справа № 631/559/23
провадження № 1-кп/631/104/23
У Х В А Л А

п р о в і д м о в у в з а т в е р д ж е н н і у г о д и

п р о в и з н а н н я в и н у в а т о с т і

03 травня 2023 року селище міського типу Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю

з боку сторони обвинувачення:

прокурора ОСОБА_2

з боку сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

а також:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

розглянувши і перевіривши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 1 Нововодолазького районного суду Харківської області справу на підставі обвинувального акту та угоди про визнання винуватості, укладеної сторонами 02.05.2023 року в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 липня 2023 року під № 0000464, за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця села Нова Парафіївки Кегичівського району Харківської області, громадянина України (паспорт серії НОМЕР_1 ,

виданий Кегичівським РВ ГУ МВС України в Харківській області),

реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ,

одруженого, який утримує 3 неповнолітніх дітей:

доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,

сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ,

має середньо-спеціальну освіту,

проходить військову службу за мобілізацією як солдат резерву 1 запасної роти військової частини НОМЕР_3 у військовому званні «солдат»

(тимчасове посвідчення військовозобов`язаного № НОМЕР_4 ), раніше не судимий,

суб`єктом господарської діяльності не є,

зареєстрований та проживав до моменту затримання за адресом:

АДРЕСА_1 ;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, -

в с т а н о в и в:

На виконання приписів пункту 3 частини 2 статті 283 та у порядку, передбаченому статтями 291 і 293 Кримінального процесуального кодексу України, прокурор Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_8 надіслав до Нововодолазького районного суду Харківської області підписаний та затверджений ним як прокурором у провадженні із відповідними повноваженнями, визначеними статтями 36 і 37 зазначеного вище кодифікованого процесуального закону, обвинувальний акт, складений 05.04.2023 року слідчим другого слідчого відділу ТУ ДБР у місті Полтаві ОСОБА_9 , разом із доданими до нього документами, що зареєстровані за вхідним № 2046/23-вх від 18.04.2023 року із наданням автоматизованою системою документообігу суду єдиного унікального № 631/559/23 (провадження № 1-кп/631/104/23) (а. с. 22 - 23, 26).

Ухвалою, постановленою Нововодолазьким районним судом Харківської області 19.04.2023 року, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання по справі з єдиним унікальним № 631/559/23 (провадження № 1-кп/631/104/23) у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 липня 2023 року під № 0000464, щодо вчинення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, професійним суддею одноособово у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 1 Нововодолазького районного суду Харківської області за участю сторін та інших учасників судового провадження, передбачених частиною 2 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (а. с. 27 29).

Натомість, 02 травня 2023 року прокурор Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_2 , якому на підставі статті 37 Кримінального процесуального кодексу України надані повноваження прокурора у цьому кримінальному провадженні, та обвинувачений ОСОБА_3 , в присутності захисника ОСОБА_4 в приміщенні Нововодолазького районного суду Харківської області уклали угоду про визнання винуватості, в якій зазначили, що обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, тобто у тому, що він:

-у період з 24.05.2022 року по 18.06.2022 року вчинив військове кримінальне правопорушення, яке полягає в самовільному залишенні місця служби, вчиненому в умовах воєнного стану, особою, зазначеною в частині першій або другій статті 407 Кримінального кодексу України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби);

-у період з 08.12.2022 року по 11.12.2022 року вчинив військове кримінальне правопорушення, яке полягає в нез`явленні вчасно без поважних причин на службу з відпустки, вчиненому в умовах воєнного стану, особою, зазначеною в частині першій або другій статті 407 Кримінального кодексу України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби);

-та у період з 20.02.2023 року по 01.03.2023 року вчинив військове кримінальне правопорушення, яке полягає в самовільному залишенні місця служби, вчиненому в умовах воєнного стану, особою, зазначеною в частині першій або другій статті 407 Кримінального кодексу України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби),-

внаслідок чого сторони кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 липня 2023 року під № 0000464, узгодили йому міру покарання за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, із застосуванням положень статті 69 та 62 цього кодексу, у виді 2 (двох) років тримання в дисциплінарному батальйоні. Із зазначеною мірою покарання ОСОБА_3 повністю згоден. Обвинуваченому роз`яснено наслідки укладання та затвердження цієї угоди, передбачені частиною 4 статті 394, статтею 424, пунктом 1 частини 4 статті 474 та статтею 476 Кримінального процесуального кодексу України (а. с. 51 70).

Зазначена угода про визнання винуватості, після підписання її сторонами кримінального провадження невідкладно 02.05.2023 року надана суду у повній відповідності до вимог частини 2 статті 35 Кримінального процесуального кодексу України й зареєстрована за вхідним № 2290/23-вх від 02.05.2023 року.

Під час підготовчого судового засідання сторони кримінального провадження запевнили суд у тому, що 02.05.2023 року уклали угоду про визнання винуватості з дотриманням та в порядку, передбаченому статтями 468, 469 та 472 Кримінального процесуального кодексу України, повністю підтримали її умови та просили затвердити, призначивши узгоджену ними ОСОБА_3 міру покарання, із застосуванням положень статті 69 та 62 Кримінального кодексу, у виді 2 (двох) років тримання в дисциплінарному батальйоні.

Крім цього, обвинувачений ОСОБА_3 також у судовому засіданні беззастережно підтвердив визнання ним винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, добровільність укладання цієї угоди та можливість її виконання, пояснивши, що дійсно при викладених у ній та обвинувальному акті обставинах вчинив військове кримінальне правопорушення, яке полягає в самовільному залишенні місця служби без поважних частин, вчиненому в умовах воєнного стану, ним як особою, зазначеною в частині другій статті 407 Кримінального кодексу України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби), а також в нез`явленні вчасно без поважних причин на службу з відпустки, вчиненому в умовах воєнного стану, особою, зазначеною в частині першій або другій статті 407 Кримінального кодексу України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).

Отже, суд безпосередньо переконався у безсумнівному та добровільному, тобто без будь-якого впливу із чиєї б то ні било сторони (як-то застосування насильства, примусу, погрози, обіцянок, дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді) визнанням у повному обсязі ОСОБА_3 своєї вини в інкримінованому йому органом досудового розслідування кримінальному правопорушенні (повідомленій підозрі), погодженні з кваліфікацією вчиненого ним діяння, підтвердженням ним їх фактичних обставин, відсутності жодних заперечень щодо них з боку сторони обвинувачення, усвідомленні та правильному розумінні ним при підписанні письмової угоди про визнання винуватості передбачені Кримінальним процесуальним законодавством України наслідки укладання, затвердження та невиконання її умов.

Таким чином, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши ці обставини, встановлені під час підготовчого судового засідання за кримінальним провадженням із укладеною угодою про визнання винуватості, суд вважає за необхідне зазначити таке.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, що складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, Кримінального процесуального кодексу України та інших законів України, про що прямо зазначено у статті 1 кримінального процесуального кодифікованого закону України.

З огляду на зміст глав 27 та 28 розділу ІV Кримінального процесуального кодексу України, судове провадження у першій інстанції складається з підготовчого провадження та судового розгляду кримінального провадження (кримінальної справи).

Отже, підготовче провадження є першим та важливим етапом судового провадження, під час якого суд першої інстанції зобов`язаний перевірити наявні в нього на цьому етапі матеріали кримінального провадження, з`ясувати достатність фактичних і юридичних підстав для прийняття судових рішень, обумовлених частиною 3 статті 314 кримінального процесуального кодифікованого закону України.

Тобто зі змісту пункт 1 частини 3 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України вбачається, що суд у підготовчому судовому засіданні перш за все має з`ясувати, чи є підстави задля прийняття рішення щодо затвердження або відмови у затвердженні угоди та повернення кримінального провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468 475 цього кодексу.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод й практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, в силу приписів статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учиненої Високими Договірними Сторонами 04.11.1950 року в Римі та ратифікованої нашою державою 17.07.1997 року відповідним Законом України № 475/97-ВР, яка на підставі змісту статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одночасно із цим Основний Закон нашої Держави у своїй статті 19 обумовлює, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відтак, загальний порядок судового провадження на підставі угоди визначений статтею 474 Кримінального процесуального кодексу України.

