УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2023 року

м. Київ

Справа № 607/8082/21

Провадження № 51-4222 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 15 березня 2023 року щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Поляна Золочівського району Львівської області, громадянина України, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2019 року за ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 296, ст. 395 КК України із застосуванням ст. 70 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,

встановив:

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2022 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.

Згідно з вимогами ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом приєднання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 грудня 2019 року до призначеного покарання за цим вироком остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 вирішено рахувати з моменту звернення вироку до виконання, зарахувавши у строк покарання попереднє ув`язнення з 18.05.2022 року по 21.07.2022, а також з 26.12.2022 року по 29.12.2022 включно. Вирішені питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком 16 вересня 2020 року, приблизно о 18:00 год, у ОСОБА_4 , який був раніше судимий за злочини проти власності, й судимість не була знята чи погашена, під час перебування у дворі між будинками АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , виник злочинний умисел, направлений на таємне повторне викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 , скориставшись тимчасовою відсутністю власника ОСОБА_5 та переконавшись, що за ним ніхто не спостерігає і його дії не будуть помічені сторонніми особами, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та настання суспільно-небезпечних наслідків, шляхом вільного доступу, таємно викрав зі столу, на якому розпивав спиртні напої, мобільний телефон торговельної марки «Хіаоmі» Redmi 6 з об`ємом пам`яті 3/32 GB вартістю 1878,93 грн.

Після цього, ОСОБА_4 із викраденим телефоном покинув місце вчинення злочину, а майном розпорядився на власний розсуд, чим спричинив ОСОБА_5 майнову шкоду на загальну суму 1878,93 грн.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 15 березня 2023 року апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_6 задоволено частково.

Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2022 року змінено й зараховано ОСОБА_4 на підставі положень ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України від 26 листопада 2015 року № 838-VIII "Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання") в строк відбуття покарання строк його попереднього ув`язнення у кримінальному провадженні № 0001274, а саме строк затримання та перебування під вартою з 30 серпня 2016 року по 10 лютого 2017 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, його явну несправедливість через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення та пом`якшити призначене на підставі ст.71 КК України остаточне покарання, призначивши його в межах від 4 років і 1 місяця до 4 років і 6 місяців позбавлення волі.

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суди, призначаючи остаточне покарання, не в повній мірі врахували ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про його особу, а також те, що він добровільно відшкодував завдану потерпілому шкоду, потерпілий претензій не має й просив суд застосувати до нього покарання, не пов`язане із позбавленням волі.

На думку засудженого, вказані обставини є достатніми підставами для пом`якшення призначеного йому остаточного покарання.

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів убачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 2 ст. 185 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Стосовно доводів засудженого щодо суворості покарання, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Частиною 2 ст. 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ст. 65 зазначеного Кодексу особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за вчинене правопорушення.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, обираючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував дані про особу винного, який не працює, має судимість, вчинив новий злочин в період іспитового строку за попереднім вироком. Також судом було враховано позицію потерпілого, відшкодування завданої шкоди. Обставин, які обтяжують покарання, не було встановлено.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання, наближеного до мінімальної межі санкції ч. 2 ст. 185 КК України у виді 1 року позбавлення волі, і визначив остаточне покарання за сукупністю вироків на підставі положень ст. 71 КК України шляхом приєднання всього покарання за попереднім вироком до покарання за новим вироком у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження в апеляційному порядку за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 , яка за змістом і доводами здебільшого є аналогічною касаційній скарзі засудженого, обґрунтовано вказав, що ОСОБА_4 , будучи раніше судимим за вчинення корисливих злочинів, на шлях виправлення не став, в період не знятої та не погашеної судимості знову вчинив злочин проти власності, тому суд не знайшов підстав для пом`якшення призначеного покарання.

При цьому судом було спростовано доводи апеляційної скарги щодо неврахування таких обставин, як добровільне відшкодування шкоди. Як вказав апеляційний суд, шкоду потерпілому було відшкодовано, оскільки мобільний телефон, який ОСОБА_4 викрав у потерпілого ОСОБА_5 , останній сам виявив у ломбарді.Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що призначене ОСОБА_4 покарання за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Посилання засудженого на те, що при призначенні покарання суд не врахував позицію потерпілого ОСОБА_5 , який жодних претензій матеріального чи морального характеру до нього не має та просив призначити покарання, не пов`язане із позбавленням волі, є безпідставними, оскільки думка потерпілого щодо визначення винному виду і розміру покарання, хоча і враховується судом в сукупності з іншими обставинами, однак сама по собі не може бути вирішальною при призначенні покарання.

Виходячи з указаних обставин, суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 покарання, яке є необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, з чим погоджується і колегія суддів касаційного суду.

Підстав для пом`якшення покарання, а також підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання явно несправедливим внаслідок суворості, не вбачається.

Апеляційний суд, належно перевіривши доводи апеляційної скарги захисника щодо суворості призначеного покарання, дійшов висновку про те, що обставини, на які захисник посилається в апеляційній скарзі, були належним чином враховані судом першої інстанції при визначенні виду та розміру призначеного покарання, тому підстав для зміни вироку в частині призначеного покарання не встановив. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 грудня 2022 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 15 березня 2023 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3