ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2023 року

м. Хмельницький

Справа № 689/1669/22

Провадження № 11-кп/4820/389/23

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Хмельницького апеляційного суду у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря

судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілих ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому та в режимі відеоконференції кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000143 від 12 липня 2020 року, за апеляційними скаргами потерпілого ОСОБА_8 , прокурора Ярмолинецького відділу Хмельницької окружної прокуратури ОСОБА_11 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 09 січня 2023 року та вирок Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 28 лютого 2023 року,

в с т а н о в и л а :

Цим вироком

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з середньою освітою, пенсіонер, не має судимостей,

визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання, встановлено іспитовий строк терміном 2 роки.

На підставі ст.76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_9 до ОСОБА_6 задоволено повністю. Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_9 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн відшкодування завданої моральної шкоди та 5 000 (п`ять тисяч) грн витрат на правову допомогу.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 300 000 (триста тисяч) грн відшкодування завданої моральної шкоди та 5 000 (п`ять тисяч) грн витрат на правову допомогу.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на користь держави витрати на залучення експертів у розмірі 17 063 грн.

Вироком суду вирішено питання про долю речових доказів у кримінальному провадженні відповідно до ст.100 КПК України.

За вироком суду, 12 липня 2020 року близько 10-ї год 11 хв, на 199 км+900 м автодороги Н-03 сполученням «Житомир-Чернівці», водій ОСОБА_6 рухався з боку смт Ярмолинці в напрямку до м. Хмельницького, керував технічно-справним автомобілем марки «Volkswagen», моделі «Passat», д.н.з. НОМЕР_1 . У порушення пункту 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правил дорожнього руху), діючи недбало та необережно, ОСОБА_6 не передбачив можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був та міг їх передбачити, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки, внаслідок чого під час руху не переконався, що це буде безпечним, не впорався з керуванням та допустив з`їзд автомобіля в кювет із подальшим перекиданням.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та порушення вимог Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_6 пасажирам ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спричинено такі тілесні ушкодження у вигляді:

1) ОСОБА_8 :

- множинні закриті переломи (2,3,4,5,6,7,8,9 ребер по лівій паравертальній лінії, 5,6,7,8 ребер по лівій задній лопаточній лінії) зі зміщенням, з порушенням каркасності лівої половини грудної клітини, з накопиченням крові та повітря в лівій плевральній порожнині, з накопиченням повітря в підшкірній клітковині лівої половини грудної клітини, забою лівої легені, розриву селезінки з накопиченням у черевній порожнині крові (близько 700 мл) - в сукупності за своїм характером відносяться до тяжкого тілесного ушкодження, що небезпечне для життя в момент заподіяння;

- закритий перелом верхнього краю лівої лопатки зі зміщенням - за своїм характером відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я - понад 21 день;

2) ОСОБА_9 :

- перелом 5-го ребра - за своїм характером відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я;

- рана верхньої повіки лівого ока - за своїм характером відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я;

- крововилив правого плеча - за своїм характером відноситься до легкого тілесного ушкодження, що має скороминущі наслідки.

Своїми діями ОСОБА_6 порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху, відповідно до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Своїми діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило (заподіяло) тяжке тілесне ушкодження потерпілому, ОСОБА_6 учинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, яка брала участь у розгляді справи в суді першої інстанції, не оспорюючи доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 та правильність кваліфікації його дій, просила вирок Ярмолинецького районного суду від 28 лютого 2023 року стосовно нього скасувати у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Зазначала, що, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з іспитовим строком, судом не враховано, що відповідно до вимог ст.12 КК України вчинене ним кримінальне правопорушення відноситься до тяжких, характер дій засудженого, який допустив грубі порушення ПДР та наслідки діяння - спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_8 , небезпечних для життя в момент спричинення, а також інші обставини кримінального провадження, зокрема, особисте ставлення ОСОБА_6 до вчиненого діяння, який своїми показаннями як в ході досудового розслідування кримінального провадження так і в ході судового розгляду намагався уникнути відповідальності, а також часткове відшкодування спричиненої потерпілим матеріальної шкоди.

На думку сторони обвинувачення, зазначені обставини не давали достатніх підстав для висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі.

Частина 1 ст.75 КК України передбачає звільнення від відбування лише основного покарання, натомість звільнення від призначеного судом додаткового покарання не допускається.

Звертала увагу на те, що в порушення вказаних вимог законодавства суд, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання, в резолютивній частині вироку не вказав, що засуджений ОСОБА_6 звільняється від основного покарання, що як наслідок тягне за собою звільнення засудженого й від додаткового покарання.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідність, що перешкодило ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, наслідком чого стала невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, а також незаконне звільнення особи від додаткового покарання.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_8 просив вирок Ярмолинецького районного суду від 28 лютого 2023 року змінити в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди.

Уважав вирок місцевого суду необґрунтованим та незаконним через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та явно занижену суму на відшкодування завданої моральної шкоди.

Просив стягнути з ОСОБА_6 на його користь 500 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Також просив скасувати ухвалу Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 09 січня 2023 року та накласти арешт на нерухоме майно ОСОБА_6 , а саме на квартиру у АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, загальною площею 105,2 кв м, власником якої є обвинувачений ОСОБА_6 , заборонивши йому та іншим особам, у володінні яких воно перебуває, будь-яким чином ним розпоряджатися.

Зауважував, що факт відсутності добровільного відшкодування моральної шкоди свідчить про можливість обвинуваченого ухилитися від виконання рішення суду.

Окрім цього, просив стягнути з ОСОБА_6 1 500 грн витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги його представником.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 просив скасувати вирок Ярмолинецького районного суду від 28 лютого 2023 року та закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості його в суді і вичерпанням можливості їх отримати.

Уважав, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та невмотивованим.

При його ухваленні суд першої інстанції допустив неповноту судового розгляду, а висновки, викладені в судовому рішенні, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Стверджував, що місцевий суд не звернув уваги на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час досудового розслідування, що в підсумку призвело до неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність.

Звертав увагу на те, що потерпілі та обвинувачений ОСОБА_6 на досудовому слідстві та в суді показали, що до даної ДТП безпосередньо причетний інший автомобіль, який виїхав «в лоб» автомобілю ОСОБА_6 , порушив ПДР та створив аварійну ситуацію. У матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які дані про те, що органи досудового розслідування намагалися розшукати цей автомобіль та його водія.

На думку захисника, недотримання саме цим водієм ПДР України перебуває в прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди, створенням ним аварійної ситуації, наслідком чого стала зміна ОСОБА_6 напрямку руху транспортного засобу, що призвело до негативних наслідків у вигляді травм потерпілих.

У матеріалах провадження відсутні належні дані, які б викликали сумніви в щирості та достовірності послідовних показань свідка ОСОБА_12 про рух автомобіля його підзахисного ближче до правої сторони зі швидкістю 70-80 км/год.

Не було жодним чином органами досудового розслідування встановлено факт перебування узбіччя дороги в технічно справному стані, як і не повністю були встановлені фактичні обставини провадження.

Тому, на переконання сторони захисту, виключається кримінальна відповідальність ОСОБА_6 , як особи, що порушила ПДР вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху. Перевищення водієм ОСОБА_6 дозволеної швидкості, на думку захисту, взагалі не доведено ні під час досудового розслідування, ні під час розгляду справи в суді.

За таких обставин ОСОБА_6 слід було виправдати в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, а кримінальне провадження відносно нього закрити на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПУ України.

Суд першої інстанції у своїх висновках виходив лише із самого факту заподіяння потерпілим тілесних ушкоджень, не проаналізував доказів у справі та не надав ґрунтовних відповідей на доводи сторони захисту з приводу обставин, які мали суттєве значення і могли свідчити про спрямованість умислу обвинуваченого.

Окрім того, обвинувачення не надало будь-яких доказів, які б виключали перебіг подій саме в такій послідовності, як їх вказала сторона захисту.

А суд першої інстанції, порушуючи вимоги ч.ч.2 та 4 ст.17 КПК України, за наявності неспростованих обставин, що підтверджували версію сторони захисту, надав перевагу версії обвинувачення.

Крім зазначеного, вважав, що вказаний вирок суду першої інстанції має бути скасований також і з мотивів безпідставності часткового задоволення позову потерпілого ОСОБА_8 .

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду з узагальненим викладом змісту судового рішення та доводів апеляційних скарг; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали свою апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів та їх заперечення проти апеляційних скарг потерпілого ОСОБА_8 та прокурора; заперечення прокурора ОСОБА_5 проти апеляційної скарги захисника в інтересах обвинуваченого, думка щодо апеляційної скарги потерпілого та пояснення на підтримання апеляційної скарги прокурора, який брав участь у суді першої інстанції; пояснення потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , їх представника ОСОБА_10 , які підтримали свою апеляційну скаргу, заперечили проти апеляційної скарги сторони захисту та підтримали апеляційну скаргу прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про таке.

Апеляційним судом установлено, що 12 липня 2020 року близько 10-ї год 11 хв, на 199 км+900 м автодороги Н-03 сполученням «Житомир-Чернівці», водій ОСОБА_6 рухався з боку смт Ярмолинці в напрямку до м. Хмельницького, керував технічно-справним автомобілем марки «Volkswagen», моделі «Passat», д.н.з. НОМЕР_1 .

У порушення пункту 12.1 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року (далі - Правил дорожнього руху), діючи недбало та необережно, він не передбачив можливість настання суспільно-небезпечних наслідків свого діяння, хоча повинен був та міг їх передбачити, проявив крайню неуважність до дорожньої обстановки, внаслідок чого під час руху не переконався, що це буде безпечним, не впорався з керуванням та допустив з`їзд автомобіля в кювет із подальшим перекиданням.

Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та порушення вимог Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_6 пасажирам ОСОБА_8 та ОСОБА_9 спричинено такі тілесні ушкодження:

1) ОСОБА_8 :

- множинні закриті переломи (2,3,4,5,6,7,8,9 ребер по лівій паравертальній лінії, 5,6,7,8 ребер по лівій задній лопаточній лінії) зі зміщенням, з порушенням каркасності лівої половини грудної клітини, з накопиченням крові та повітря в лівій плевральній порожнині, з накопиченням повітря в підшкірній клітковині лівої половини грудної клітини, забою лівої легені, розриву селезінки з накопиченням у черевній порожнині крові (близько 700мл.) - в сукупності за своїм характером відносяться до тяжкого тілесного ушкодження, що небезпечне для життя в момент заподіяння;

- закритий перелом верхнього краю лівої лопатки зі зміщенням - за своїм характером відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості, які спричинили тривалий розлад здоров`я - понад 21 день;

2) ОСОБА_9 :

- перелом 5-го ребра - за своїм характером відноситься до тілесного ушкодження середньої тяжкості, що спричинило тривалий розлад здоров`я;

- рана верхньої повіки лівого ока - за своїм характером відноситься до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я;

- крововилив правого плеча - за своїм характером відноситься до легкого тілесного ушкодження, що має скороминущі наслідки.

Своїми діями ОСОБА_6 порушив вимоги пункту 12.1 Правил дорожнього руху, відповідно до якого під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен враховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.

Своїми діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило (заподіяло) тяжке тілесне ушкодження потерпілому, ОСОБА_6 учинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.409 КПК України, підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в апеляційному суді є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам провадження і підтверджуються наявними доказами в їх сукупності, які досліджувались судом під час судового розгляду та яким суд першої інстанції дав належну оцінку, з чим погоджується колегія суддів.

Дії ОСОБА_6 суд першої інстанції правильно кваліфікував за ч.2 ст.286 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 заперечив у суді першої інстанції свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Водночас визнав, що 12 липня 2020 року біля 10-ї год керував автомобілем марки «Volkswagen», моделі «Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , їхав зі швидкістю 75-80 км/год у м. Хмельницький, віз пасажирів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Йшов дощ, узбіччя було мокрим, їхав ближче до правого узбіччя, розпочав підйом на пагорб, у цей момент безпосередньо йому назустріч («лоб в лоб») їхав білий автомобіль. Він не мав вибору і розпочав рух управо з метою порятунку, але з`їхав у кювет праворуч, автомобіль перекинувся.

Його винуватість місцевий суд обґрунтував сукупністю інших, досліджених у провадженні доказів:

- показаннями потерпілого ОСОБА_8 , який місцевому суду ствердив, що подія відбулась на автомобільній дорозі в напрямку м. Хмельницького між селами Антонівці та Скаржинці. Він з дружиною ОСОБА_9 їхали пасажирами в автомобілі під керуванням обвинуваченого ОСОБА_6 , при цьому він сидів праворуч, а потерпіла - ліворуч на задніх пасажирських сидіннях. Погода була похмура, туман, дощу не було. Траса не була завантажена, дорожньої розмітки не було. Права частина дороги була перегороджена блоком, який на швидкості проїхав обвинувачений. ОСОБА_6 їхав візуально з орієнтовною швидкістю 140 км/год ближче до середини дороги, можливо, з виїздом на зустрічну смугу руху. Він дивився на дорожні роботи, водій ОСОБА_6 теж на них дивився, а не на дорогу, був неуважним. Їм назустріч виїхав інший автомобіль, на який обвинувачений міг зреагувати. Він не може точно сказати, в якій смузі вони тоді їхали. При цьому блок був уже позаду. Він (потерпілий) встиг обійняти дружину, оскільки вважав, що буде лобове зіткнення, вигукнув, щоб вона трималася. Після ДТП невідома особа відкрила задні двері, його витягнули з автомобіля. Зазначив, що ОСОБА_6 не просив у нього пробачення. Додав, що переніс кілька операцій, але стан здоров`я не відновився до попереднього рівня;

- показаннями потерпілої ОСОБА_9 , яка місцевому суду показала, що з чоловіком ОСОБА_8 були пасажирами у водія ОСОБА_6 , який підвозив їх з смт Ярмолинці у м. Хмельницький. Вона сиділа за водієм, а чоловік - праворуч біля неї. За селом Антонівці перед селом Скаржинці виконувались дорожні роботи. ОСОБА_6 їхав відносно швидко, проїхали блок, Навпроти був автомобіль, який їхав по своїй смузі, але розділювальних смуг не було. Чоловік ( ОСОБА_8 ) крикнув, щоб вона трималась та притиснув її. Через секунду відбулась ДТП. Уточнила, що на її суб`єктивне сприйняття було дві смуги руху. Вона не може точно відповісти, по якій смузі руху їхав ОСОБА_6 : своїй чи частково на зустрічній;

- показаннями свідка ОСОБА_12 місцевому суду про те, що він працював водієм автобуса на маршруті «Сокиряни - Хмельницький», рухався у місто Хмельницький. На автомобільній дорозі перед селом Скаржинці попереду нього на відстані близько 300 м їхав автомобіль - бордовий «Volkswagen», який, на його припущення, рухався зі швидкістю 70-80 км/год ближче до правої частини дороги. Дорожньої розмітки не було. Йому здалося, що «Volkswagen» розпочав гальмувати, далі автомобіль понесло праворуч, він вдарився в кювет і перекинувся. Упевнений, що на той час будь-яких перешкод на проїзній частині, зустрічного транспорту чи звуження самої дороги не було.

Винуватість ОСОБА_6 підтверджена належними та допустимими іншими доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження і дослідженими безпосередньо місцевим судом:

-відомостями протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 12 липня 2020 року, де зафіксовано конкретне місце, напрямок руху та сліди ДТП (зображення загального вигляду місця знаходження автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Passat», д.н.з. НОМЕР_1 безпосередньо після ДТП, в напрямку з боку смт Ярмолинці, в напрямку м. Хмельницького; зображення цього ж автомобіля з різних боків; зображення деталей автомобіля, які розкидані вздовж кювета; зображення слідів юзу та місця удару автомобіля в насип з глиною) на автомобільній дорозі, що відображені в ілюстративних таблицях - фото №1-12. У ньому належним чином зафіксовані відомості про сліди юзу та їх довжини, розташування, складено схему огляду місця події;

-висновком експерта №10.2-0391:20К від 04 вересня 2020 року за наслідками судової інженерно-транспортної експертизи за напрямком дослідження технічного стану транспортного засобу про те, що на момент експертного дослідження робоча гальмівна система автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , перебувала в працездатному стані, рульове керування та ходова частина - в технічно-несправному (відмовному) стані. Встановлені на момент дослідження, в доступних для огляду місцях, несправності (пошкодження) рульового керування, які полягають у пошкодженні площини рульового колеса, відокремленні з місця свого конструктивного розташування та повному руйнуванні компенсаційного бачка системи гідропідсилювача рульового приводу і несправності (пошкодження) ходової частини, які полягають у розгерметизації та зміщенні з посадочних місць шин переднього лівого та заднього лівого коліс автомобіля, знаходяться в зоні локалізації основних аварійних пошкоджень і пов`язуються із дією ударних навантажень, що діяли на елементи конструкції транспортного засобу під час ДТП і виникли в процесі її розвитку;

-висновком експерта №270 від 27 листопада 2020 року за наслідками судово-медичної експертизи, яким виявлено тілесні ушкодження у потерпілого ОСОБА_8 , встановлено їх характер, кількість, локалізацію, ступінь тяжкості та механізм заподіяння під час ДТП 12 липня 2020 року;

-висновком експерта №690 від 05 серпня 2020 року за наслідками судово-медичної експертизи, яким виявлено тілесні ушкодження у потерпілої ОСОБА_9 , встановлено їх характер, кількість, локалізацію, ступінь тяжкості та механізм заподіяння під час ДТП 12 липня 2020 року.

Висновком експерта за результатами проведення судової автотехнічної та транспортно-трасологічної експертизи №46-21/121-22/122-22/123-22 від 12 липня 2022 року констатовано, що в умовах дорожньо-транспортної пригоди:

-пояснення водія автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Passat», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_8 і ОСОБА_9 про обставини даної ДТП, зафіксовані під час проведення слідчого експерименту, зокрема, щодо виявлення моменту небезпеки для водія ОСОБА_6 , місця розташування транспортних засобів стосовно один одного, їх швидкості руху з технічної точки зору є неспроможними та не відповідають слідовій інформації, яка зафіксована у схемі до протоколу огляду місця події по факту ДТП від 22 липня 2020 року. Бо саме з урахуванням кінцевого розташування автомобіля «Volkswagen», моделі «Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , його первинного напрямку руху, характеру утворення та спрямованості слідів юзу необхідно дійти висновку, що в момент початку втрати водієм керованості цього автомобіля, після чого він у процесі заносу почав змінювати напрямок свого руху від первинного та почав зміщуватися в бік правого узбіччя, цей автомобіль розташовувався на проїзній частині в місці початку утворення третього сліду юзу довжиною 28 м (позиція №4 у масштабній схемі-додатку №1), де відстань від початку сліду до краю автодороги склала 8,5 м;

-нормативні дії водія автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Passat», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 регламентуються вимогами п.12.1 Правил дорожнього руху України. У контексті вимог зазначеного пункту водієві даного автомобіля в процесі руху необхідно було стежити за дорожньою обстановкою та обирати такий швидкісний режим та прийоми керування, що дозволили би йому при впливі на органи керування транспортного засобу мати постійну можливість контролювати напрямок і траєкторію руху автомобіля в межах обраної смуги руху, не допускаючи втрати курсової стійкості та керованості;

-водій автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Passat», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_6 мав технічну можливість запобігти події шляхом виконання вимог п.12.1 Правил дорожнього руху України;

-з технічної точки зору причиною настання даної пригоди є дії водія автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Passat», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_6 , які не відповідали вимогам п.12.1 Правил дорожнього руху України.

Указані докази є достатніми, логічними, послідовними, узгоджуються між собою і поза розумним сумнівом доводять винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, спростовуючи необґрунтовані доводи обвинуваченого та його захисника щодо невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 в апеляційній скарзі про невстановлення достатніх доказів для доведеності винуватості обвинуваченого, порушення ним ПДР вимушено, через створення аварійної ситуації іншою особою, яка була учасником дорожнього руху, слід визнати безпідставними, непереконливими та вони повністю спростовані матеріалами провадження.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував усі обставини провадження, перевірив всі доводи сторони захисту та дав на них відповідь у вироку, належним чином умотивувавши свої висновки. Висновки суду відповідають фактичним обставинам провадження, а доводи сторони захисту про протилежне є неспроможними.

Не підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_8 про накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_6 .

Аналогічне клопотання потерпілого ОСОБА_8 про арешт майна обвинуваченого ОСОБА_6 двічі було предметом ретельного розгляду в суді першої інстанції та щодо якого постановлено обґрунтоване рішення про відмову в його задоволенні з наведенням переконливих мотивів, з якими погоджується і апеляційний суд.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_8 про зміну вироку суду в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд їх уважає необґрунтованими з огляду на таке.

Стаття 16 ЦК України закріплює, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи є відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав передбачене Цивільним кодексом України, Конституцією України та багатьма іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до усталеної судової практики, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з положеннями ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від: характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, бо немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним.

Отже, на думку колегії суддів, рівень моральних страждань визначається не тільки видом правопорушення та його складністю, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог потерпілого ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди в розмірі 300 000 грн, оскільки потерпілому безумовно завдано моральну шкоду, яка полягає в порушенні звичного ритму життя, в душевних переживаннях.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив з вимог розумності та справедливості, врахувавши матеріальний та сімейний стан сторін, стягнув з обвинуваченого розмір моральної шкоди в 300 000 грн.

Відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого в частині задоволення позовних вимог колегія суддів не вбачає.

За приписами ч.1 ст.126 КПК України суд вирішує питання щодо процесуальних витрат у вироку суду або ухвалою.

Колегія суддів ураховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 червня 2020 року по справі №598/1781/17 про те, що КПК України не обмежує процесуальну форму вирішення питання щодо розподілу процесуальних витрат. Суд повинен вирішити питання про розподіл процесуальних витрат у будь-якому рішенні, яким завершується розгляд кримінального провадження по суті.

Відповідно до положень ч.1 ст.118 КПК України процесуальні витрати складаються із: 1) витрат на правову допомогу; 2) витрат, пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; 3) витрат, пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; 4) витрат, пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів, виготовленням дублікатів і копій документів.

Як установлено, адвокатом ОСОБА_10 надавалась юридична допомога потерпілому ОСОБА_8 , а саме: представництво його інтересів як потерпілого та цивільного позивача в апеляційній інстанції, що відповідно до розрахунку витрат складає 1 500 грн.

Указане підтверджується квитанцією про сплату від 20 березня 2023 року, яка є в матеріалах провадження (т.1, ас.171).

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що заява потерпілого ОСОБА_8 про стягнення судових витрат у кримінальному провадженні підлягає до задоволення та всі документи, які підтверджують саме такий розмір вказаних судових витрат містяться в матеріалах провадження.

Колегія суддів уважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування вироку суду першої інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а відповідно до ч.2 ст.409 КПК України - невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного.

Згідно з п.2 ч.1 ст.413 КПК України неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність є застосування закону, який не підлягав застосуванню.

Згідно зі ст.414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.

З положень, визначених в ст.50 КК України, за якою покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Загальні засади призначення покарання визначені в ст.65 КК України, за якою суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами обвинувачення, колегія суддів виходить з позиції ЄСПЛ, практика якого відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» при розгляді справ застосовується як джерело права.

У справі Скоппола проти Італії» від 17.09.09 року (заява № 10249/03) ЄСПЛ зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування суспільством від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке суд вважає пропорційним тяжкості порушених суспільних інтересів, їх наслідкам з урахуванням всіх встановлених судом обставин конкретного провадження. У справі «Бакланов проти Росії» від 09.06.05 року та у справі «Фрізен проти Росії» від 24.03.05 року суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». Також у справі «Ізмалов проти Росії» від 16.10.08 року суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи». Наведені правові тези Суду, щодо співмірності, пропорційності та індивідуалізації покарання слід визнавати одними з головних складових права на справедливий суд, закріпленого в ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод»

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що покарання, призначене судом обвинуваченому ОСОБА_6 , в частині звільнення обвинуваченого від додаткового покарання, не відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України. Суд при призначенні покарання повною мірою не врахував ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, його наслідки, та відомості, що характеризують особу обвинуваченого.

Санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі від трьох до восьми років з альтернативним додатковим покаранням у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Виходячи з положень ст.77 КК України у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням можуть бути призначені додаткові покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про відсутність достатніх підстав для виключення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами щодо обвинувачений ОСОБА_6 та виходить з того, що той, зважаючи на положення ст.12 КК України, вчинив кримінальне правопорушення, яке має тяжкі, незворотні наслідки, зокрема, спричинення тяжкого тілесного ушкодження потерпілому ОСОБА_8 , небезпечного для життя в момент спричинення.

Грубі порушення водієм ОСОБА_6 п.12.1 Правил дорожнього руху Україн, знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Приймаючи рішення за апеляційними вимогами прокурора, колегія суддів також виходить з того, що ОСОБА_6 є особою пенсійного віку, за місцем проживання характеризується посередньо, притягувався до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП, особисте ставлення ОСОБА_6 до вчиненого діяння, який своїми показаннями як в ході досудового розслідування кримінального провадження, так і в ході судового розгляду намагався уникнути відповідальності, часткове відшкодування спричиненої потерпілим матеріальної шкоди, відомості, що характеризують особу обвинуваченого. Тому при призначенні ОСОБА_6 основного покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі колегія суддів уважає можливим звільнити його від відбування покарання з випробуванням із застосуванням положень ст.75, 76 КК України.

Отже, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції, звільняючи обвинуваченого від відбування додаткового покарання в виді позбавлення права керування транспортними засобами, не навів у вироку достатніх, виключних мотивів, що відповідно до положень п.4 ч.1 ст.409, ч.2 ст.409, п.2 ч.1 ст.413, та ст.414 КПК України є підставою для скасування вироку суду в частині призначеного покарання.

З урахуванням викладених обставин, призначаючи покарання за ч.2 ст.286 КК України, апеляційний суд уважає доцільним призначити обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з застосуванням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом, яке буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

За вимогами ст.420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі: 1) необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; 2) необхідності застосування більш суворого покарання; 3) скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; 4) неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Оскільки колегія суддів погоджується з апеляційними доводами прокурора про застосування до обвинуваченого додаткового покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення права керування транспортними засобами, це є підставою для скасування вироку суду в частині призначеного покарання з ухваленням апеляційними судом вироку в порядку ст.420 КПК України.

Керуючись ст. 404,405,407,409,420 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_8 та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 09 січня 2023 року про відмову в накладенні арешту на квартиру у АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, загальною площею 105,2 кв м, залишити без змін.

Заяву потерпілого ОСОБА_8 про стягнення судових витрат задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 процесуальні витрати, а саме: витрати на правову допомогу в сумі 1 500 грн.

Апеляційну скаргу прокурора - задовольнити частково.

Вирок Хмельницького міськрайонного суду від 28 лютого 2023 року щодо ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати.

Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 (три) роки.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнити від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, якщо він протягом визначеного іспитового строку 2 (два) роки, не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає відповідно до ст.76 КК України покладені на нього такі обов`язки: періодично з`являтися до уповноваженого органу пробації для реєстрації, повідомляти уповноважений орган пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання (за наявності таких).

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення.

На вирок може бути подана касаційна скарга до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3