Тобто, перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості на виконання вимог частини 4 зазначеної вище статті суд під час судового засідання повинен з`ясувати в обвинуваченого, чи цілком він розуміє:

1) що він має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, а він має такі права: мовчати і факт мовчання не матиме для суду жодного доказового значення; мати захисника, у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках, передбачених законом, або захищатися самостійно; допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь;

2) наслідки укладання та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу;

3) характер кожного обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим;

4) вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Також згідно з частиною 6 статті 474 Кримінального процесуального кодексу України суд зобов`язаний переконатися у судовому засіданні, що укладання угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Відтак, перевіркою матеріалів кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 липня 2023 року під № 0000464, щодо вчинення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , кримінального правопорушення, у виді злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, зокрема, змісту обвинувального акта із доданими до нього документами разом із укладеною 02 травня 2023 року сторонами цього кримінального провадження на стадії підготовчого провадження угодою про визнання винуватості, яка проведена з метою реалізації покладених на суд обов`язків щодо з`ясування добровільності укладення та перевірки її на відповідність вимогам кримінального та кримінального процесуального законодавства України згідно із приписом частини 6 статті 474 Кримінального процесуального кодексу України, судом встановлено таке.

05.04.2023 року прокурор у кримінальному провадженні прокурор Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_8 підписав та затвердив, складений слідчим другого слідчого відділу ТУ ДБР у місті Полтаві ОСОБА_9 обвинувальний акт, яким вважає встановленим фактичні обставини, правову кваліфікацію кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України.

Отже, органом досудового розслідування встановлено та не оспорюється учасниками судового провадження, що ОСОБА_3 , який проходив військову службу за мобілізацією на посаді номера обслуги 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 1 механізованої роти 1 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_3 у військовому званні «солдат», вирішив стати на злочинний шлях та, діючи умисно, в умовах воєнного стану, незаконно, самовільно залишити місце служби. Реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилення від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, він 24.05.2022 року самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_3 , яка на той момент знаходилась в населеному пункті АДРЕСА_2 . Доводячи свій злочинний умисел до кінця, ОСОБА_3 в період з 24.05.2022 року, в умовах воєнного стану, незаконно перебував поза межами розташування особового складу військової частини НОМЕР_3 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та без поважних причин до 18.06.2022 року, коли самостійно повернувся до розташування військової частини НОМЕР_3 . За час відсутності на службі він обов`язки з військової служби за посадою не виконував, в медичні установи не звертався, правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від військової служби та про його причини не повідомляв, а вільний час проводив на власний розсуд з 24.05.2022 року по 18.06.2022 року.

Також, ОСОБА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилення від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 08.12.2022 року вчасно не повернувся до розташування військової частини НОМЕР_3 , яка на той момент знаходилась в населеному пункті АДРЕСА_3 після відпустки, що була йому надана на підставі Наказу командира військової частини НОМЕР_3 . Доводячи свій злочинний умисел до кінця, він в період з 08.12.2022 року, в умовах воєнного стану, незаконно перебував поза межами розташування особового складу військової частини НОМЕР_3 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та без поважних причин до 11.12.2022 року, коли самостійно повернувся до розташування військової частини НОМЕР_3 . За час відсутності на службі обов`язки з військової служби за посадою не виконував, в медичні установи не звертався, правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від військової служби та про його причини не повідомляв, вільний час проводив на власний розсуд з 08.12.2022 року по 11.12.2022 року.

Крім того, ОСОБА_3 , реалізуючи свій злочинний умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою ухилення від військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків, 20.02.2023 року самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_3 , яка на той момент знаходилась в населеному пункті Новопросянське Харківської області. Доводячи свій злочинний умисел до кінця, в період з 20.02.2023 року, в умовах воєнного стану, він незаконно перебував поза межами розташування особового складу військової частини НОМЕР_3 та проводив час на власний розсуд, не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби та без поважних причин до 01.03.2023 року, коли самостійно повернувся до розташування військової частини НОМЕР_3 . За час відсутності на службі обов`язки з військової служби за посадою не виконував, в медичні установи не звертався, правоохоронні органи, органи державної влади або органи місцевого самоврядування про свою належність до військової служби, про вчинене ним ухилення від військової служби та про його причини не повідомляв, вільний час проводив на власний розсуд з 20.02.2023 року по 01.03.2023 року.

Таким чином, вказаними умисними діями ОСОБА_3

-у період з 24.05.2022 року по 18.06.2022 року вчинив військове кримінальне правопорушення, яке полягає в самовільному залишенні місця служби, вчиненому в умовах воєнного стану, особою, зазначеною в частині першій або другій статті 407 Кримінального кодексу України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби);

-у період з 08.12.2022 року по 11.12.2022 року вчинив військове кримінальне правопорушення, яке полягає в нез`явленні вчасно без поважних причин на службу з відпустки, вчиненому в умовах воєнного стану, особою, зазначеною в частині першій або другій статті 407 Кримінального кодексу України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби);

-та у період з 20.02.2023 року по 01.03.2023 року вчинив військове кримінальне правопорушення, яке полягає в самовільному залишенні місця служби, вчиненому в умовах воєнного стану, особою, зазначеною в частині першій або другій статті 407 Кримінального кодексу України, тобто військовослужбовцем (крім строкової служби).

У зв`язку із беззаперечним визнанням ОСОБА_3 своєї винуватості у інкримінованому йому органом досудового слідства злочину за встановлених досудовим розслідуванням обставин, сторони цього кримінального провадження досягли згоди щодо укладення між ними угоди про визнання винуватості.

Перевіряючи укладену угоду на відповідність вимогам чинного кримінального та кримінального процесуального законодавства України, суд переконався в наступному.

Підписана 02.05.2023 року в рамках внесеного 09 липня 2023 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження під № 0000464 угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим передбачена чинним законодавством та може буди укладена згідно зі змістом пункту 2 частини 1 статті 468 Кримінального процесуального кодексу України.

05.04.2023 року у приміщенні адміністративної будівлі Другого слідчого відділу (з дислокацією у місті Харкові) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Полтаві, що знаходиться за адресою: місто Харків, вулиця Є. Котляра, будинок № 7,- слідчий цього відділу ОСОБА_9 склав та підписав, а процесуальний керівник у провадженні прокурор Чугуївського відділу Харківської спеціалізованої прокуратури у сфері оборони ОСОБА_8 підписав та затвердив обвинувальний акт, яким викладено фактичні обставини кримінального правопорушення, що прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію правопорушення та формулювання висунутого обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України (а. с. 4 17).

Санкція зазначеної норми права, передбачає покарання за вчинення злочину, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, у виді позбавлення волі на строк від п`яти до десяти років.

Класифікація кримінальних правопорушень залежно від ступеня їх тяжкості наведена у статті 12 Кримінального кодексу України.

Так, частиною 1 статті 12 Кримінального кодексу України визначено, що кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини.

При цьому за ступенем тяжкості злочини поділяються на:

а) нетяжкі злочини - якими є передбачені цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення яких передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше п`яти років;

б) тяжкі злочини якими є передбачені цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення яких передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше двадцяти п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк не більше десяти років;

в) особливо тяжкі злочини якими є передбачені цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення яких передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад двадцять п`ять тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, позбавлення волі на строк понад десять років або довічного позбавлення волі.

Ступінь тяжкості злочину, за вчинення якого передбачене одночасно основне покарання у виді штрафу та позбавлення волі, визначається виходячи зі строку покарання у виді позбавлення волі, передбаченого за відповідний злочин (частина 7 статті 12 Кримінального кодексу України).

Таким чином системно аналізуючи наведені норми права, вчинене ОСОБА_3 діяння, передбачене частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, за ступенем тяжкості відноситься до категорії тяжких злочинів.

Також, враховуючи особливості та обставини вчинення інкримінованого обвинуваченому злочину, встановлено, що у цьому кримінальному провадженні участі потерпілий не бере.

Тому беручи до уваги характер і тяжкість висунутого обвинувачення, це кримінальне провадження є саме таким, в рамках якого може бути укладено угоду про визнання винуватості.

Вивчаючи зміст наданої угоди, суд вбачає, що він повністю відповідає вимогам статті 472 Кримінального процесуального кодексу України, оскільки в ній зазначено її сторони, формулювання обвинувачення, правова кваліфікація вчиненого, істотні для цього кримінального провадження обставини, беззастережне визнання обвинуваченим своєї винуватості у інкримінованому йому злочинному діянні, узгоджене покарання, згода обвинуваченого на його призначення, наслідки укладення, затвердження та невиконання угоди, а також дата укладення та підписи сторін.

Також постановляючи ухвалу, суд звертає увагу на те, що при укладенні угоди про визнання винуватості сторони не досягали домовленостей про обов`язки обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою, хоча прокурором враховано ступінь та характер сприяння обвинуваченого у проведенні кримінального провадження щодо нього, характер і тяжкість обвинувачення, наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидшого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень, наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні більшої кількості кримінальних правопорушень або інших більш тяжких кримінальних правопорушень.

Однак, при перевірці домовленості сторін щодо узгодженого ними покарання ОСОБА_3 , судом зроблено висновок про те, що воно не відповідає межам загальних засад призначення покарання, зокрема, приписам статті 69 Кримінального кодексу України.

Приходячи до такого суд бере до уваги, що зміст вищенаведеної статті кримінального кодифікованого акта України на час вчинення інкримінованого ОСОБА_3 кримінального правопорушення зазнав змін.

Так, статтею 69 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України № 1576-ІХ від 29.06.2021 року, що діяв до 27.01.2023 року включно) визначено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Статтею 69 Кримінального кодексу України (в редакції Закону України № 2839-ІХ від 13.12.2022 року, що діє з 27.01.2023 року) регламентовано, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу. На підставах, передбачених у частині першій цієї статті, суд може не призначати додаткового покарання, що передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу як обов`язкове, за винятком випадків призначення покарання за вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Аналогічне за своїм смисловим навантаженням положення викладене й у абзаці 2 пункту 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями), відповідно до якого у кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання, а в резолютивній - послатися на частину 1 статті 69 Кримінального кодексу України. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

Приписом статті 58 Основного закону нашої держави роз`яснено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.

Крім того, відповідно до вказівки частин 1 - 4 статті 5 Кримінального кодексу України:

1) закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість;

2) закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі;

3) закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи;

4) якщо після вчинення особою діяння, передбаченого цим Кодексом, закон про кримінальну відповідальність змінювався кілька разів, зворотну дію в часі має той закон, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Відтак, на час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 , тобто у період часу з 24.05.2022 року по 18.06.2022 року та з 08.12.2022 року по 11.12.2022 року, частина 1 статті 69 Кримінального кодексу України перебувала в редакції, що поліпшувала становище особи, натомість ця ж норма кримінального закону в чинній редакції, навпаки, погіршує становище винного, зокрема у період часу з 20.02.2023 року по 01.03.2023 року.

З огляду на вище наведене, ураховуючи приписи статті 58 Конституції України, а також положення статей 4 і 5 Кримінального кодексу України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння, вчиненого ОСОБА_3 визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.

Отже, на момент вчинення ОСОБА_3 у період з 24.05.2022 року по 18.06.2022 року та з 08.12.2022 року по 11.12.2022 року злочину, передбаченого частиною 5 статі 407 Кримінального кодексу України, за наявності для цього підстав, до нього можливо було б застосувати припис частини 1 статті 69 Кримінального кодексу України, а на період часу з 20.02.2023 року по 01.03.2023 року ні.

Отже, обговорюючи узгоджене сторонами угоди про визнання винуватості питання про призначення покарання ОСОБА_3 із застосуванням положень частини 1 статті 69 Кримінального кодексу України, суд, за вище викладених обставин, вважає, що воно суперечить вимогам кримінального закону й не відповідає таким принципам як справедливість, виваженість та наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, не забезпечує співрозмірність діяння та кари, й не відповідає вимогам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод щодо легітимної мети та невідворотності покарання.

В силу вимог частиною 7 статті 474 кримінального процесуального кодифікованого закону України суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо:

1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;

2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;

3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;

4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;

5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;

6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

Аналізуючи норми вищенаведеної норми процесуального закону та обставини, встановлені під час підготовчого провадження, перевіривши угоду про визнання винуватості, укладену між сторонами 02 травня 2023 року, на відповідність вимогам Кримінального процесуального кодексу України щодо змісту та порядку її укладання й Кримінального кодексу України щодо узгодженої міри покарання, суд достеменно встановив наявність підстав, передбачених пунктом 1 і 2 частини 7 статті 474 зазначеного кримінального процесуального кодифікованого закону України, тому у її затвердженні необхідно відмовити та продовжити підготовче судове провадження у загальному порядку задля чого призначити і провести після відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості підготовче судове засідання по справі з єдиним унікальним № 631/559/23 (провадження № 1-кп/631/104/23) у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 липня 2023 року під № 0000464, щодо вчинення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 1 Нововодолазького районного суду Харківської області за участю сторін та інших учасників судового провадження, передбачених частиною 2 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України, викликавши прокурора, обвинуваченого та його захисника у підготовче судове засідання.

Постановляючи ухвалу, суд також вважає за необхідне зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, а тому обвинувальний акт із доданими до нього документами перебував на розгляді належного суду.

На підставі викладеного, керуючись статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року та ратифікованої 17.07.1997 року Законом України № 475/97-ВР; статтями 9, 19 і 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтею 17 і пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; статтями 12 і частиною 1 статті 125 Кримінального кодексу України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року (із змінами та доповненнями); статтями 5, 12, 50, 62, 63, 65 69, частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року (із змінами та доповненнями); Постановою Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями); а також статтями 1, 26, 31, 35, 37, 42, 45, частиною 2 статті 110, статтями 134 138, 283, 291, 293, 314, частиною 2 статті 369, частиною 3 статті 371, статтею 372, частиною 2 статті 392, 468 475, частиною 5 статті 532 та статтею 533 Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями),-

у х в а л и в:

Відмовити у затвердженні угоди про визнання винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, укладеної 02 травня 2023 року між прокурором Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова ОСОБА_2 та обвинуваченим ОСОБА_3 , в присутності захисника ОСОБА_4 в приміщенні Нововодолазького районного суду Харківської області, та продовжити підготовче судове провадження у загальному порядку.

Призначити та провести після відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості підготовче судове засідання по справі з єдиним унікальним № 631/559/23 (провадження № 1-кп/631/104/23) у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 09 липня 2023 року під № 0000464, щодо вчинення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , правопорушення, передбаченого частиною 5 статті 407 Кримінального кодексу України, у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу судових засідань № 1 Нововодолазького районного суду Харківської області 12 травня 2023 року о 09 годині 30 хвилин за участю сторін та інших учасників судового провадження, передбачених частиною 2 статті 314 Кримінального процесуального кодексу України.

Про дату, час та місце проведення підготовчого провадження повідомити прокурора, обвинуваченого та його захисника, викликавши їх у підготовче судове засідання.

Копію ухвали вручити обвинуваченому ОСОБА_3 , його захиснику ОСОБА_4 та прокурору у провадженні ОСОБА_2 .

Ухвала окремому оскарженню не підлягає і набирає законної сили з моменту її постановлення. Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачені частиною 1 статті 392 Кримінального процесуального кодексу України.

Ухвала, що набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, і підлягає виконанню на всій території України.

Повний текст ухвали було постановлено, виготовлено шляхом комп`ютерного набору, підписано суддею в одному примірнику та оголошено у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду 08.05.2023 року о 09 годині 00 хвилин.

Суддя ОСОБА_1