ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/1127/23Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/196/23 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 серпня 2023 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючої - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

апелянта - ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі матеріали судового провадження за апеляційною скаргою володільця майна ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 липня 2023 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою клопотання прокурора Монастириського відділу Бучацької окружної прокуратури Тернопільської області ОСОБА_6 задоволено частково.

Накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0058 та на земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0062, що розташовані в с.Григорів Чортківського району та на праві власності належать ОСОБА_7 , жителю АДРЕСА_1 , в частині заборони права на відчуження вказаних земельних ділянок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить вказану ухвалу слідчого судді скасувати та відмовити у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно.

Вказані вимоги мотивує тим, що клопотання прокурора є необґрунтованим, оскільки не доведено, що земельні ділянки набуті внаслідок вчинення кримінального правопорушення чи є речовим доказом, а у кримінальному провадженні нікому не повідомлено підозру.

Зазначає, що таке втручання у право приватної власності є невиправданим, оскільки протокол засідання постійної земельної комісії не має статусу офіційного документа, не відповідає вимогам, установленим у примітці до ст.358 КК України не несе жодних юридичних наслідків, не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки у сфері земельних відносин, оскільки питання щодо виділення чи не виділення земельної ділянки особі не входить в повноваження депутатської комісії, а є виключною компетенцією міської ради.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, який підтримав подану апеляційну скаргу і, з мотивів викладених у ній, просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову ухвалу, якою скасувати арешт на зазначене у скарзі майно, прокурора, який вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляцію такою, що задоволенню не підлягає, дослідивши матеріали судового провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до таких висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Положеннями статей 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державного реагування на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною другою ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів провадження вбачається, що слідчим суддею під час розгляду клопотання прокурора в повній мірі дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Як вбачається з матеріалів провадження, 07.06.2023 року прокурором Монастириського відділу Бучацької окружної прокуратури внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за результатами перевірки інформації, висвітленої у засобах масової інформації (Інтернет-сайти: «Місто», «Перший онлайн») щодо можливого неправомірного відчуження у приватну власність земельних ділянок на території Монастириської міської територіальної громади (с.Григорів, Чортківського району, Тернопільської області).

Встановлено, що земельні ділянки за кадастровими номерами :02:002:0058 та :02:002:0062 надавались із земельних ділянок кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичшм особам (16.00), угіддя -пасовища.

Зокрема, рішенням сесії Монастириської міської ради №1710 від 25.08.2021 затверджено проект землеустрою ОСОБА_8 щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,000 га за кадастровим номером :02:002:0062 в с.Григорів Чортківського району.

Рішенням сесії Монастириської міської ради №1711 від 25.08.2021 затверджено проект землеустрою ОСОБА_9 щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2,0000га за кадастровим номером :02:002:0058 в с.Григорів Чортківського району.

Перед винесенням вказаних питань на розгляд сесії, заяви про надання ОСОБА_9 та ОСОБА_8 дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства розглядалися на постійній комісії з питань земельних відносин, природокористування, планування території, проте в земельному відділі відсутній відповідний протокол земельної комісії.

Під час досудового розслідування отримано інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої вбачається, що земельна ділянка з присвоєним кадастровим номером :02:002:0062 відчужена, а саме укладено договір купівлі-продажу між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 08.06.2023 року та посвідчено приватним нотаріусом Чортківського районного нотаріального округу ОСОБА_11 , де при укладанні даного договору перевірялися відомості, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме про заборону на відчуження земельної ділянки, які були відсутні.

Крім того, земельну ділянку кадастровий номер :02:002:0058, що розташована в с.Григорів Чортківського району та на праві власності належала ОСОБА_9 , жительці АДРЕСА_2 , згідно отриманої інформації з державного реєстру речових прав 22.06.2023 року, перереєстровано за ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу №336 від 22.06.2023.

Відповідно до постанови про визнання і долучення до кримінального провадження речових доказів від 01 липня 2023 року земельні ділянки з кадастровими номерами :02:002:0058 та :02:002:0062 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000004 від 07.06.2023.

Прокурор, в рамках даного кримінального провадження, звернувся до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту на вказані земельні ділянки, з метою збереження речових доказів, а також зазначив, що невжиття такого заходу негативно впливатиме на дослідження усіх обставин вчинення даного кримінального правопорушення, і в свою чергу на повноту та всебічність розслідування кримінального провадження.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя згідно статей 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно клопотання прокурора, метою даного арешту вказано, що вказані земельні ділянки мають значення для розслідування даного кримінального провадження та є речовими доказами вчинення злочину і накладення арешту необхідне з метою недопущення його відчуження.

Як зазначає прокурор, в ході досудового розслідування з метою досягнення дієвості, об`єктивності та повноти розслідування необхідно провести ряд слідчих (розшукових) дій для встановлення істини у даному провадженні, у зв`язку із чим виникла необхідність у застосуванні заходів кримінального провадження, що передбачені ст. 131 КПК України, які полягають у накладенні арешту на вищевказані об`єкти.

Вирішуючи вказане клопотання про накладення арешту на вищевказане майно, слідчий суддя виходив з того, що у органу досудового розслідування існують розумні та обґрунтовані підстави вважати, що зазначені у клопотанні вказані земельні ділянки є речовими доказами кримінального правопорушення та можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Частиною 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1.збереження речових доказів; 2. спеціальної конфіскації; 3.конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4.відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Згідно з ч. 3 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В даному випадку, вирішуючи питання про накладення арешту на майно, слідчим суддею в повній мірі було дотримано вказаних вимог, дано вірну оцінку зазначеним вище обставинам, перевірено та з`ясовано відсутність негативних наслідків застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження у зв`язку із чим було прийнято законне та обґрунтоване рішення.

Допитаний в судовому засіданні апеляційного суду, за клопотанням апелянта ОСОБА_7 , свідок ОСОБА_8 пояснив, що він працює у Монастириській міській раді та у серпні 2021 року на сесії Монастириської міської ради було прийнято рішення про передачу у власність йому та його дружині двох земельних ділянок. Порядок передачі їм із дружиною у власність земельних ділянок був проведений з дотриманням діючого законодавства, з урахуванням рекомендацій постійної комісії з питань земельних відносин. Вважає, що будь-яких порушень, які б давали підстави для висновку про незаконність отримання ним та його дружиною двох земельних ділянок, допущено не було. При цьому свідок зазначив, що він та його дружина відчужили свої земельні ділянки ОСОБА_7 на підставі договору купівля продажу вже після того, як у Монастириську міську раду з прокуратури почали надходити запити з приводу отримання вказаних земельних ділянок та внесення відомостей до ЄРДР.

Такі покази зазначеного свідка не впливають на доводи клопотання прокурора про необхідність накладення арешту на майно двох земельних ділянок з метою збереження речових доказів та недопустимості подальшого їх відчуження.

Крім того, на даному етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження. Слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження, заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є арешт майна.

Враховуючи усе викладене вище, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки слідчого судді місцевого суду про необхідність накладення арешту на зазначене у клопотанні прокурора майно, яке відповідає критеріям ст.98 КПК України, з тих підстав, що не вжиття такого виду забезпечення кримінального провадження може призвести до його втрати, а отже колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

При цьому, накладаючи арешт на земельні ділянки, слідчий суддя, відповідно до вимог ч.4 ст.173 КПК України, обрав найменш обтяжливий його спосіб у виді заборони на їх відчуження, з чим колегія суддів повністю погоджується.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування по суті вірної ухвали слідчого судді, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи усе вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувану ухвалу слідчого судді слід залишити без змін, а апеляційну скаргу володільця майна ОСОБА_7 - без задоволення.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 170-172, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу володільця майна ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Бучацького районного суду Тернопільської області від 11 липня 2023 року про накладення арешту на майно без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді