УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня2023 року

м. Київ

справа № 164/1432/18

провадження № 51-5140 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду

від 08 лютого 2023 року, якою вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2021 року щодо ОСОБА_6

та ОСОБА_5 залишено без змін,

встановив:

Вироком Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2021 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Любарі Житомирської області, жителя АДРЕСА_2, раніше не судимого, та

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 3 с. 187 Кримінального кодексу України (далі - КК) і призначено їм кожному покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 3 місяці

з конфіскацією майна.

Місцевий суд встановив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в групі

з невстановленою особою, близько 03:00 14 червня 2018 року у с. Колодії Маневицького району Волинської області, з метою заволодіння чужим майном проникли до будинку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і вчинили на них розбійний напад.

При перегляді вироку Волинський апеляційний суд ухвалою від 08 лютого

2023 року залишив це рішення без змін.

У поданій касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону

і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого ОСОБА_5 .

На обґрунтування посилається на те, що апеляційний суд не перевірив доводів захисника засудженого ОСОБА_5 та порушив положення ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), не зазначивши

в ухвалі, чому відхилив ці доводи. Вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання є явно несправедливим через суворість, оскільки судом не було взагалі враховано позицію потерпілих, які не наполягали на суворому покаранні.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до них копії судових рішень, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 438 КПК у підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

За правилами ст. 370 КПКсудове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним та обґрунтованим є рішення, ухвалене компетентним судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин,

які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду

та оціненими судом відповідно до ст. 94 вказаного Кодексу, тобто кожен доказ оцінюється з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Під істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону,

що можуть тягнути за собою зміну або скасування судового рішення ст. 412 КПК розуміє не будь які порушення, а лише ті, що перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Частиною 2 ст. 419 КПК передбачено, що при залишенні апеляційної скарги

без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Згідно зі змістом оскаржуваної ухвали, з апеляційними скаргами на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2021 року зверталися прокурор, захисник ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_6

та захисника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_5 .

При перегляді вироку за вказаними апеляційними скаргами сторони захисту, апеляційний суддійшов умотивованого висновку про безпідставність наведених у них доводів та відсутність порушень вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду і навів у своїй ухвалі конкретні мотиви, з яких ці доводи відхилив.

Зокрема, захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 оскаржував вирок через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, безпідставне незастосування закону про кримінальну відповідальність, а також вважав призначене ОСОБА_5 судом першої інстанції покарання явно несправедливим через суворість.

Як убачається з копії ухвали апеляційного суду, у поданій апеляційній скарзі захисники загалом не оспорювали причетності засуджених до вчинення злочину, вказували на процесуальні порушення, допущені органом досудового розслідування під час збирання доказів у справі, а також при судовому розгляді провадження та не погоджувалися із правовою кваліфікацією дій засуджених

за ч. 3 ст. 187 КК, оскільки вважали, що має місце ексцес виконавця.

Відхиляючи ці доводи апеляційний суд у своєму рішенні вказав на те, що хоча ОСОБА_6 та ОСОБА_5 вказували про неочікуваний для них розвиток подій безпосередньо на місці події, жорстокість і зайвість дій третього спільника, які не охоплювались їх умислом, проте жоден із них заходів для припинення таких дій не вжив, а навпаки, останні чітко та послідовно виконували вказівки третьої особи, і вчиняли насильство щодо потерпілих, наносили їм тілесні ушкодження, переносили у інші кімнати, зв`язували, заклеювали скотчем, шукали гроші в будинку. Вказані обставини свідчать про те, що кримінальне правопорушення та його суспільно небезпечні наслідки

є єдиними, цілісними та спільними для усіх його співучасників, а тому усі вони, незалежно від їх ролі у вчиненому, повинні разом нести кримінальну відповідальність за вчинений злочин.

Також апеляційний суд встановив, що протоколи проведення слідчих експериментів за участю засуджених містять докладний виклад умов

і результатів їх проведення та були досліджені судом першої інстанції

в судовому засіданні і обґрунтовано покладені цим судом в основу обвинувального вироку. Процес проведення вказаних слідчих дій зафіксований на носіях інформації, флеш картах, які значаться, як додатки до протоколу

і продубльований у їх змісті. Тому не дослідження судом цих відеозаписів жодним чином не порушує принцип безпосередності дослідження вказаних доказів, тоді як сам факт застосування технічних засобів фіксації при проведенні такої слідчої дії, не є обов`язковим згідно з вимогами ч. 2 ст. 240 КПК.

Аналіз слідчих експериментів, проведених з участю потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , свідчить про цілковиту добровільність їхньої поведінки

під час відтворення. Кожен із потерпілих не лише показував, а й розповідав про ті обставини вчиненого, які сприймав особисто, а слідчим задавались лише уточнюючі запитання щодо характеру та локалізації нанесених тілесних ушкоджень, участі і ролі кожного з засуджених у їх спричиненні з метою конкретизації цих відомостей, як таких, що мають значення у кримінальному провадженні. При цьому жодних аргументів про те, що ці слідчі дії були проведені в формі допиту в апеляційних скаргах захисників наведено не було.

Безпідставними апеляційний суд визнав і доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 щодо явної несправедливості призначеного засудженому ОСОБА_5 покарання через суворість.

Відповідаючи на ці доводи апеляційний суд в ухвалі зазначив, що при обрані виду та розміру покарання ОСОБА_5 місцевий суд з достатньою повнотою врахував, що вчинений ним злочин відноситься до категорії особливо тяжких, останній є особою молодого віку, раніше не судимий, суспільно корисною працею не займається, постійного стабільного доходу не має, за місцем проживання та попереднього ув`язнення характеризується позитивно і на обліку у лікаря нарколога чи психіатра не перебуває. Окрім цього судом також було взято до уваги стан здоров`я засудженого, безпосередні обставини вчиненого діяння, його ставлення до вчиненого, який не погодився із правовою кваліфікацією його дій, а також позицію потерпілих у справі, яким відшкодовано

у повному обсязі матеріальні збитки, відсутність претензій з боку потерпілих,

які просили не позбавляти засудженого волі, та відсутність у справі обставин, які обтяжують покарання, й призначив останньому покарання в межах санкції статті, наближене до мінімальної межі.

Підстав для призначення засудженому ОСОБА_5 більш м`якого покарання

із застосуванням ст. 69 КК та звільнення його від відбування покарання

з випробуванням на підставі ст. 75 КК, суди першої та апеляційної інстанцій

не знайшли.

Призначене засудженому ОСОБА_5 покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину, даним про його особу та є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно суворим, не вбачається.

Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішення суду апеляційної інстанції і вмотивованість його висновків з питань істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які можуть бути підставами для його скасування, захисник у касаційній скарзі не навела і таких даних зі змісту судового рішення не вбачається.

Ухвала апеляційного суду є належним чином обґрунтованою та вмотивованою

і за змістом відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.

З огляду на викладене, подана касаційна скарга та додані до неї матеріали

не дають підстав для її задоволення, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на ухвалу Волинського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3