ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1634/23 Справа № 203/3151/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченої (в режимі

відеоконференції) ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001423, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Дніпропетровська, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

Вироком Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна, яке належить ОСОБА_7 .

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого за вироком Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07 лютого 2022 року більш суворим покаранням за цим вироком визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією майна, яке належить ОСОБА_7 .

До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 ухвалено обчислювати з 18 липня 2020 року.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні, зокрема грошові кошти на загальну суму 1 140 грн. конфісковано в дохід держави.

Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватою у закінченому замаху на умисне вбивство, тобто протиправному заподіянні смерті іншій людині, вчиненому з корисливих мотивів за наступних обставин.

У ОСОБА_7 17 липня 2020 року виник прямий умисел, направлений на умисне вбивство, тобто протиправне заподіяння смерті раніше знайомої ОСОБА_9 , вчинене з корисливих мотивів, з метою отримання грошових коштів та іншого цінного майна, що належить потерпілій.

Так, 17 липня 2020 року приблизно о 15.50 год. ОСОБА_7 , знаходячись поблизу буд. АДРЕСА_2 , з метою реалізації свого прямого умислу підшукала спеціально пристосований предмет для нанесення тілесних ушкоджень, а саме камінь, та поклала його до своєї сумки і пішою ходою, утримуючи вищевказаний камінь при собі, направилася до під`їзду, в якому мешкає потерпіла ОСОБА_9 .

Того ж дня, приблизно о 16.00 год. ОСОБА_7 подзвонила через домофон до кв. АДРЕСА_3 , в якій мешкає ОСОБА_9 , та попрохала впустити її в під`їзд, після чого, як двері під`їзду були відчинені, ОСОБА_7 піднялась до квартири ОСОБА_9 та попрохала останню пригостити її водою, на що ОСОБА_9 запросила ОСОБА_7 до кухонної кімнати.

В подальшому ОСОБА_7 , перебуваючи в кухонній кімнаті разом з ОСОБА_9 , реалізуючи свій прямий умисел, направлений на протиправне спричинення смерті іншій людині, з корисливих мотивів, передбачаючи наслідки у вигляді настання смерті потерпілої ОСОБА_9 та бажаючи їх настання, маючи на меті подальше заволодіння грошовими коштами потерпілої ОСОБА_9 , взяла в руку заздалегідь заготовлений камінь та умисно нанесла два удари у життєво-важливий орган - голову, а саме в область потилиці потерпілої ОСОБА_9 .

Після чого ОСОБА_7 , розуміючи, що її прямий умисел не доведено до кінця та потерпіла ОСОБА_9 знаходиться в свідомості, продовжуючи реалізовувати свій прямий умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті ОСОБА_9 , з корисливих мотивів, схопила кухонний ніж, який знаходився на кухонному столі, та нанесла один удар у життєво-важливий орган, а саме область правої молочної залози, та не менше чотирьох ударів в область правої кисті потерпілої ОСОБА_9 , якою остання прикривалась від вказаних ударів, вчиняючи опір ОСОБА_7 .

Далі ОСОБА_7 з метою заволодіння грошовими коштами та іншим цінним майном потерпілої ОСОБА_9 , користуючись, що ОСОБА_9 перебуває в шоковому стані, вийшла в сусідню кімнату, де з шухлядки взяла грошові кошти в розмірі 700 грн., золоту каблучку з червоним камінням, вагою 5,14 г, проби 583, в кількості 1 шт., вартістю 3 700 грн., а також з шафи взяла жіночий гаманець, три жіночі годинники та хрестик, які не становлять для потерпілої ОСОБА_9 матеріальної цінності. В подальшому ОСОБА_7 , вважаючи, що вона довела свій умисел до кінця, утримуючи при собі вищевказане майно, з місця скоєння злочину зникла та розпорядилась викраденим на власний розсуд.

В результаті умисних злочинних дій ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_9 спричинено тілесні ушкодження у вигляді: забійних ран у лівій тім`яній області та у правій тім`яній області, непроникаючого колото-різаного поранення правої молочної залози (правіше від ореоли), колото-різаних поранень м`яких тканин правого передпліччя, шести синців: на задній поверхні правого плеча у верхній третині, на задній поверхні правого плеча у нижній третині, на зовнішній поверхні правого плеча у нижній третині, на задній поверхні лівого плеча на межі верхньої та середньої третини, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Таким чином, ОСОБА_7 виконала всі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, однак злочин не було завершено з причин, що не залежали від її волі, а саме активний опір потерпілої ОСОБА_9 та своєчасне надання медичної допомоги.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі обвинувачена просить вирок суду в частині призначення покарання скасувати та призначити їй покарання у виді позбавленні волі на строк 7 років.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд лише стисло перерахував докази, не розкривши їх зміст та не аналізуючи, які обставини ними підтверджуються або спростовуються. Вказує, що нічим не підтвердивши суд спростував її доводи про те, що вона щиро не бажала настання смерті потерпілої. Звертає увагу, що суд не викликав свідків сторони обвинувачення, не зважаючи на те, що прокурор наполягав на їх допиті. Просить визнати обставинами, що пом`якшують покарання, наявність на утриманні малолітньої дитини та бабусі похилого віку, які потребують її догляду та турботи. Зазначає, що вона щиро розкаялась. Вважає, що її дії мають бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 187 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність в частині вирішення питання про долю речових доказів, які є предметом кримінального правопорушення, а саме грошові кошти у сумі 1 140 грн. передати за належністю потерпілій. В іншій частині вирок суду просить залишити без зміни.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідно до п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Звертає увагу, що грошові кошти у сумі 1 140 грн. відповідно до показань обвинуваченої та потерпілої належать потерпілій.

Позиції учасників судового провадження.

Обвинувачена ОСОБА_7 та захисник ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу обвинуваченої, не заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення.

У судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу сторони обвинувачення та просив її задовольнити, заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої.

Потерпіла ОСОБА_9 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, підтримала апеляційну скаргу прокурора.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в апеляційних скаргах, апеляційний суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Перевіркою матеріалів кримінального провадження з`ясовано, що судовий розгляд у ньому проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, таких порушень цього закону, котрі були б суттєвими і тягли за собою скасування вироку, у провадженні не допущено.

Згідно з вимогами ч. 3 ст. 370, п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні нею кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, за яке вона засуджена, ґрунтуються на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Твердження обвинуваченої на те, що в матеріалах провадження відсутні об`єктивні докази її винуватості у кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, спростовуються поясненнями як самої обвинуваченої, яка хоча і заперечувала наявність умислу на вбивство потерпілої, проте визнала факт нанесення їй тілесних ушкоджень та викрадення майна потерпілої, так і потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , даними ними в судовому засіданні; фактичних даних, що містяться у протоколах огляду місця події, обшуку, проведення слідчого експерименту та у висновках судово-медичних експертиз про характер і локалізацію тілесних ушкоджень у потерпілої, а також на підставі інших доказів, зміст яких детально відображено у вироку.

Так, суд, на підтвердження свого висновку, обґрунтовано послався на показання потерпілої ОСОБА_9 , яка вказала, що ОСОБА_7 знає як внучку своєї подруги сусідки, 17 липня 2020 року приблизно о 16.30 год. ОСОБА_7 прийшла до неї та попросила попити води, відкривши домофон, а потім двері вони пройшли до кухні, де вона хотіла її нагодувати. ОСОБА_7 сиділа в кухні на дивані, позаду, а хвилин через 10 вона відвернулась до плити, а повернувшись побачила, як ОСОБА_7 замахується каменем на неї, швидко приклала руку до голови, однак остання почала її (потерпілу) бити по голові, потім бігала по квартирі, розмовляючи по телефону, щось шукала по її особистим речам, після чого вискочила в коридор і подзвонила в двері до сусідки. Удари ОСОБА_7 нанесла їй два по голові, ще 4 удари вона нанесла їй ножем в грудну клітину.

Судом також наведено у вироку показання свідка ОСОБА_10 , яка в судовому засіданні вказала, що 17 липня 2020 року вона збиралась до дитячого садку з дитиною та почула крики «Лера не трогай», хвилин через 10 почула стук у двері, відкривши побачила сусідку ОСОБА_9 в крові з порізами і та розповіла, що її порізала ОСОБА_7 , яку вона (свідок) раніше бачила пару разів з чоловіком та дитиною, та приходила до своєї бабусі, її сусідки. По своїй камері бачила прихід і ухід ОСОБА_7 . У потерпілої була перемотана ганчіркою права рука, а грудна клітина, обличчя, шия все в крові.

Крім того, судом досліджено та наведено у вироку показання свідка ОСОБА_11 , яка в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою бабусі обвинуваченої. В липні місяці почула гучні крики «Лера, что ты делаешь», хвилин через 10 по телефону їй сусідка ОСОБА_10 повідомила, що до неї прийшла сусідка ОСОБА_9 вся в крові. Після її чоловік зразу піднявся на їх поверх. Особисто ОСОБА_7 вона не знає, але та часто приходила до своєї бабусі. По камерам сусідки бачили, що ОСОБА_7 підійшла до двері ОСОБА_9 , нахилилась за якимось предметом, подзвонила та зайшла до неї.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження та технічного запису судового процесу, потерпіла та свідки перед допитом попереджалися судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, приводилися до присяги, обставин, які б ставили під сумнів достовірність показань цих осіб, у провадженні не встановлено.

Із матеріалів провадження суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження та ролі обвинуваченої при скоєнні кримінального правопорушення, у цих показаннях не вбачається.

Крім того, повідомлені потерпілою та свідками обставини узгоджувалися з даними протоколів оглядів місця події від 17 липня 2020 року та 18 липня 2020 року зі схемою та фототаблицями до них, згідно яких було оглянуто квартиру АДРЕСА_3 , домофон з відео фіксацією за вказаною адресою та ділянку місцевості біля буд. АДРЕСА_4 , а також зафіксовано обстановку вчиненого кримінального правопорушення та вилучено, серед іншого, змиви РБК та кухонний ніж.

Суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обгрунтовано послався у вироку й на протокол обшуку від 18 липня 2020 року, відповідно до якого було оглянуто приміщення готелю « Смак » по АДРЕСА_5 , під час якого виявлено та вилучено: 1 140 грн., 2 квитанції, гаманець чорного кольору, два мобільних телефони, посвідчення ветерана праці на ім`я ОСОБА_9 .

Крім того, суд першої інстанції навів у вироку дані, що містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 18 липня 2020 року з відеозаписом до нього, згідно якого ОСОБА_7 у присутності понятих та захисника розповіла та показала обставини, за яких 14 липня 2020 року вона вчинила кримінальне правопорушення, зокрема, показала механізм нанесення тілесних ушкоджень потерпілій.

Також, судом першої інстанції досліджено та враховано висновки експертів №641 від 23 липня 2020 року та №650 від 24 липня 2020 року, відповідно до яких встановлено групову приналежність крові ОСОБА_7 та ОСОБА_9 .

Суд першої інстанції обгрунтовано як на доказ винуватості ОСОБА_7 послався на висновок експерта №2050е від 28 липня 2020 року, відповідно до якого встановлено, що у ОСОБА_9 були виявлені тілесні ушкодження на голові, правому передпліччю та правій молочній залозі, механізм її спричинення встановлений при проведенні судово-медичної експертизи, не суперечать механізму, локалізації та характеру, на які вказує ОСОБА_9 .

Водночас, дослідивши дані висновків експерта №600/1 від 20 серпня 2020 року, №600/2 від 13 серпня 2020 року, №658 від 05 серпня 2020 року та №659 від 05 серпня 2020 року, суд першої інстанції правильно зазначив, що враховуючи отримані результати досліджень та групові характеристики крові осіб, що проходять по даному кримінальному провадженню, не виключається можливість походження слідів крові на поверхні ножа, на камені, на марлевій серветці зі змивом з підлоги на кухні, на корпусу та на кришці телефону марки Самсунг від потерпілої ОСОБА_9 , і не можна виключити домішок крові від ОСОБА_7 .

Крім того, суд першої інстанції навів у вироку дані, що містяться у висновку експерта №2057е від 29 липня 2020 року, відповідно до якого у ОСОБА_9 були виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців на обох верхніх кінцівках, механізм спричинення яких в ході проведення слідчого експерименту не розкрито.

Надаючи оцінку цим доказам у сукупності апеляційний суд вважає їх належними та допустимими для доведеності винуватості обвинуваченої у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, та не вбачає підстав визнати наведені у вироку висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Встановивши фактичні обставини кримінального провадження, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, суд першої інстанції надав їм оцінку з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку. При цьому дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України.

Висновки суду про те, що обвинувачена ОСОБА_7 , заподіюючи тілесні ушкодження потерпілій, діяла з умислом на вбивство з корисливих мотивів, однак такі наслідки не настали, оскільки злочин не було закінчено з причин, які не залежали від волі обвинуваченої, є обгрунтованими, оскільки, як достовірно встановлено судом, наносячи ОСОБА_9 тілесні ушкодження в ділянку розташування життєво важливих органів, а саме два удари каменем, який підібрала заздалегідь, у ліву та у праву тім`яні області голови, а потім колото-різані поранення ножем в область грудної клітини, усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачала настання смерті потерпілої, що підтверджено висновком судово-психіатричної експертизи №362 від 07 серпня 2020 року, однак злочин не було доведено до кінця, оскільки своєчасне надання потерпілій ОСОБА_9 кваліфікованої медичної допомоги завадило настанню її смерті, і саме ці дії вказують на наявність у обвинуваченої умислу на позбавлення життя потерпілої, про відсутність якого зазначала у апеляційній скарзі остання.

При цьому суд апеляційної інстанції враховує позицію Верховного Суду, висловлену у постанові суду від 09 вересня 2021 року у справі №361/2548/18, відповідно до якої питання про наявність умислу вирішується з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховується кількість, характер і локалізація поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінка винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину. Спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляє свою конкретизацію в способі вчинення діянь.

Крім того, поведінка обвинуваченої після вчинення злочину, зокрема, залишення потерпілої на місці пригоди після нанесення їй двох ударів у життєво-важливий орган-голову, одного удару у житєво-важливий орган правої молочної залози, а також не вжиття заходів щодо надання медичної допомоги потерпілій, повністю спростовує доводи обвинуваченої ОСОБА_7 про небажання настання смерті потерпілої.

Викладене спростовує доводи обвинуваченої в апеляційній скарзі про те, що вона не мала умислу на вбивство потерпілої та її дії слід кваліфікувати за ст. 187 КК України.

Апеляційний суд вважає, що при оцінці показань обвинуваченої суд першої інстанції обгрунтовано піддав сумнівам вищенаведені доводи сторони захисту, оскільки дані доводи не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду суду першої інстанції та спростовуються дослідженими судом доказами, характером дій обвинуваченої, спрямованих на позбавлення життя потерпілої, способом і механізмом спричинення тілесних ушкоджень та їх локалізацією.

З матеріалів провадження слідує, що твердження обвинуваченої, зазначені в апеляційній скарзі, про відсутність умислу на вбивство потерпілої, є аналогічними тим, що вона вже висловлювали у суді першої інстанції. Із вироку по провадженню видно, що зазначені твердження визнані такими, що не грунтуються на матеріалах провадження. Свої висновки, із якими погоджується апеляційний суд, із цього питання суд належним чином мотивував. Вони підтверджені доказами, які суд ретельно перевірив і належно оцінив. У апеляційній скарзі обвинуваченої не наведено та під час апеляційного перегляду стороною захисту на вказано інші, не досліджені судами докази, якими б спростовувались висновки суду за обговорюваними твердженнями.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, на думку апеляційного суду, прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини («Яллох проти Німеччини» від 11 липня 2006 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року, «Веренцов проти України» від 11 липня 2013 року), та підстав для задоволення апеляційної скарги обвинуваченої за обставин, викладених нею у скарзі, не має.

З урахуванням викладеного, виходячи з фактичних обставин провадження, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, врахувавши наведені правові позиції, правильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України, з чим погоджується і апеляційний суд.

Суд у вироку навів докази по обвинуваченню ОСОБА_7 у вчиненні закінченого замаху на умисне вбивство, вчиненогоз корисливих мотивів, та дав аналіз цим доказам після їх дослідження, тому немає підстав вважати, що по справі допущена суттєва неповнота кримінального і судового провадження, яка викликає необхідність скасування вироку.

При цьому всупереч доводам в апеляційній скарзі обвинуваченої суд першої інстанції надав оцінку як показанням обвинуваченої, так і іншим наявним у матеріалах провадження доказам з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку.

У процесі перевірки матеріалів кримінального провадження апеляційним судом не виявлено порушень вимог кримінального процесуального закону під час збирання й закріплення доказів у провадженні, які б ставили під сумнів обгрунтованість висновків суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації її дій. Наявні у провадженні докази відповідають вимогам закону щодо належності та допустимості доказів.

Під час досудового розслідування та при судовому розгляді були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення кримінального провадження, проведені необхідні експертизи, належним чином з`ясовані обставини, що характеризують об`єкт і об`єктивну сторону кримінального правопорушення.

Не встановлено й істотних порушень кримінального процесуального закону, які б призводили до скасування вироку, при порушенні вказаного кримінального провадження, його розслідуванні та під час судового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції.

За таких обставин не має підстав вважати, що у справі допущена однобічність та неповнота судового розгляду, які викликають необхідність перекваліфікації дій обвинуваченої, на чому наполягає в своїй апеляційній скарзі остання.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченої ОСОБА_7 про невідповідність призначеного їй покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченої, слід зазначити наступне.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі «Денісова і Моісєєва проти Росії» (рішення від 14 червня 2011 року) та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним».

У справі «Скоппола проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява №10249/03) та у справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченої ОСОБА_7 в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та достатніх підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання судом не встановлено і в апеляційній скарзі також не наведено.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про її особу, а також усі обставини провадження. Суд також визнав обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченій, вчинення злочину щодо особи похилого віку.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості скоєного кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, а також даних про особу обвинуваченої, яка раніше судима, посередньо характеризується, висловила розкаяння у вчиненому, вчинила особливо тяжкий насильницький злочин, який визначається найвищим, винятковим ступенем небезпечності для суспільства, поведінку до та після вчинення злочину, зокрема, те, що обвинувачена не намагалась виправити наслідків ситуації, не викликала потерпілій після завдання їй тілесних ушкоджень швидку медичну допомогу, та позицію прокурора та потерпілої щодо виду та розміру покарання, яке необхідно призначити обвинуваченій, суд дійшов обгрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 15, п. 6 ч. 2 ст. 115 КК України із застосуванням вимог ч. 4 ст. 70 КК України.

Що стосується доводів обвинуваченої в апеляційній скарзі про те, що вона щиро кається, то вказані обставини вже були враховані судом першої інстанції під час призначення обвинуваченій покарання.

Той факт, що ОСОБА_7 має на утриманні малолітню дитину та бабусю похилого віку, має місце, проте вказані обставини не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання з огляду на досліджені матеріали провадження в їх сукупності.

Обвинуваченою як в апеляційній скарзі, так і під час апеляційного перегляду не надано доказів, які б істотно знижували ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого нею кримінального правопорушення.

З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі останньої, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі обвинуваченої доводи про те, що призначене їй покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченої і за своїм видом є явно несправедливим внаслідок суворості, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, про що наполягала в своїй апеляційній скарзі остання.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині вирішення питання про долю речових доказів, які є предметом кримінального правопорушення, а саме грошових коштів у сумі 1 140 грн., слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ч. 9 ст. 100 КПК України питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Такі докази і документи повинні зберігатися до набрання рішенням законної сили. У разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про спеціальну конфіскацію та долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу.

При цьому відповідно до п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України гроші, цінності та інше майно, що були предметом кримінального правопорушення або іншого суспільно небезпечного діяння, конфіскуються, крім тих, які повертаються власнику (законному володільцю), а якщо його не встановлено - переходять у власність держави в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Як слідує з матеріалів провадження, зокрема, фактичних обставин кримінального правопорушення, визнаних судом доведеними, ОСОБА_7 інкримінується, зокрема, викрадення у потерпілої ОСОБА_9 грошових коштів у сумі 700 грн.

Вказані обставини також підтверджуються поясненнями обвинуваченої ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_9 , наданими у суді першої інстанції.

При цьому, не заслуговують на увагу доводи прокурора про те, що інша частина суми з грошових коштів у розмірі 1 140 грн. також належить потерпілій, оскільки отримана внаслідок закладення в ломбард викраденої у неї золотої каблучки з червоним камінням, вагою 5,14 г, проби 583, в кількості 1 шт., оскільки відповідно до наданих під час апеляційного перегляду поясненьпотерпілої ОСОБА_9 , вказана каблучка була їй повернута.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції частково погоджується з доводами прокурора та вважає за необхідне на підставі п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України грошові кошти у сумі 700 грн. повернути потерпілій ОСОБА_9 , а грошові кошти у сумі 440 грн., власника яких не встановлено, на підставі п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України конфіскувати у дохід держави.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, необхідно задовольнити частково, апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 - залишити без задоволення, а вирок суду першої інстанції - змінити в частині вирішення долі речових доказів.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.

Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 08 лютого 2023 року щодо ОСОБА_7 змінити в частині вирішення долі речових доказів.

На підставі п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України грошові кошти у сумі 700 грн. повернути потерпілій ОСОБА_9 .

На підставі п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України грошові кошти у сумі 440 грн. конфіскувати у дохід держави.

В іншій частині вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а особою, яка перебуває під вартою, в той самий строк з дня вручення їй копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4