ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа №644/2378/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11кп/818/1333/23 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 115 КК України
УХВАЛА

Іменем України

13 вересня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:

головуючого - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі - ОСОБА_5 ,

захисника - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченої на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , -

встановила:

Вказаною ухвалою клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченій ОСОБА_7 задоволено.

У задоволенні клопотань обвинуваченої ОСОБА_7 та її захисника адвоката ОСОБА_6 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який відмовлено.

Продовжено строк запобіжного заходу обвинуваченій ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою строком на 60 діб до 15 жовтня 2023 року включно, без визначення розміру застави.

Вирішуючи питання про продовження дії строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченій, суд першої інстанції визнав підстави для виняткового виду запобіжного заходу та врахував обставини, визначені ст.178 КПК України, тяжкість обвинувачення, яке висунуте за ч.1 ст.115 КК України, а також те, що більш м`які запобіжні заходи, не зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нову, якою змінити запобіжний захід з тримання під вартою на більш м`який, або визначити розмір застави.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що вина її ще не доведена, ризики, передбачені ст. 177 КПК України до кінця не є доведеними, оскільки досудове розслідування вже остаточно закінчилось і перешкоджати йому обвинувачена не зможе, потерпіла вже дала свої покази в залі суду, тому впливати на неї та її покази вже вона не зможе. Крім того, ОСОБА_7 зазначала, що має міцні соціальні зв`язки, має неповнолітню дитини, а також офіційний дохід у вигляді 2000 грн щомісячно. У зв`язку з викладеним ОСОБА_7 вважала, що може знаходитись поза межами слідчого ізолятора на час судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку захисника обвинуваченої, який підтримав апеляційну скаргу обвинуваченої, дослідивши представлені матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Як слідує з матеріалів провадження, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Колегією суддів встановлено, що судом першої інстанції при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою стосовно обвинувачено ї ОСОБА_7 була заслухана думка прокурора, обвинуваченої та її захисника з цього приводу, які в подальшому були оцінені судом першої інстанції в сукупності та стали підставою для прийняття рішення.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства та погоджується з висновками щодо продовження існування ризиків передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 , будучи раніше судима за ч.1 ст.121 КК України та реально відбувала покарання у виді позбавлення волі, обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від семи до п`ятнадцяти років позбавлення волі.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

При цьому належить врахувати, що саме внаслідок суспільної небезпечності дій є об`єктивні підстави вважати, що обвинувачений може переховуватись від правоохоронних органів та суду, що в свою чергу призведе до порушення розумних строків судового розгляду, а також належне дотримання сторонами їх процесуальних прав та обов`язків. За таких обставин колегія суддів не може погодитись з апеляційними доводами сторони захисту щодо відсутності або втрати актуальності ризиків, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки ризик це подія, яка ймовірно може настати за наявності певних підстав. Об`єктивність існування зазначених підстав щодо ризиків вбачається з вищенаведених відомостей, а тому колегія суддів не може погодитись з обґрунтованістю апеляційних доводів сторони захисту щодо дієвості інших запобіжних заходів ніж тримання під вартою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування спростовані матеріалами кримінального провадження та не свідчать про прийняття слідчим суддею необґрунтованого рішення, оскільки спростовуються даними щодо цієї особи.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачена має міцні соціальні зв`язки, постійний офіційний дохід самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доцільності продовження тримання її під вартою, не зменшують існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зазначених в оскаржуваній ухвалі, оскільки після відбуття покарання ця особа знов притягується до кримінальної відповідальності за вчинення злочину проти життя та здоров`я особи. Крім того,ці обставини існували на час вчинення інкримінованого обвинуваченій злочину, і не стали стримуючим фактором для ОСОБА_7 від противоправних дій.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні в матеріалах провадження відомості та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченою її процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченої.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу обвинуваченої залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 серпня 2023 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий -

Судді: