№ 143/550/21
ВИРОК

Іменем України

09.05.2023р. м. Погребище

Погребищенський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Погребище Вінницької області обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000025 від 01.02.2021 року, по обвинуваченню

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Погребище 1, Погребищенського району, Вінницької області, жителя АДРЕСА_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 382 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що він, будучи відповідно до постанови Погребищенського районного суду Вінницької області від 12.12.2019 року у справі №143/1293/19, що набрала законної сили 27.12.2019 року, визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, та на якого накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 600 (шістсот) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 10200 грн. 00 коп., з позбавленням права керування транспортними засобами на 1 рік, умисно та систематично, достовірно знаючи про наявність даного рішення суду, та будучи ознайомлений із ним, з метою його невиконання в частині позбавлення права керування транспортними засобами, маючи реальну можливість його виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч.1 ст.129-1 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до яких судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами та їх об`єднаннями на всій території України, починаючи з 27.12.2019 року тричі був зупинений працівниками поліції за підозрою у керуванні транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а саме 18.06.2020 року, 02.08.2020 року та 18.10.2020 року, за що у встановленому законом порядку 09.09.2020 року, 08.10.2020 року та 28.12.2020 року був притягнутий згідно постанов Погребищенського районного суду Вінницької області у справах №143/735/20, №143/883/20 та №143/1248/20 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.3 ст.130 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами.

Крім того, в період часу з 27.12.2019 року по 27.12.2020 року ОСОБА_4 вчинив дев`ять адміністративних правопорушень у сфері забезпечення правил дорожнього руху, за що був притягнутий працівниками поліції до адміністративної відповідальності, зокрема 08.01.2020 року за ч.2 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 17.01.2020 року за ч.1 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 25 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 19.06.2020 року за ч.4 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 19.06.2020 року за ч.4 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 19.06.2020 року за ст.121-5 КУпАП до штрафу у розмірі 3 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 03.08.2020 року за ч.1 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 25 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 03.08.2020 року за ст.121-5 КУпАП до штрафу у розмірі 3 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 23.09.2020 року за ч.2 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 19.10.2020 року за ч.2 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Таким чином, на думку органу досудового розслідування, ОСОБА_4 , достовірно знаючи про наявність рішення суду, яким його позбавлено права керування транспортним засобом строком на 1 рік, діючи умисно, починаючи з 27.12.2019 року, вчинив дванадцять адміністративних правопорушень у сфері забезпечення правил дорожнього руху, за що був притягнутий у встановленому законом порядку до адміністративної відповідальності, тим самим умисно ухилився від виконання постанови Погребищенського районного суду Вінницької області від 12.12.2019 року у справі №143/1293/19.

Діяння ОСОБА_4 кваліфіковані стороною обвинувачення за ч.1 ст.382 КК України, як умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою вину у вчиненні ікримінованого кримінального правопорушення, щиро розкаявся та пояснив, що про винесення судом відносно нього постанови від 12.12.2019 року йому було відомо. Проте, про обставини отримання копії цієї постанови він повідомити суду не може, так як точно їх не пам`ятає. Також відзначив, що він ніколи не складав теоретичний та практичний іспити та посвідчення водія будь якої категорії ніколи не отримував.

Обвинувачення ґрунтується на наступних доказах, зібраних під час досудового слідства , а також досліджених судом в ході судового розгляду.

Так, згідно із постановою судді Погребищенського районного суду Вінницької області від 12.12.2019 року у справі №143/1293/19, яка набрала законної сили 27.12.2019 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі шестисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (10200 грн.) з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік (а.с.98).

Згідно із постановою судді Погребищенського районного суду Вінницької області від 09.09.2020 року у справі №143/735/20, яка набрала законної сили 22.09.2020 року, ОСОБА_4 визнано винуватим у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених ч.3 ст.130 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на десять років.

Судом встановлено, що 18.06.2020 року о 19:45 год. в ст. Погребище-І Погребищенського району Вінницької області по вул. Водопровідній водій ОСОБА_4 , в порушення п.2.5 ПДР України, втретє протягом року керував автомобілем марки «ВАЗ-2101», д. н. НОМЕР_1 , з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: почервоніння очей, різкий запах алкоголю з ротової порожнини, тремтіння рук. Від проходження огляду на стан сп`яніння водій відмовився на місці зупинки у встановленому законом порядку в присутності двох свідків, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.130 КУпАП.

Крім того, цього ж дня 18.06.2020 року о 23:40 год. в м. Погребище Вінницької області по вул. Б. Хмельницького водій ОСОБА_4 , в порушення п.2.5 ПДР України, керував автомобілем марки «ВАЗ-2101», д. н. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: почервоніння очей, різкий запах алкоголю з ротової порожнини, тремтіння рук. Від проходження огляду на стан сп`яніння водій відмовився на місці зупинки у встановленому законом порядку в присутності двох свідків, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.130 КУпАП (а.с.105, 106).

Згідно із постановою судді Погребищенського районного суду Вінницької області від 08.10.2020 року у справі №143/883/20 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 130 КУпАП, і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34000 (тридцять чотири тисячі) грн. 00 коп., з позбавленням права керування транспортними засобами на строк десять років.

Судом встановлено, що 02.08.2020 року о 22 год. 55 хв. в м. Погребище по вул. Привокзальна, 2, водій ОСОБА_4 1 керував автомобілем «ВАЗ - 2105», державний номерний знак НОМЕР_2 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, порушена координація рухів. Від огляду на стан сп`яніння, у встановленому законом порядку, відмовився в присутності двох свідків (а.с.112, 113).

Згідно із постановою судді Погребищенського районного суду Вінницької області від 28.12.2020 року у справі №143/1248/20, яка набрала законної сили 12.01.2021 року, ОСОБА_4 визнано винуватим у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.130 КУпАП, і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двох тисяч чотирьохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 40800 (сорок тисяч вісімсот) грн., з позбавленням права керування транспортними засобами на десять років.

Судом встановлено, що 18.10.2020 року о 23:03 год. в м. Погребище Вінницької області по вул. Яблуневій водій ОСОБА_4 , в порушення п.2.5 ПДР України, керував автомобілем марки «ВАЗ-2108», д. н. НОМЕР_3 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з ротової порожнини, виражене тремтіння рук, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан сп`яніння водій відмовився на місці зупинки транспортного засобу в присутності двох свідків у встановленому законом порядку, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.130 КУпАП (а.с.109).

Згідно із відомостями, що містяться у інтегрованій інформаційно-пошуковій системі Міністерства внутрішніх справ України «АРМОР», ОСОБА_4 був притягнутий працівниками поліції до адміністративної відповідальності, зокрема, 08.01.2020 року за ч.2 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 17.01.2020 року за ч.1 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 25 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 19.06.2020 року за ч.4 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 19.06.2020 року за ч.4 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 19.06.2020 року за ст.121-5 КУпАП до штрафу у розмірі 3 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 03.08.2020 року за ч.1 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 25 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 03.08.2020 року за ст.121-5 КУпАП до штрафу у розмірі 3 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 23.09.2020 року за ч.2 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 19.10.2020 року за ч.2 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (а.с.78-83).

Також стороною обвинувачення надано копію постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП 18 №388074 від 18.06.2020 року (а.с.71), копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 12.12.2019 року, за змістом якої ОСОБА_4 отримав направлену судом поштову кореспонденцію 20.12.2019 року (а.с.102), копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 10.01.2020 року, за змістом якої ОСОБА_4 отримав направлену судом поштову кореспонденцію 15.01.2020 року (а.с.104), копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 26.06.2020 року, за змістом якої ОСОБА_4 отримав направлену судом поштову кореспонденцію 03.07.2020 року (а.с.107), копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 22.07.2020 року, за змістом якої ОСОБА_4 отримав направлену судом поштову кореспонденцію 29.07.2020 року (а.с.108), копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 03.11.2020 року, за змістом якої ОСОБА_4 отримав направлену судом поштову кореспонденцію 04.11.2020 року (а.с.110), копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 01.12.2020 року, за змістом якої ОСОБА_4 отримав направлену судом поштову кореспонденцію 02.12.2020 року (а.с.111).

У ч.1 ст.2 КК України визначено, що підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого цим Кодексом.

Складом кримінального правопорушення визнається сукупність закріплених у кримінальному законі ознак, за наявності яких реально вчинене суспільно небезпечне діяння визнається злочином.

Обов`язковими елементами складу будь-якого кримінального правопорушення є: об`єкт злочину, об`єктивна сторона злочину, суб`єктивна сторона злочину та суб`єкт злочину.

Відсутність хоча б одного з цих елементів свідчить про те, що дії (бездіяльність) особи, поведінка якої оцінюється у даному конкретному випадку, не є кримінальним правопорушенням.

Об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК, є умисне невиконання судового рішення, що набрало законної сили, і означає повне його ігнорування. Об`єктивна сторона зазначеного кримінального правопорушення також проявляється і в перешкоджанні виконанню судового рішення, що набрало законної сили, яке полягає в активній протидії його виконанню.

Суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК, може бути фізична особа не на користь якої ухвалено рішення суду та яку зобов`язано вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Таким чином, особа, яку позбавлено права керування транспортними засобами, зобов`язана утриматися від керування транспортними засобами протягом визначеного судом строку.

Статтею 9 КУпАП встановлено, що адміністративне правопорушення - це протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

За вчинення адміністративного правопорушення до особи застосовується адміністративне стягнення, одним із видів якого є позбавлення спеціального права, зокрема, права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст.23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами. Статтею 15 Закону України «Про дорожній рух» забороняється керування транспортними засобами особам, до яких застосовано адміністративне стягнення чи кримінальне покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, протягом строку позбавлення, а також особам, щодо яких державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами.

Отже, позбавлення спеціального права, зокрема, права керування транспортними засобами, одночасно припиняє реалізацію вказаного права особою, до якої застосовано цей вид адміністративного стягнення.

Суд, призначаючи адміністративне стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, обмежує його таке право на певний строк, що призводить як до формального, так і до реального унеможливлення керування транспортними засобами.

Згідно доктрини адміністративного права суть кожного адміністративного стягнення полягає у застосуванні певних правообмежень безпосередньо до особи, яка вчинила адміністративне правопорушення (принцип персональної відповідальності). І в цьому відношенні безпосереднім виконавцем судового рішення про позбавлення права керувати транспортними засобами є особа, яка вчинила адміністративне правопорушення.

У випадку застосування такого виду стягнення суд не повинен у своєму рішенні додатково конкретизувати, що йдеться саме про заборону керувати транспортними засобами певним суб`єктом, адже очевидним є той факт, що таке право є спеціальним і його отримання потребує проходження особливої процедури, внаслідок якої і отримується право на керування транспортними засобами. Саме тому назва адміністративного стягнення у виді позбавлення права керувати транспортними засобами у своєму змісті абсолютно чітко передбачає заборону особі здійснювати таке керування на визначений судом строк. При цьому зміст покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, зокрема, і позбавленні права керувати транспортними засобами полягає у забороні особі реалізовувати певне право або здійснювати певну діяльність.

Такий правовий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 08.02.2023 року у справі №464/4690/20.

За ч.2 ст.30 КУпАП позбавлення наданого даному громадянинові права керування транспортними засобами застосовується на строк до трьох років за грубе або повторне порушення порядку користування цим правом або на строк до десяти років за систематичне порушення порядку користування цим правом.

Відповідно до п.2 Положення про порядок видачі посвідчень водія та допуску громадян до керування транспортними засобами, затвердженого постановою КМУ від 08.05.1993 року №340 (в редакції постанови КМУ від 20.05.2009 року №511), особи допускаються до керування транспортними засобами за наявності у них національного посвідчення водія України на право керування транспортними засобами відповідної категорії (далі - посвідчення водія), крім випадків встановлення особам тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами. Посвідчення водія є документом, що посвідчує особу та її спеціальний статус у частині підтвердження права його власника на керування транспортними засобами.

За змістом ч.1 ст.317 КУпАП (в редакції станом на час винесення постанови суду від 12.12.2019 року) постанова про позбавлення права керування транспортними засобами виконується посадовими особами органів Національної поліції, зазначеними у пунктах 2-4 частини другої статті 222 цього Кодексу.

Згідно із п.12 Розділу ХІІ Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої Наказом МВС України від 07.11.2015 року №1395, у разі надходження постанови суду про позбавлення водія права керування транспортним засобом, якщо посвідчення водія не вилучено, уповноважена особа відповідного підрозділу поліції у триденний строк надсилає за місцем проживання (перебування) особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, повідомлення про позбавлення права керування, у якому зазначає реквізити винесеної судом постанови, а також інформацію про необхідність прибуття до підрозділу поліції у визначений строк для здавання посвідчення водія. Якщо водій, посвідчення якого підлягає вилученню, не з`являється протягом місячного строку, дані про серію та номер посвідчення водія вносяться уповноваженою особою підрозділу поліції до автоматизованого обліку.

У випадку виявлення посвідчення водія, яке підлягає вилученню, працівник поліції складає акт вилучення посвідчення водія із зазначенням підстав такого вилучення. Акт складається у двох примірниках, один з яких вручається особі, яка притягається до адміністративної відповідальності.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2019 року у справі №708/40/18 викладено правовий висновок, який зводиться до того, що згідно з правозастосовчою практикою, позбавлення права керувати транспортними засобами суд не вправі призначити як додаткове покарання особі, яка не має права керувати транспортними засобами.

У площині фактичних обставин даного кримінального провадження постає питання стосовно балансу двох основоположних принципів верховенства права: 1) принципу правової визначеності, який серед іншого, передбачає, що у будь - якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути постановлено під сумнів, і є обов`язковим для виконання (принцип res judicata), та 2) справедливості, як основоположного принципу регулювання суспільних відносин.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Обов`язковість судового рішення, згідно зі ст.129 Конституції України, є однією з основних засад судочинства.

Як установлено у ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи не можуть приймати рішення, які скасовують судові рішення або зупиняють їх виконання.

Разом із цим, винесення судом постанови про накладення адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами може зобов`язувати особу утримуватися від вчинення таких дій лише в тому випадку, якщо вона вправі була вчиняти їх до набрання чинності таким судовим рішенням.

Відтак, набрання законної сили постановою суду про накладення адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на особу, яка не має такого спеціального права, само по собі не може мати вирішального значення для висновку про наявність у діянні особи ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, оскільки відповідна постанова суду безсумнівно не призводить до правообмежень особи у керуванні транспортними засобами на певний строк.

При цьому реальне унеможливлення керування такою особою транспортними засобами витікає не з факту набрання постановою суду законної сили, а з того, що особа апріорі взагалі не має такого права.

Протилежний підхід до правозастосування призвів би до того, що особа, на яку безпідставно було накладено адміністративне стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, в подальшому могла б бути піддана кримінальному переслідуванню за ч.1 ст.382 КК України за невиконання такої постанови, що суперечить завданням кримінального судочинства та таким його фундаментальним засадам, як верховенство права, законність та справедливість.

На користь такого висновку свідчить також і практика Європейського суду з прав людини.

У п.113 рішення ЄСПЛ в справі "Коваль проти України" від 19.10.2006 року суд наголосив, що "основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рамках кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення".

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Підсумовуючи викладене, слід відзначити, що за розглядуваної кримінально правової ситуації діяння особи містять ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, за наявності в сукупності таких обставин:

1)особа на час винесення постанови суду про застосування до неї адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами має таке спеціальне право, що підтверджується наявністю у неї посвідчення водія;

2)набрання постановою суду про застосування адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами законної сили;

3)умисне невиконання постанови суду, що набрала законної сили, що полягає у здійсненні особою керування транспортними засобами впродовж визначеного судом строку.

Існування першої із означених обставин, на думку суду, має суттєве та домінуюче значення в контексті достатності підстав для висновку про наявність в діянні особи ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

З огляду на викладене необхідно дійти висновку, що невиконання особою, яка не мала права керування транспортними засобами, постанови суду, що набрала законної сили, про накладення адміністративного стягнення у виді позбавлення такого спеціального права, не утворює складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Стороною обвинувачення не надано суду будь яких доказів, які б підтверджували, що на момент винесення постанови Погребищенського районного суду Вінницької області від 12.12.2019 року у справі №143/1293/19 ОСОБА_4 мав право керування транспортними засобами та отримав відповідне посвідчення водія.

Також у матеріалах справи відсутні докази того, що постанова суду від 12.12.2019 року надсилалася Погребищенським районним судом Вінницької області до органу внутрішніх справ для виконання в частині позбавлення ОСОБА_4 права керування транспортними засобами відповідно до п.29.41 Інструкції з діловодства у місцевих судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної Республіки Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, затвердженої Наказом Державної судової адміністрації України від 17.12.2013 року №173 (чинної на час винесення постанови суду від 12.12.2019 року), а також, що у ОСОБА_4 на виконання цієї постанови суду вилучалося посвідчення водія.

Більше того, як зазначено вище, в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 повідомив, що він ніколи не складав теоретичний та практичний іспити і не отримував посвідчення водія на право керування транспортними засобами будь якої категорії.

Відтак, в діянні ОСОБА_4 відсутні ознаки об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Також суд відмічає, що із копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 12.12.2019 року (а.с.102) не убачається, що 20.12.2019 року ОСОБА_4 отримав засобами поштового зв`язку саме копію постанови суду від 12.12.2019 року та був обізнаний із її змістом. Крім того, це рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення не засвідчене в установленому законом порядку, а тому в силу ч.2 ст.86, ч.3 ст.99 КПК України є недопустимим доказом і не може бути взято судом до уваги, що узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 22.04.2021 року у справі №202/1310/16-к.

З огляду на викладене у матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достовірні докази на підтвердження тієї обставини, що ОСОБА_4 достовірно знав про наявність рішення суду, яким його позбавлено права керування транспортними засобами строком на один рік, та умисно її не виконував, що, в свою чергу, свідчить про недоведеність стороною обвинувачення поза розумним сумнівом наявності в діянні обвинуваченого ознак суб`єктивної сторони складу означеного кримінального правопорушення.

При цьому суд відзначає, що висловлена під час судових дебатів позиція прокурора щодо можливої вини особи при вчиненні зазначеного кримінального правопорушення як у формі умислу, так і необережності, є неприйнятною, позаяк вона не узгоджується із диспозицією описаної норми закону про кримінальну відповідальність (ч.1 ст.382 КК України), зі змісту якої чітко та недвозначно випливає, що суб`єктивною стороною цього кримінального караного діяння є виключно умисел особи.

Стороною обвинувачення також надано суду копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №449803 від 08.02.2021 року (а.с.65), копію постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії БАА №799573 від 08.02.2021 року (а.с.66), копію постанови Погребищенського районного суду Вінницької області у справі №143/241/21 від 13.04.2021 року (а.с.85, 86), копію постанови Погребищенського районного суду Вінницької області у справі №143/73/21 від 18.03.2021 року (а.с.88), копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №449885 від травня 2021 року (а.с.90), копію протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №449823 від 14.04.2021 року (а.с.91), копію постанови Погребищенського районного суду Вінницької області у справі №143/1333/19 від 13.01.2020 року (а.с.99, 100), копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 13.11.2019 року (а.с.101), копію постанови Погребищенського районного суду Вінницької області у справі №143/34/20 від 28.01.2020 року (а.с.103).

Проте, відображені у цих документах відомості стосуються обставин, які мали місце до винесення постанови Погребищенського районного суду Вінницької області від 12.12.2019 року у справі №143/1293/19 та після закінчення строку позбавлення ОСОБА_4 права керування транспортними засобами, а відтак не охоплюються періодом часу, впродовж якого згідно із пред`явленим обвинуваченням останній вчиняв діяння, які за версією сторони обвинувачення підпадають під ознаки інкримінованого йому кримінального правопорушення.

З огляду на викладене вказані докази не є належними в розумінні ст.85 КПК України, а тому суд не надає їм будь яку правову оцінку в аспекті встановлення обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні.

В той же час, відповідно до ст.4 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути вдруге притягнено до суду або покарано в порядку кримінального провадження під юрисдикцією однієї і тієї самої держави за правопорушення, за яке його вже було остаточно виправдано або засуджено відповідно до закону та кримінальної процедури цієї держави.

У рішенні ЄСПЛ у справі «А та Б проти Норвегії» (A and B v. Norway, рішення 15 листопада 2016 року, заяви № 24130/11 і №29758/11) зроблено висновок (§ 130), що для того, щоб ЄСПЛ визнав, що не відбулося подвійного засудження чи покарання (bis), забороненого статтею 4 Протоколу №7, Держава - відповідач має довести, що подвійні провадження були «досить тісно пов`язані за суттю та в часі». Інакше кажучи, що вони об`єднані на комплексній основі і утворюють єдине ціле. Це означає, що не тільки мета і засоби, що використовуються для її досягнення мають доповнювати одне одного за суттю і бути пов`язані в часі, а й те, що можливі наслідки такого правового реагування на відповідну поведінку мають бути пропорційними і передбачуваними для осіб, яких вони стосуються.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02.12.2019 року у справі №612/712/16-к викладено правовий висновок про те, що притягнення до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.389 КК України, зокрема за ухилення від виконання покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами особи, котру вже було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.126 КУпАП (керування автомобілем особою, позбавленою права керування транспортними засобами), виключається у випадку, коли юридичні заходи та наслідки правового реагування на суспільно небезпечну поведінку є непередбачуваними та непропорційними для такої особи; встановлені факти, які двічі призвели до притягнення до відповідальності, були нерозривно пов`язані між собою, а оцінка у кримінальному провадженні по суті стосувалася тих самих фактів, що досліджувались у провадженні про адміністративне правопорушення, і значну їх частину покладено в обґрунтування кримінального обвинувачення. У цьому випадку обвинувачення є несумісним із гарантіями, передбаченими у ст.4 Протоколу № 7, а ухвалення обвинувального вироку суперечить приписам ч.3 ст.2 КК України.

Наведений правовий висновок викладений у справі за обвинуваченням особи у вчиненні іншого кримінального правопорушення, однак, на переконання суду, він є релевантним для застосування у розглядуваному кримінальному провадженні, позаяк ст.382 та ст.389 розміщені в одному Розділі ХVІІІ «Злочини проти правосуддя» Особливої частини КК України, об`єктом посягання за якими є насамперед діяльність суду по відправленню правосуддя, що передбачає точне, неухильне і своєчасне виконання судових рішень всіма суб`єктами, яким вони адресуються. Подібними є і об`єктивні сторони цих кримінальних правопорушень, що полягають, зокрема, в ухиленні особи від виконання покарання (адміністративного стягнення) у виді позбавлення права займатися певною діяльністю, в тому числі, керувати транспортними засобами. Крім того, фактичні обставини даного кримінального провадження є близькими до тих, які були предметом касаційної перевірки у згаданій справі.

Надаючи оцінку сумісності висунутого ОСОБА_4 обвинувачення в сенсі дотримання гарантій, передбачених у ст.4 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд виходить із наступного.

Згідно із копією постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ДП 18 №388074 від 18.06.2020 року, ОСОБА_4 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.4 ст.126 КУпАП за керування транспортним засобом 18.06.2020 року, будучи позбавленим права керування транспортними засобами (а.с.71).

Копія постанови судді Погребищенського районного суду Вінницької області від 08.10.2020 року у справі №143/883/20, якою встановлено, що 02.08.2020 року о 22 год. 55 хв. в м. Погребище по вул. Привокзальна, 2, водій ОСОБА_4 1 керував автомобілем «ВАЗ - 2105», державний номерний знак НОМЕР_2 , не містить відмітки про набрання нею законної сили (а.с.112, 113). Відтак, суд не бере її до уваги, як доказ керування обвинуваченим транспортним засобом 02.08.2020 року.

Згідно із відомостями, що містяться у інтегрованій інформаційно-пошуковій системі Міністерства внутрішніх справ України «АРМОР», ОСОБА_4 був притягнутий працівниками поліції до адміністративної відповідальності, зокрема, 08.01.2020 року за ч.2 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 17.01.2020 року за ч.1 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 25 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 19.06.2020 року за ч.4 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 19.06.2020 року за ч.4 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 03.08.2020 року за ч.1 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 25 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 23.09.2020 року за ч.2 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян; 19.10.2020 року за ч.2 ст.126 КУпАП до штрафу у розмірі 30 неоподаткованих мінімумів доходів громадян (а.с.78-83).

Статтею ст.126 КУпАП передбачено адміністративну відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред`явила їх для перевірки (ч.1), особою, яка не має права керування таким транспортним засобом (ч.2), або особою, позбавленою права керування транспортними засобами (ч.4).

Водночас, суд відмічає, що в КУпАП відсутня стаття 121-5, а тому відомості, що містяться у інтегрованій інформаційно-пошуковій системі Міністерства внутрішніх справ України «АРМОР», стосовно притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за згаданою статтею не можуть підтверджувати обставини керування останнім транспортними засобами 19.06.2020 року та 03.08.2020 року.

Із аналізу окреслених доказів випливає, що в основу пред`явленого ОСОБА_4 обвинувачення у значній частині покладені по суті одні і ті ж факти керування ним транспортними засобами, за вчинення яких він був притягнутий до адміністративної відповідальності за різними частинами ст.126 КУпАП, за виключенням епізодів від 02.08.2020 року та від 18.10.2020 року. При цьому керування транспортним засобом за епізодом від 02.08.2020 року, як зазначено вище, не доведено належними та допустимими доказами.

Суд зауважує, що за змістом правового висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 02.12.2019 року у справі №612/712/16-к, для констатації порушення ст.4 Протоколу №7 до Конвенції достатньо, серед іншого, щоб оцінка у кримінальному провадженні по суті стосувалася в значній мірі тих самих фактів, що досліджувались у провадженні про адміністративне правопорушення. Тобто, порушення ст.4 Протоколу №7 до Конвенції буде мати місце і в тому випадку, якщо пред`явлене обвинувачення, крім наведених вище фактів, що досліджувались у провадженні про адміністративне правопорушення, буде ґрунтуватися і на інших фактах, які не становлять істотної більшості у порівнянні із попередніми.

Відповідно до ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З урахуванням практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Лучанінова проти України» (Luchaninova v. Ukraine, рішення від 9червня 2011 року, заява №16347/02), слід дійти висновку, що провадження у справах про адміністративні правопорушення, передбачені ст.126 КУпАП, з огляду на загальний характер викладених у ній законодавчих положень, а також профілактичну та каральну мету стягнень, передбачених санкціями окремих її частин, є «кримінальним» для цілей застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Приписами ч.2 ст.9 КУпАП визначено, що адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч.8 ст.247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю, окрім іншого, повідомлення про підозру особі у кримінальному провадженні по даному факту.

Згідно із ст.253 КУпАП якщо при розгляді справи орган (посадова особа) прийде до висновку, що в порушенні є ознаки кримінального правопорушення, він передає матеріали прокурору або органу досудового розслідування.

Проте, в даному випадку притягнення особи до адміністративної відповідальності було розцінене стороною обвинувачення як підстава для початку досудового розслідування щодо ОСОБА_4 в порядку КПК України. Хоча ані норми КУпАП, ані норми КК України не передбачають та не містять прямої вказівки на те, що підставою для притягнення особи до кримінальної відповідальності у розглядуваній правовій ситуації за ч.1 ст. 382 КК України є обов`язкове винесення стосовно цієї особи постанови у справі про адміністративне правопорушення. Тобто факт ухилення від виконання постанови суду про накладення адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами для притягнення особи до відповідальності за ч.1 ст.382 КК України не вимагає підтвердження шляхом притягнення особи ще й до адміністративної відповідальності за ст.130, ч.4 ст.126 КУпАП чи за іншими частинами цієї статті.

В свою чергу постанови у справі про адміністративне правопорушення не були оскаржені чи скасовані, провадження не були припинені, що потягло за собою притягнення ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності після накладення на нього адміністративних стягнень за значну частину одних і тих же діянь.

При цьому суд зауважує, що притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за різними частинами ст.126 КУпАП не має вирішального значення, позаяк у інтегрованій інформаційно-пошуковій системі Міністерства внутрішніх справ України «АРМОР» відсутні відомості про водійське посвідчення ОСОБА_4 та його вилучення на підставі постанови суду від 12.12.2019 року, що вочевидь могло вплинути на правову кваліфікацію його діянь.

У рішенні Великої Палати ЄСПЛ у справі Mihalache v. Romania від 8 липня 2019 року вказано, що обидва провадження щодо заявника мали місце одне після іншого і ні в який час не здійснювалися паралельно. Таким чином, ці провадження не поєднувалися інтегрованим чином, щоб утворити узгоджену цілісність, пов`язуючи дублюючі один одного провадження «досить тісно по суті і в часі», щоб зробити їх сумісними з критерієм «bis» за змістом статті 4 Протоколу №7.

Вирішуючи питання про те, чи ці провадження (про декілька адміністративних правопорушень та кримінальне) стосовно ОСОБА_4 досить тісно пов`язані між собою по суті і в часі, щоб утворити узгоджену цілісність у межах єдиної інтегрованої системи, що не суперечить ст.4 Протоколу №7, суд ураховує, що ні КПК України, ні КУпАП не містять положень, які б дозволили об`єднати провадження щодо злочину та адміністративного правопорушення, або певною мірою узгодити процедури збирання та оцінки доказів, ухвалення рішення та призначення покарання.

Із матеріалів справи убачається, що остання за часом постанова Погребищенського районного суду Вінницької області, якою обвинуваченого було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.130 КУпАП, була винесена 28.12.2020 року, а за ч.2 ст.126 КУпАП 19.10.2020 року. Відомості про розглядуване кримінальне провадження внесені до ЄРДР 01.02.2021 року (а.с.58), а повідомлення про підозру за ч.1 ст.382 КК України оголошено ОСОБА_4 лише 25.05.2021 року (а.с.5), тобто майже через пів року після завершення останнього провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Таким чином, процедури збирання та оцінки доказів, а також ухвалення рішень у цих провадженнях щодо ОСОБА_4 були цілком незалежними, при цьому кримінальне провадження було ініційоване вже після ухвалення постанов у справах про адміністративні правопорушення, тобто не було жодного періоду часу, протягом якого ці провадження здійснювалися б паралельно.

Крім того, стягнення, передбачене частинами 1, 2, 4 ст. 126 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі від двадцяти п`яти до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, не є специфічним для цих конкретних діянь. Названий вид стягнення широко застосовується у санкціях інших статей КУпАП.

Так само при призначенні покарання в межах кримінального провадження судом жодним чином не може бути врахований факт накладення на ОСОБА_4 штрафів у справах про адміністративне правопорушення.

Відтак, ні з точки зору змісту національного законодавства, ні з огляду на обставини цього конкретного кримінального провадження, не можна переконливо стверджувати, що накладення адміністративних стягнень за частинами 1, 2, 4 ст.126 КУпАП, та подальше притягнення до кримінальної відповідальності переважно за цими ж фактами за ч.1 ст. 382 КК України є необхідним для задоволення різних суспільних цілей і пов`язано з накладенням «специфічного адміністративного стягнення» для цих конкретних діянь, яке відрізняється від «суворості кримінального права».

З огляду на викладене неможливо дійти висновку, що провадження у справах про адміністративні правопорушення та дане кримінальне провадження мали достатньо тісний зв`язок між собою як за суттю, так і в часі, щоб розглядати їх як складову частину інтегральної схеми санкцій відповідно до законодавства України в розумінні критеріїв, викладених у рішенні ЄСПЛ у справі «А та Б проти Норвегії» (A and B v. Norway, рішення 15 листопада 2016 року, заяви № 24130/11 і №29758/11), а юридичні заходи та наслідки правового реагування на суспільно небезпечну поведінку ОСОБА_4 є для нього передбачуваними та пропорційними.

Таким чином, висунуте ОСОБА_4 обвинувачення, на думку суду, є несумісним із гарантіями, передбаченими у ст. 4 Протоколу № 7.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу, та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Статтею 62 Конституції України гарантовано, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ч.1 ст. 17 КПК України полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводи свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Конституційний Суд України у рішенні від 26 лютого 2019 року № 1-р/2019 зауважив, що елементом принципу презумпції невинуватості є принцип «indubioproreo», згідно з яким при оцінюванні доказів усі сумніви щодо вини особи тлумачаться на користь її невинуватості. Презумпція невинуватості особи передбачає, що обов`язок доведення вини особи покладається на державу.

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що суди при оцінці доказів керуються критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (рішення у справах «Яременко проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України», «Кобець проти України»).

Розумний сумнів - це такий непереборний сумнів, який залишається у слідчого, прокурора, слідчого судді, суду щодо винуватості підозрюваного чи обвинуваченого після всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин справи. Наявність розумного сумніву щодо обґрунтованості обвинувачення не дозволяє будь-якій неупередженій людині, яка міркує з належним розумом і сумлінням, визнати обвинуваченого винним.

Виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Водночас, визнання вини не є беззаперечним доказом і не звільняє слідчого, прокурора, суд від всебічної, повної та неупередженої перевірки та оцінки показань окремо та всієї доказової бази у сукупності. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09.12.2021 року у справі №487/4245/18.

Згідно з вимогами ч.1 ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 частини першої ст. 284 цього Кодексу.

Таким чином, в ході судового розгляду за наслідками всебічного, повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний наданий стороною обвинувачення доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що висунуте ОСОБА_4 обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України, не знайшло свого підтвердження, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне в силу презумпції невинуватості, закріпленої у ст.62 Конституції України, виправдати ОСОБА_4 за відсутності в його діянні складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Речові докази та процесуальні витрати в кримінальному провадженні відсутні, заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувалися.

Керуючись п.2 ч.1 ст.284, ст.ст.349, 368, 369, 370, 371, ч.1 ст.373, ст.ст.374, 376 КПК України, суд ,-

У Х В А Л И В :

ОСОБА_4 визнати невинуватим та виправдати за відсутності в його діяннях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.382 КК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду через Погребищенський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя