КК України умисним вбивством є умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Згідно ст. 15 КК України замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК України, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Закінченим є замах, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

У випадку, коли під час замаху на злочин винний спрямовує свою волю на запобігання настанню суспільно небезпечного наслідку, в такому разі може мати місце добровільна відмова від вчинення злочину, тобто остаточне припинення особою за своєю власною волею замаху на злочин, якщо при цьому вона усвідомлювала можливість доведення злочину до кінця (ст. 17 КК України).

Відповідно до положень ч. 2 ст. 17 КК України особа, яка добровільно відмовилася від доведення злочину до кінця, підлягає кримінальній відповідальності в тому разі, якщо фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину.

На стадії закінченого замаху на вбивство добровільна відмова можлива лише в тих випадках, коли між здійсненим діянням і ймовірним настанням суспільно небезпечних наслідків є певний проміжок часу, в ході якого особа контролює розвиток причинного зв`язку та може втрутитися і перешкодити настанню суспільно небезпечного наслідку. Добровільна відмова у цих випадках можлива лише завдяки активним діям.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату.

Тобто, якщо умисне вбивство може бути вчинено як з прямим, так і з непрямим умислом, то замах на умисне вбивство можливий лише з прямим визначеним (конкретизованим) умислом, тобто коли вчинене свідчило про те, що винний усвідомлював суспільну небезпечність своїх дій, передбачав можливість або неминучість настання смерті іншої людини і бажав її настання, однак смертельний результат не настав з незалежних від нього обставин.

Згідно з роз`ясненням, викладеними в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» особа, яка добровільно відмовилась від убивства потерпілого або заподіяння шкоди його здоров`ю, підлягає кримінальній відповідальності лише за умови, що фактично вчинене нею діяння містить склад іншого злочину. Якщо ж відмова мала місце вже після вчинення дій, які особа вважала за необхідне виконати для доведення злочину до кінця, але його не було закінчено з причин, що не залежали від її волі, діяння належить кваліфікувати відповідно до ч. 2 ст. 15 КК України, як закінчений замах на злочин, який особа бажала вчинити. При цьому треба мати на увазі, що замах на злочин може бути вчинено лише з прямим умислом (коли особа усвідомлює суспільне небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки і бажає їх настання).

Визначений (конкретизований) умисел виражається в тому, що особа має конкретне, точне уявлення про один індивідуально визначений результат свого діяння та передбачає можливість настання конкретного суспільно небезпечного наслідку. Водночас відповідну конкретизацію у свідомості особи тих наслідків, яких вона прагне, не можна зводити в усіх випадках до чітких формальних параметрів. Визначений умисел завжди є таким, коли винний передбачає і бажає настання одного конкретизованого наслідку, досягнення певної мети, зокрема смерті потерпілого, що має місце в тих випадках, коли винний передбачає конкретний наслідок не просто як один із можливих від вчиненого діяння, а як неминучий (високо вірогідний) результат свого суспільно небезпечного діяння, де настання менш небезпечних наслідків є скоріше виключенням із правил розвитку причинно-наслідкових зав`язків через щасливий збіг обставин для потерпілого.

На відміну від визначеного умислу, при альтернативному або невизначеному умислі свідомість винного охоплює можливість настання двох або більше конкретно визначених наслідків (альтернативний), або широкого спектру негативних наслідків в межах одного виду шкоди чи різних її видів, що хоча і охоплюються передбаченням винного, але індивідуально не визначені в його свідомості (невизначений). При невизначеному умислі, різновидом якого є альтернативний умисел, кваліфікація здійснюється в залежності від тих наслідків, які були фактично заподіяні потерпілому.

Ознаки суб`єктивної сторони вчинених злочинів та особливості психічного ставлення засудженого до вчинених діянь та їх наслідків встановлюються на підставі характеру вчиненого діяння та об`єктивно-предметних умов його вчинення на підставі встановлених судом фактичних обставин вчинених злочинів та закріплених належними і допустимими доказами, зібраними в порядку, передбаченому КПК України та оціненими відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

Верховний Суд України в своїх рішеннях у справах № 5-10кс14 і № 5-32кс14 неодноразово вказував, що вирішуючи в справах про злочини проти життя та здоров`я особи питання про те, з прямим чи непрямим умислом діяв винуватий, суд має виходити із сукупності всіх обставин справи й ураховувати не тільки поведінку винуватого, потерпілого і їх взаємостосунки до злочину, під час і після його вчинення, але й спосіб учинення злочину, застосовані засоби і знаряддя, сам характер заподіяних потерпілим поранень. Про наявність саме прямого умислу можуть свідчити, зокрема, діяння винуватого, які завідомо для нього повинні були потягти смерть потерпілого і не призвели до смертельного наслідку лише в силу обставин, які не залежали від його волі. Суд також звертав увагу на те, що замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення й наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Ціль досягнення суспільно небезпечного результату - це конструктивний елемент попередньої злочинної діяльності, у тому числі й замаху. Таким чином, наслідки, які не настали, інкримінуються особі у тому разі, якщо вони були включені в ціль його діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, то вона не могла й вчиняти замах на їх досягнення.

Верховний Суд також роз`яснив, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

В цьому кримінальному провадженні про умисел обвинуваченого ОСОБА_10 на вбивство потерпілого ОСОБА_7 переконливо свідчить сукупність всіх фактичних обставин вчиненого ним діяння, зокрема знаряддя злочину - ніж, застосування якого при фізичному насильстві завжди пов`язане з усвідомленням і передбаченням наслідків його використання, спосіб нанесення, характер і локалізація тілесних ушкоджень, зокрема ножем в місця розташування життєво-важливих органів людини шию та живіт з прикладанням значної (достатньої) фізичної сили, а також інтенсивність і цілеспрямованість дій обвинуваченого, який умисно зайшов із коридору до приміщення власної кімнати, звідки взяв ніж та цілеспрямовано повернувся знову в коридор до потерпілого ОСОБА_7 , де й наніс йому прицільні удари цим ножем. Зазначені дії обвинуваченого, на переконання суду, безумовно свідчать про умисел та спрямованість його дій саме на позбавлення життя потерпілого.

Після спричинення зазначених вище тілесних ушкоджень потерпілому обвинувачений пішов до своєї кімнати, виконавши таким чином всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця.

Той факт, що обвинувачений не переслідував потерпілого та не наздоганяв його з метою спричинення інших тілесних ушкоджень, що може пояснюватися й тим, що в той момент в коридор вибіг семирічний племінник останнього, хоча фактично мав об`єктивну можливість це зробити, не спростовує висновки суду про наявність в діяннях обвинуваченого умислу на вбивство потерпілого, так як про це свідчить, з-поміж іншого, і поведінка та дії останнього після вчинення ним злочину, які виразилися в тому, що обвинувачений, заподіявши потерпілому два прицільних удари у життєво-важливі органи в ділянки шиї та живота, бачучи стан потерпілого, який, в тому числі, непритомнів у зв`язку із кровотечею, пішов до приміщення своєї кімнати, не вчинивши дій задля того аби врятувати ОСОБА_7 та відвернути можливі наслідки у вигляді смерті останнього, зокрема не кликав на допомогу, не викликав карету швидкої медичної допомоги та не вчинив будь-яких дій з метою зупинення кровотечі. В контексті викладеного, суд звертає увагу на показання самого обвинуваченого ОСОБА_10 , який категорично ствердив про те, що з огляду на сварку, яка між ними сталася та неприязні відносини до останнього, він не мав бажання будь-яким чином допомагати потерпілому, що, в свою чергу, підтверджує факт того, що ОСОБА_10 бажав настання суспільно-небезпечних наслідків у вигляді смерті потерпілого, а не лише свідомо припускав їх настання, тобто діяв саме з прямим (конкретизованим) умисом на вбивство потерпілого.

При цьому, суд звертає увагу на те, що обвинувачений, припинивши протиправне посягання на життя потерпілого, в проміжок часу між здійсненим діянням і ймовірним настанням суспільно небезпечних наслідків не вчиняв активних дій, тобто не контролював розвитку причинного зв`язку та не втручався і не перешкоджав настанню суспільно небезпечного наслідку, проявивши таким чином, навпаки, бездіяльність, а тому в даному конкретному випадку відсутні підстави вважати, що останній добровільно відмовився від доведення злочину до кінця.

Суд також враховує і віктимну поведінку обвинуваченого, який фактично безпричинно своїми висловлюваннями спровокував конфлікт, на який безпосередньо під час події ніхто, зокрема й потерпілий, не реагував та наслідком якого стало спричинення останньому тілесних ушкоджень. З цих підстав суд зауважує, що й сварки між обвинуваченим та потерпілим не виникало, про що кожен з них ствердив під час допиту в суді, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність нанесення ним ножових поранень.

Твердження обвинуваченого про те, що ніж з полиці в кімнаті він схопив не умисно, а мимовільно та з метою захисту від здійснюваного проти нього самого насильства не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду матеріалів кримінального провадження, так як спричинені ним удари носили не хаотичний, а цілеспрямований характер та були чітко нанесені, як було зазначено вище, саме в життєво-важливі органи потерпілого ОСОБА_7 , а тому об`єктивних даних, які б свідчили, що вчинені дії ОСОБА_10 були пов`язані із захистом своїх прав та інтересів, самозахистом, та намаганням відмахнутися від дій потерпілого, як про це він вказував під час допиту в суді, матеріали кримінального провадження не містять. Констатуючи це, суд виходить також і з висновку судового медичного експерта № 12-14/505-А/2, згідно якого механізм утворення тілесних ушкоджень, що мають місце у ОСОБА_7 , під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_10 (при якому він намагався показати як саме відмахувався від останнього ножем під час того, як потерпілий завдавав йому удари кулаком), не відтворений, тобто не відображена локалізація та спосіб травматичних впливів.

Вказані обставини в їх сукупності, на переконання суду, свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_10 умисно намагався позбавити життя потерпілого ОСОБА_7 , використовуючи свою явну перевагу над потерпілим, оскільки в руках тримав ніж, в той час як потерпілий будь-яких предметів в цілому та для нанесення тілесних ушкоджень, зокрема, при собі не мав.

На підставі встановлених вище фактів, суд приходить до висновку про те, що всі дії обвинуваченого ОСОБА_10 вказують на те, що він прямо (конкретизовано) бажав настання смерті потерпілого ОСОБА_7 і усвідомлював, що спричинення ним ударів у життєво-важливі органи неминуче потягне за собою смерть останнього, а такі його дії не призвели до смертельного наслідку лише завдяки діям сторонніх осіб, які викликали карету швидкої медичної допомоги.

Отже, дії ОСОБА_10 були продиктовані єдиним умислом і спрямовані на вчинення умисного вбивства ОСОБА_7 , з мотивів особистої неприязні до останнього та на ґрунті неприязних відносин, які раптово виникли до нього з приводу невдоволення щодо можливого нового сусідства.

Оцінюючи мотиви злочинних дій обвинуваченого, суд вважає, що він вчинив саме закінчений замах на умисне вбивство, тобто закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому, на що вказує, як зазначено вище, поведінка обвинуваченого до, під час та після конфлікту, кількість, характер, механізм та спосіб нанесення ним тілесних ушкоджень потерпілому, а також його поведінка після їх спричинення.

Ці обставини, на переконання суду, дають підстави констатувати, що обвинувачений ОСОБА_10 , завдаючи удари ножем у життєво-важливі органи потерпілому ОСОБА_7 , усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, розумів і передбачав не тільки можливість, а й виключну закономірність спричинення суспільно небезпечного наслідкуу вигляді смерті потерпілого та бажав його настання, тобто діяв з прямим (конкретизованим) умислом на протиправне заподіяння його смерті, виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, а тому суд вважає, що його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання обвинуваченого, суд не знаходить.

Мотиви призначення покарання

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд згідно з вимогами ст. ст. 65 - 67 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання, а також вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним й достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Зокрема, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_10 є таким, що не має судимості, характеристику його особи, його поведінку, як під час скоєння правопорушення, так і після цього, ставлення до скоєного, яке, на думку суду, не є проявом усвідомлення суспільної небезпечності наслідків своїх діянь та намаганням применшити суспільну небезпечність своїх протиправних дій та себе як особи, що їх вчинила, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до особливо тяжких злочинів, відсутність як обставин, що пом`якшують покарання, так і тих, що його обтяжують, і приходить до висновку про необхідність призначення йому покарання з урахуванням положень ч. 3 ст. 68 КК України у виді позбавлення волі, вважаючи, що це буде необхідним й достатнім для його виправлення, перевиховання, запобігання вчиненню нових злочинів як ним самим, так і іншими особами, а також соціальної реабілітації.

При призначенні покарання обвинуваченому суд враховує висновок судово-психіатричної експертизи № 420 від 09 серпня 2021 року (том 2 а. к. п. 135 - 137), згідно якого ОСОБА_10 хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки не виявляє. Відповідно до свого психічного стану може усвідомлювати свої дії та керувати ними. У період часу, якому відповідає правопорушення, ОСОБА_10 перебував у стані гострої неускладненої алкогольної інтоксикації, поза хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. Міг усвідомлювати свої дії та керувати ними. На теперішній час, відповідно до свого психічного стану, застосування примусових заходів медичного характеру не потребує.

Призначаючи покарання обвинуваченому за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, суд, враховуючи конкретні обставини дорожньо-транспортної пригоди, поведінку обвинуваченого під час скоєння кримінального правопорушення і після цього, його ставлення до скоєного, вважає за необхідне позбавити його права керування транспортними засобами.

Вирішення цивільного позову

Потерпілим ОСОБА_7 по матеріалах кримінального провадження заявлений цивільний позов про відшкодування з обвинуваченого матеріальної шкоди на суму 50 000 грн (том 1 а. к. п. 17, 78 - 92).

Вирішуючи цивільний позов потерпілого про відшкодування матеріальної шкоди, суд керується ст. 128 КПК України, ст. 1166 ЦК України та постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна». При цьому, суд виходить з установленого законом правила про те, що майнова шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

У добровільному порядку збитки, завдані злочином відшодовані не були.

Зважаючи на доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд вважає доведеним і факт заподіяння потерпілому ОСОБА_7 матеріальної шкоди, яка полягала у понесених ним фактичних витратах на лікування. При цьому, враховуючи, що потерпілим надані докази (чеки), на підтвердження понесених ним витрат на лікування на суму 42 202 грн, суд вважає обґрунтованими вимоги останнього про стягнення з обвинуваченого на його користь цієї суми матеріальної шкоди, а в решті вимог слід відмовити, так як відповідних підтверджуючих документів суду не надано. Зазначений вище розмір задоволених позовних вимог, на думку суду, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, а також не порушує баланс між правами обвинуваченого, з одного боку, та інтересами потерпілого, - з іншого.

Мотиви інших рішень

Оскільки обвинувачений засуджується до покарання, яке має відбувати реально, то суд з метою виконання вироку, а також запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, вважає за необхідне обраний щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без змін.

Процесуальні витрати по матеріалах кримінального провадження становлять 11 425,01 грн і підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Арешт, накладений відповідно до ухвали Московського районного суду м. Харкова від 08 липня 2021 року та ухвали Київського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року, підлягає скуванню.

Питання про речові докази суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 373 та 374 КПК України, суд,

у х в а л и в :

ОСОБА_10 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 286 КК України і призначити йому покарання за:

ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на сім років;

ч. 1 ст. 286 КК України у виді арешту на шість місяців з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим остаточне покарання ОСОБА_10 визначити за правилами ч. 1 ст. 72 КК України у виді позбавлення волі на сім років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на два роки.

Початок строку відбування покарання рахувати з 12 травня 2023 року.

Зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченого з розрахунку одному дню позбавлення волі відповідає один день попереднього ув`язнення, час його тримання під вартою в зв`язку з обранням щодо нього цього запобіжного заходу, з 05 липня 2021 року по 12 травня 2023 року.

До набрання вироком законної сили, обраний щодо обвинуваченого ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без змін.

Речові докази в цьому кримінальному провадженні, визнані такими відповідно до постанов слідчого від 13 і 15 червня 2021 року: автомобіль VOLKSWAGEN JETTA, д. н. з. НОМЕР_1 , - повернути за належністю; лист паперу із відображенням скріншоту з мобільного додатку служби таксі «УКЛОН» - зберігати при матеріалах кримінального провадження.

Заявлений по матеріалах кримінального провадження цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 42 202 грн матеріальної шкоди.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь держави 11 425,01 грн процесуальних витрат.

Арешт, накладений відповідно до ухвали Московського районного суду м. Харкова від 08 липня 2021 року та ухвали Київського районного суду м. Харкова від 17 червня 2021 року на автомобіль VOLKSWAGEN JETTA, д. н. з. НОМЕР_1 , - скасувати.

Вирок може бути оскаржено в Полтавський апеляційний суд через районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1