Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6917/22 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
Категорія ст.422-1 КПК Доповідач ОСОБА_4
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого-судді ОСОБА_4 ,

суддів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

за участю: секретаря ОСОБА_7 ,

прокурора ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 10.05.2023,

в с т а н о в и в:

Зазначеною ухвалою залишено без задоволення клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_10 та продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, без визначення розміру застави, до 08 липня 2023 року (включно).

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9 просить скасувати ухвалу слідчого судді, як незаконну, та постановити нову, якою застосувати запобіжний захід в вигляді тримання під вартою ОСОБА_10 із обранням альтернативного запобіжного заходу як застава, визначивши розмір, відповідно до вимог КПК України. При цьому, зазначає, що клопотання прокурора від 08.05.2023 про продовження застосування запобіжного заходу ОСОБА_10 за текстом є абсолютно ідентичним з раніше поданими клопотаннями в даному кримінальному провадженні, яке фактично було вручене стороні захисту 10.05.2023 під час судового засідання про продовження застосування запобіжного заходу. Зазначає, що судом залишено без належної уваги, що прокурор фактично систематично позбавляє сторону захисту мати достатньо часу для підготовки письмових заперечень, так як клопотання вручаються під час судового засідання і судом клопотання прокурора задоволено без дослідження і перевірки доказів, що ставить під сумнів забезпечення рівності прав учасників провадження. Вважає, що клопотання прокурора є таким, що за текстом формально зазначає визначені в законі процесуальні ризики, які фактично є припущеннями, так як не мають підтвердження та посилання на докази (документи чи будь-які інші відомості, відповідно до ст.84 КПК України), які б могли стати предметом дослідження в суді. Звертає увагу і на те, що сторона захисту фактично була позбавлена права на змагальність і рівність доступу до правосуддя під час судового розгляду (не вручено клопотання прокурора, судом не було оголошено перерви для надання можливості стороні захисту підготуватися для участі в розгляді цього клопотання). Не погоджується з посиланнями суду на попередні судимості ОСОБА_10 , хоча останній належним чином відбув покарання за попередні правопорушення, тобто не ухилявся від слідства та суду не втікав з під варти та місць позбавлення волі, крім того, обвинувачений згоду на використання інформації про попередні судимості, відповідно до ст.88 КПК України ні прокурору, ні суду не надавав, чим порушено принцип презумпції невинуватості. Наголошує, що з наявних двох обвинувальних актів, які об`єднані залишається незрозумілим висунуте обвинувачення, що не дає підстав однозначно стверджувати про обґрунтованість висунутого обвинувачення в частині визначення безпосереднього вчинення дій кожним із обвинувачених щодо розмежування завданих тілесних ушкоджень потерпілому. Звертає увагу, що висновок суду про обґрунтованість розшуку ОСОБА_10 не відповідає фактичним обставинам даного кримінального провадження, оскільки розшук фактично не здійснювався, оскільки, ОСОБА_10 не переховувався від правоохоронних органів, а тривалий час на встановлення його особи був затрачений через невірне написання його прізвища. Також, жодної повістки останньому не було надіслано поліцією в період з 30.04.2022 по 27.09.2022, фактично слідство за участі ОСОБА_10 не здійснювалося і в межах даного кримінального провадження не було проведено жодної слідчої дії за участі ОСОБА_10 . Зазначає, що потерпілий спростував під час судового розгляду заявлений прокурором ризик впливу на нього будь-ким з обвинувачених і твердження прокурора про імовірний вплив на потерпілого є припущенням, адже невідомі причини нез`явлення цієї особи до суду. В свою чергу, ОСОБА_10 має родинні зв`язки, та постійне місце проживання, його розшук було оголошено безпідставно, розшукові заходи не здійснювалися, а останній 27.09.2022 після участі в суді в розгляді подання начальника поліції про застосування до нього адміністративного нагляду, прибув до Житомирського РУП, де його було затримано на підставі ухвали слідчого судді. Вважає, що фактично мало місце незаконного затримання, адже підставою для затримання стала ухвала слідчого судді на підставі формальних розшукових заходів відносно ОСОБА_10 . Наголошує, що відносно ОСОБА_10 питання застосування альтернативного запобіжного заходу - триманню під вартою розглядалося формально слідчими суддями, аналогічно відбувся розгляд і клопотання сторони захисту, поданого в порядку ст.201 КПК України щодо застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави, відмова суду в застосуванні альтернативного запобіжного заходу фактично обґрунтована на припущенні, що ОСОБА_10 ухилятиметься від з`явлення до суду, в той же час як застава є важливим запобіжним заходом і не виконання якого тягне безумовне тримання під вартою. Зазначає, що матеріальний стан ОСОБА_10 суд не з`ясовував і не надав об`єктивної оцінки неможливості застосування альтернативного запобіжного заходу у вигляді застави.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_9 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами п.п.3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що за наявності клопотань суд під час судового розгляду зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження запобіжного заходу до закінчення двомісячного строку з дня його застосування. За результатами розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та надсилається уповноваженій службовій особі до місця ув`язнення.

Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_10 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №296/6917/22, в провадженні Корольовського районного суду м.Житомира перебуває об`єднане кримінальне провадження №0000703 від 30.04.2022 та №0001364 від 21.07.2022 відносно ОСОБА_10 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.4 ст.187, ч.3 ст.357 КК України.

В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження, 10.05.2023 в судовому засіданні Корольовського районного суду м.Житомира, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора Житомирської окружної прокуратури ОСОБА_8 про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_10 (т.2 а.п.2-5). В цьому ж судовому засіданні судом розглянуто і письмове клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу обвинуваченому (т.2 а.п.9-12).

Як вважає апеляційний суд, вище зазначене клопотання прокурора є відповідним вимогам ст.199 КПК України, подано у визначений цією статтею строк, містить всі визначені кримінальним процесуальним кодексом відповідні відомості та обставини, які враховуються при продовженні міри запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Сторона захисту (захисник обвинуваченого) була відповідно ознайомлена з цим клопотанням, подала клопотання - фактично письмові заперечення, безпосередньо в судовому засіданні заперечувала про задоволення цього клопотання, наводивши відповідні доводи на спростування позиції прокурора, тощо (а.п.22-28). Істотних порушень вимог КПК України в цій частині не встановлено. Апеляційні посилання сторони захисту на тотожність клопотань прокурора є безпідставними, невідповідними процесуальним вимогам передбаченим процесуальним законодавством.

Вирішуючи клопотання прокурора (після відповідного обговорення в судовому засіданні між всіма учасниками провадження), суд першої інстанції належно дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та обґрунтовано прийшов до висновку про існування процесуальних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які не зменшилися й виправдовують тримання під вартою обвинуваченого.

При цьому, під час розгляду клопотання прокурора, судом першої інстанції належно проаналізовані доводи сторони захисту викладені у клопотанні захисника, зокрема, про зміну запобіжного заходу обвинуваченому, цим доводам дана відповідна оцінка та належний аналіз. Одночасно, апеляційний суд звертає увагу, що у відповідності до матеріалів провадження, сторона захисту під час розгляду клопотання прокурора не наголошувала на порушенні процедури вручення клопотання прокурора (клопотання не вручено, судом не було оголошено перерви для надання можливості стороні захисту підготуватися для участі в розгляді цього клопотання), мала відповідний час на подання відповідного клопотання про зміну міри запобіжного заходу, у відповідності до змісту якого фактично спростовувала доводи сторони обвинувачення. Такі апеляційні посилання є не відповідними матеріалам провадження.

В свою чергу, кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом факту винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті кримінальному правопорушенні за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції при постановленні вироку.

Таким чином, апеляційні посилання сторони захисту на сумнівність обвинувачення інкримінованого її підзахисному, в даному випадку є об`єктивно безпідставним, як і передчасним.

Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.

При цьому, твердження захисника обвинуваченого про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до нього альтернативного запобіжного заходу, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.

Апеляційний суд знаходить наведені прокурором підстави для продовження строку тримання під вартою належним чином обґрунтованими та вмотивованими, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не втратили свою актуальність та не змінилися.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

Апеляційний суд звертає увагу, що ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачені ч.1 ст.177 КПК, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій.

При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, оскільки під поняттям «ризик» - слід розуміти обґрунтовану ймовірність протидії обвинуваченого кримінальному провадженню у формах, передбачених ч.1 ст.177 КПК.

Запобіжний захід застосовується саме з метою попередження ризиків здійснення такої поведінки обвинуваченого та, як наслідок, унеможливлення здійснення негативного впливу на хід та результати кримінального провадження. Тобто в даному випадку, слідчий, прокурор, слідчий суддя чи суд мають зробити висновки прогностичного характеру, коли доказування спрямоване не на подію, яка відбулася в минулому, а на встановлення фактичних даних, які дозволять стверджувати про подію, яка може статися з достатньою долею ймовірності у майбутньому.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

В свою чергу, ОСОБА_10 обвинувачується у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.121, ч.4 ст.187, ч.3 ст.357 КК України, які відносяться згідно ст.12 КК України, до тяжкого, особливо тяжкого та нетяжкого, міра покарання за найтяжчий з яких, у разі визнання його винуватим, передбачає, зокрема, покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років із конфіскацією майна.

В даному випадку, на думку апеляційного суду слід взяти до уваги, що інкриміновані кримінальні правопорушення обвинуваченому пов`язані із застосуванням насильства та заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого, як і опосередковано, факти притягнення останнього в попередньому до кримінальної відповідальності за злочини з застосуванням насильства. Зазначене жодним чином не порушує принцип презумпції невинуватості, на чому акцентує увагу захисник, а фактично стверджує про відповідний факт сталої протизаконної поведінки останнього та його явну суспільну небезпечність, як характизуючі особу дані.

Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_10 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційним судом не зменшився та продовжує існувати і на теперішній час.

Крім того, за встановлених обставин, апеляційний суд вважає і доведеним процесуальний ризик продовження злочинної діяльності обвинуваченим, як вчинення інших правопорушень. Дані про особу обвинуваченого свідчать про можливість та високий ризик вчинення ним кримінального правопорушення, виходячи з того, що останній обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого правопорушення, має нестійкі соціальні зв`язки, не працює, постійного джерела доходу не має.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику впливу на потерпілих та свідків. При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від учасників процесу під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин, враховуючи, що усі учасники кримінального провадження судом ще не допитані станом на теперішній час на стадії судового розгляду, ризик впливу на них існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від учасників провадження та дослідження їх судом.

В даному випадку, апеляційні посилання захисника на позицію потерпілого щодо відсутності впливу на нього з боку обвинуваченого, тобто відсутності процесуального ризику, заявленого прокурором, є явно сумнівними та такими, що не можуть переконливо спростувати можливість такого впливу в подальшому.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, всупереч доводам апеляційної скарги захисника, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, їх характер, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_10 у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо злочину, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених п. ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків та потерпілих, вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.

Оскаржуване рішення суду узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 15.12.2016 року у справі «Ігнатов проти України» вказав, що судовий контроль на новій процесуальній стадії при продовженні дії запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, має відбуватися з обґрунтуванням підстав такого продовження (пункт 36).

Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно також виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).

Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені. Апеляційні посилання сторони захисту про безпідставність оголошення обвинуваченого, незаконність затримання останнього, тощо, є явно неспроможними та виходять за межі апеляційного розгляду на даному етапі розгляду провадження в суді першої інстанції, оскільки під час розгляду провадження в суді першої інстанції в апеляційному порядку оскаржується лише продовження строку тримання під вартою.

В свою чергу, посилання захисника на те, що ОСОБА_10 має місце реєстрації, та сталі соціальні зв`язки (хоча це не підтверджено матеріалами провадження), як ї гарантії дотримання обвинуваченого належної процесуальної поведінки при зміні запобіжного заходу, не доводять по-за розумним сумнівом дотримання обвинуваченим відповідної сталої процесуальної поведінки, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.

Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено. Підстави для визначення відповідного розміру застави, в даному випадку, судом апеляційної інстанції не встановлено, як і не надано стороною захисту.

Тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_10 .

Істотних порушень кримінального процесуального закону, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_10 під час апеляційного розгляду не встановлено.

Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 10.05.2023, якою продовжено обвинуваченому ОСОБА_10 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, без визначення розміру застави, до 08 липня 2023 року (включно), - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: