Справа № 165/52/23 Провадження №11-кп/802/506/23 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2023 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника - ОСОБА_8 ,

потерпілих - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

представника потерпілих - ОСОБА_13 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000057, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , представника потерпілих - адвоката ОСОБА_13 в інтересах потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_9 на вирок Нововолинського міського суду Волинської області від 04 травня 2023 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:

Даним вироком суду ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Луцьк, Волинської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянина України, не судимого, визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.

Строк відбуття покарання обвинуваченому ОСОБА_7 визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України визначено зарахувати обвинуваченому ОСОБА_7 в строк відбування покарання період перебування його під вартою з 28 липня 2022 по 29 липня 2022 року включно із розрахунку, що один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.

Цивільний позов потерпілих ОСОБА_14 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 до обвинуваченого ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням задоволено.

Визначено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_14 264000 (двісті шістдесят чотири тисячі) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також 20000 (двадцять тисяч) гривень процесуальних витрат за надання правової допомоги.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_9 214000 (двісті чотирнадцять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь потерпілого ОСОБА_10 214000 (двісті чотирнадцять тисяч) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 в користь потерпілої ОСОБА_12 264000 (двісті шістдесят чотири тисячі) гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.

Цим же вироком вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 , будучи водієм, поліцейським СРПП Володимир-Волинського РВП ГУ НП у Волинській області, сержантом поліції, 27.07.2022 року о 21 год. 18 хв. керував транспортним засобом автомобілем ОPEL VECTRA, д.н.з. НОМЕР_1 та рухався ділянкою автодороги Р15 (Нововолинськ-Володимир) при виїзді з м. Нововолинська, в напрямку м. Володимира, в місці розташування тимчасового контрольно-пропускного пункту, біля архітектурної споруди «Нововолинськ». Дана ділянка дороги призначена для двох напрямків руху, має по одній смузі для руху в кожному напрямку, які розділені між собою лінією дорожньої розмітки 1.2 Правил дорожнього руху України.

У цей час на правій смузі автодороги, в напрямку м. Володимир, Волинської області, знаходився транспортний засіб Volkswagen Golf, біля передніх пасажирських дверей якого дільничний інспектор поліції Ковельського РУП ГУНП у Волинській області старший лейтенант поліції ОСОБА_15 та військовослужбовець Національної гвардії України в/ч НОМЕР_2 ОСОБА_16 здійснювали перевірку документів у громадян вказаного автомобіля.

Рухаючись вказаною прямою ділянкою дороги водій ОСОБА_7 , всупереч вимог Правил дорожнього руху України, передбачаючи можливість настання суспільно - небезпечних наслідків своїх дій та легковажно розраховуючи на їх відвернення, проявив неуважність та злочинну недбалість, не стежив уважно за дорожньою обстановкою, не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух і безпечно керувати ним, не врахувавши перешкоду попереду - транспортний засіб, який проходив перевірку на тимчасовому контрольно - пропускному пункті, при спробі об`їзду з права, виїхав правою частиною автомобіля за межі проїзної частини дороги праворуч на узбіччя та вчинив наїзд на потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

У результаті вищевказаних грубих порушень Правил дорожнього руху України, вчинені ОСОБА_7 необережні дії знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди, та загибеллю ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які загинули на місці події.

Після чого, ОСОБА_7 , керуючи автомобілем ОPEL VECTRA, д.н.з. НОМЕР_1 , здійснив наїзд на бетонну опору, яка знаходилася на правій полосі руху в напрямку м. Володимира на вищевказаній ділянці дороги, в результаті чого пасажир заднього сидіння автомобіля ОPEL VECTRA ОСОБА_17 отримав тілесні ушкодження у вигляді перелому верхньої щелепи зі зміщенням по Фор 11 з інфільтрацією м`яких тканин в проекції зламів; зламів зі зміщенням кісток гайморових пазух з посттравматичним синуситом; рваної рани м`яких тканин верхньої губи та слизової оболонки рота; закритої

черепно-мозкової травми з струсом головного мозку, які за ступенем тяжкості відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками у вигляді загибелі ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , а також спричинення ОСОБА_17 тілесних ушкоджень, перебуває грубе порушення водієм ОСОБА_7 п. 1.10 (в частині значення терміну «перешкода для руху»), 12.9 (підпункту «б»), 12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), а саме:

п. 1.10 (в частині значення терміну «перешкода для руху») - Перешкода для руху - нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу;

12.9 (підпункту «б») - Перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту "и" пункту 30.3 цих Правил.

12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 своїми необережними діями, котрі виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили загибель кількох осіб та середньої тяжкості тілесних ушкоджень, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 286 КК України.

В поданих на вирок апеляційних скаргах:

-захисник обвинуваченого не оспорюючи фактичних обставин справи та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 вважає вирок суду незаконним через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі обвинуваченого через суворість, безпідставного та невмотивованого призначення покарання без застосування вимог ст. 75 КК України. Посилається на те, що судом не в повній мірі враховано особу обвинуваченого, який раніше не судимий, працює, визнав вину, щиро розкаявся, шкоду добровільно частково відшкодував, цивільні позови визнав, одружений, чекає на поповнення в сім`ї, за місцем проживання характеризується позитивно. Вважає, що при вирішенні питання щодо призначення ОСОБА_7 покарання судом залишено поза увагою те, що ОСОБА_7 визнав свою вину, під час судового розгляду у суді першої інстанції погодився на розгляд справи у відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України, активно сприяв розкриттю злочину, неодноразово висловлював свої співчуття, вибачення. На думку захисника, ОСОБА_7 пожалкував про вчинене і несе моральні страждання звинувачуючи себе у смерті людей, тому суд першої інстанції мав можливість та всі законні підстави призначити ОСОБА_7 покарання не пов`язане з позбавленням волі. Просить вирок суду першої інстанції змінити та призначити більш м`яке покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки і на підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбуття покарання з випробуванням строком на 3 роки. В іншій частині вирок залишити без змін.

- представник потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_13 не погоджуючись з вироком суду, оскаржила його з мотивів невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості. Висновок суду в частині призначення покарання вважає невірним, оскільки обставини, якими суд обґрунтовує можливість призначення покарання в наближеному до мінімального розміру визначеного санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, не зменшують суспільної небезпеки, а також вини ОСОБА_7 у вчиненому злочині. Вважає наведені судом пом`якшуючі обставини не є такими, які б свідчили про можливість виправлення обвинуваченого та усвідомлення негативних наслідків своїх протиправних діянь. На переконання сторони потерпілих, ОСОБА_7 постійно намагається виправдати свої дії різними чинниками та посиланнями на несправність чи то не спрацювання гальмівної системи автомобіля, тому вважає визнання вини і щире каяття в даному випадку були виключно засобами для зменшення розміру покарання чи взагалі уникнення від відповідальності.

Важливим вважає представник є той факт, що обвинувачений вчинив дії для приховування свого єдиного майна за рахунок котрого потерпілі могли отримати реальне відшкодування моральної шкоди та такі дії свідчать про небажання останнього відшкодовувати завдану потерпілим моральну шкоду.

На переконання сторони потерпілих, досягнення мети покарання, яка передбачена у ст. 50 КК України, можливе в разі призначення обвинуваченому максимального покарання. Просять змінити оскаржений вирок в частині призначеного покарання та призначити ОСОБА_7 максимальне покарання, передбачене санкцією ч. 3 ст. 286 КК України у вигляді позбавлення волі на строк 10 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. В решті вирок суду залишити без змін.

Будучи належним чином повідомленим про час і місце апеляційного розгляду, потерпілий ОСОБА_17 в судове засідання не з`явився. Учасники судового провадження вважали за можливе проведення судового засідання за відсутності вказаного потерпілого та не заперечували проти продовження судового розгляду, тому колегія суддів вважає за можливе провести апеляційний розгляд без участі вказаного учасника судового провадження, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, думку прокурора, думку потерпілих, які підтримали подану їх представником апеляцію, міркування обвинуваченого та його захисника, які просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги представника потерпілих та підтримали апеляційну скаргу захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження, суд доходить наступного висновку.

Згідно ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим, ґрунтуватись на всебічному, повному, об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, з дотриманням вимог кримінального і кримінального процесуального закону.

За змістом положень ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Як вбачається з вироку суду, судовий розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_7 було здійснено на підставі положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

При цьому, суд першої інстанції дотримався вимог норм ч. 3 ст. 349 КПК України, допитав обвинуваченого, і за згодою усіх учасників процесу визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оскаржувались.

Висновок про винуватість ОСОБА_7 у вчинені злочину, за який його засуджено, обґрунтовано зроблений судом першої інстанції та по суті в апеляційних скаргах не заперечується.

Кваліфікація злочинних дій обвинуваченого за ч. 3 ст. 286 КК України є правильною і також не оскаржується.

Доводи захисника та представника потерпілих про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, на думку апеляційного суду, є безпідставними.

Вирішуючи питання про відповідність призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з вимог ст. 65 КК України про те, що воно призначається враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, які пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, яке, згідно ч. 2 ст. 50 КК України, має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути відповідним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

При призначенні покарання ОСОБА_7 судом першої інстанції дотримано вимоги ст. 50, 65 КК України та постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» та в повній мірі враховані характер і ступінь суспільної небезпеки скоєного кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_7 , який є не судимим та вперше притягується до кримінальної відповідальності, має постійне місце проживання, позитивно характеризується за місцем проживання та роботи, одружений, дружина якого вагітна, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, офіційно працює у ФОП ОСОБА_18 , а також приймаючи до уваги наявність пом`якшуючих покарання обставин та відсутність обтяжуючих покарання обставин, думку потерпілих та їх представника, які наполягали на суворій мірі покарання обвинуваченого.

Апеляційний суд частково приймає до уваги позицію представника потерпілих, який наполягає на суворій мірі покарання щодо обвинуваченого, та вказує про формальне вираження щирого каяття, оскільки ОСОБА_7 вперто намагався примиритися з потерпілими, здійснюючи дзвінки, непрохані візити, що переросло у тиск на останніх. Крім того, представник потерпілих звертав увагу, що приховування та виведення зі своєї власності майна, а пізніше визнання цивільних позовів та перерахування невеликої частини грошових коштів потерпілим може свідчити про бажання максимально полегшити міру покарання.

Поміж тим, колегія суддів враховує, що позиція потерпілої сторони у судовому засіданні щодо обрання заходу примусу не є обов`язковою для суду, натомість, ураховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст. 65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.

Рішенням ЄСПЛ від 29.06.2007 року у справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» (O'Halloran and Francis v. the United Kingdom), заяви № 15809/02 і № 25624/02) наголошено, що «будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі».

Урахувавши всі обставини, які за законом мають правове значення, суд першої інстанції, дотримуючись принципу індивідуалізації та, виходячи з особливостей конкретного кримінального правопорушення, реалізовуючи свої дискреційні повноваження, призначив ОСОБА_7 покарання у наближеному до мінімального розміру, передбаченого санкцією ч. 3 ст. 286 КК України, з додатковим покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Разом з тим, суд першої інстанції навів у вироку переконливі доводи про необхідність та можливість призначення покарання, яке слід відбувати реально та з позбавленням права керувати транспортним засобом та з таким висновком місцевого суду погоджується апеляційний суд.

Приймаючи рішення про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 , суд першої інстанції в повному обсязі врахував ступінь тяжкості та конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, характеризуючі дані про обвинуваченого, його поведінку та відношення до скоєного, який, як наведено вище, вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, добровільно частково відшкодував завдані збитки.

Що стосується посилань захисника, наведених в апеляційній скарзі щодо можливості застосування до ОСОБА_7 інституту звільнення від відбуття основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, апеляційний суд вважає їх недостатніми.

Вчинення дорожньо-транспортної пригоди хоча і носить необережний характер, однак створило загрозу життю і здоров`ю потерпілого ОСОБА_17 та спричинило загибель потерпілих ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , відтак, апеляційний суд не знаходить підстав для можливості звільнення обвинуваченого від основного покарання із застосуванням ст. 75 КК України з випробуванням, як про це просить захисник.

Перевіривши апеляційні доводи захисника та представника потерпілих суд апеляційної інстанції доходить висновку, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 3 роки, відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України, тому не визнає його явно несправедливим, необґрунтованим, чи недостатнім для досягнення його мети.

Переконливих доводів, які б не були враховані судом першої інстанції та спростовували його висновки у частині достатності призначеного ОСОБА_7 покарання, апелянтами в апеляційних скаргах не наведено.

Інформація про особу ОСОБА_7 , яка зазначена у характеристиці з місця роботи, хоч і не містить негативних даних, на чому наголошує захисник, та сімейні обставини ОСОБА_7 у даному випадку, в достатній мірі не впливають на суспільну небезпечність особи обвинуваченого та не знижують істотно ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, та не дає підстав для пом`якшення призначеного покарання.

Інші доводи апеляційних скарг не впливають на правильність прийнятого судом рішення, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

За таких обставин, апеляційні скарги представника потерпілих та захисника обвинуваченого належить залишити без задоволення, а вирок без змін.

На підставі наведеного і керуючись ст. 376, 404, 407 КПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , представника потерпілих - адвоката ОСОБА_13 в інтересах потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 травня 2023 рокущодо ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом.

Головуючий:

Судді: