Провадження № 1-кс/947/6996/23
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2023 року м.Одеса

Слідчий суддя Київського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 , розглянувши у судовому засіданні клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 , про арешт майна, -

ВСТАНОВИВ

В провадженні СУ ГУНП в Одеській області перебувають матеріали кримінального провадження внесеного 24.06.2020 року до ЄРДР за №0001094 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28 ч.3 ст.358, ч.3 ст.28 ч.4 ст.358, ч.3 ст.362, ч.2 ст.364, ч.3 ст.28 ч.2 ст.366, ч.3 ст.209, ч.2 ст.15 ч.2 ст.209 КК України, щодо заволодіння групою осіб майном АТ «Укрпошта» бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , а також безпідставного виділення у власність ряду громадян земельних ділянок на території Роздільнянського району, для ведення особистого селянського господарства та ведення фермерського господарства, в рамках якого ОСОБА_4 повідомлено про підозру у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28 ч.3 ст.358, ч.3 ст.28 ч.4 ст.358, ч.3 ст.28 ч.2 ст.366 КК України.

Як вбачається з клопотання, під час досудового розслідування було встановлено, що підозрюваний ОСОБА_4 є власником частки квартири, яка належить ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 17710275, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 .

Прокурор звернувся до суду з клопотанням про накладання арешту на частки квартири, яка належить ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 17710275, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом заборони користування та розпорядження власником та іншими особами, а також передачі майна до АРМА, обґрунтовуючи клопотання необхідністю забезпечення збереження речового доказу, конфіскації майна, як виду покарання за вчинене кримінальне правопорушення та запобігання можливості його відчуження. Надалі прокурор звернувся з заявою про залишення без розгляду вимог клопотання, в частині передачі майна до АРМА, підтвердивши в судовому засіданні зазначену заяву.

В судовому засіданні прокурор наполягав на задоволенні клопотання про арешт зазначеного майна, посилаючись на те, що майно визнано речовим доказом у кримінальному провадженні також обґрунтовуючи клопотання необхідністю забезпечення конфіскації майна, як виду покарання за вчинене кримінальне правопорушення, в якому підозрюються ОСОБА_4 оскільки існує необхідність у запобіганні можливості приховування майна, його пошкодження, псування, знищення, перетворення та відчуження.

Вивчивши клопотання та матеріали які обґрунтовують доводи клопотання, вислухавши думку прокурора, приходжу до наступного.

Відповідно до ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходом забезпечення кримінального провадження є, зокрема, арешт майна.

Згідно до ст.170 ч.3 КПК України, у випадку передбаченому п.1 ч.2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи, за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.

Згідно до ч.2 п.1 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.

Вказаний об`єкт - частка квартири, яка належить ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 17710275, розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 , -визнане речовим доказом в рамках даного кримінального провадження, тобто відповідає критеріям, зазначеним в ст.98 КПК України.

Крім того, відповідно до п.3 ч.2 ст.170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення, зокрема, конфіскації майна як виду покарання.

Згідно до ст.170 ч. 5 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 3 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна.

Відповідно до ст.172 ч.2 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Згідно ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема: 1) правову підставу для арешту майна; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

При вирішенні питання, щодо обґрунтованості підозри, належить прийняти до уваги п. 57 рішення ЄСПЛ у справі «K.F. проти Німеччини» від 29 серпня і 24 жовтня 1997 року, згідно до якого наявність «обґрунтованої підозри» означає, що вже існують факти або інформація, які спроможні переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа, ймовірно, вчинила правопорушення.

А також рішення ЄСПЛ по справі «Мюрей проти сполученого Королівства» від 28 жовтня 1994 року, в якому зазначено, що факти, які породжують підозру, не обов`язково мають такий саме рівень з`ясовності, який потребується на пізнішому етапі кримінального провадження, тобто факти, які є причиною виникнення підозри не повинні бути такими ж переконливими, як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку.

Приймаючи до уваги дані, які містяться в матеріалах досудового розслідування, вважаю доведеним органом досудового розслідування, наявність обґрунтованої підозри в скоєнні ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.190, ч.3 ст.28 ч.3 ст.358, ч.3 ст.28 ч.4 ст.358, ч.3 ст.28 ч.2 ст.366 КК України, з яких санкція ч.4 ст.190 КК України, передбачає конфіскацію майна.

Як вбачається з клопотання та доданих до нього матеріалів, підозрюваний ОСОБА_4 є власником частки квартири, яка належить ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 17710275, розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Враховуючи, що вказане майно не було тимчасово вилучене, вважаю можливим, відповідно до ст. 172 ч.2 КПК України, розглянути клопотання без повідомлення підозрюваного власника майна, з метою забезпечення арешту майна.

Відповідно до практики Європейського суду, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи (рішення у справі "АGОSІ" проти Сполученого Королівства" (АGОSІ v. the United Kingdom від 24 жовтня 1986 року, серія А, № 108, п. 52). Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

При розгляді клопотання встановлено, що за обставинами даного кримінального провадження втручання у право власності зацікавлених осіб пов`язано із здійсненням кримінального провадження, необхідністю забезпечити можливу конфіскацію майна за вчинення кримінального правопорушення та збереження речових доказів, а отже, обмеження не є свавільним та відповідає вимогам законності. При цьому дотримано справедливий баланс між вимогами загального суспільного інтересу (у вигляді досягнення завдань кримінального провадження) та вимогами захисту права власності окремих осіб, адже досягнення мети відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення неможливо досягти в інший спосіб, ніж арешт майна.

Приймаючи до уваги правову підставу для арешту майна тобто наявність обґрунтованої підозри, необхідність виключення ризиків подальшої реалізації нерухомого майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідки арешту майна для третіх осіб, вважаю доведеним у судовому засіданні слідчим наявність обґрунтованих підстав для арешту зазначеного у клопотанні майна, шляхом заборони його розпорядження. В частині заборони користування, клопотання задоволенню не підлягає, оскільки прокурором не надано даних, що свідчать про наявність підстав для його задоволення в зазначеній частині.

Керуючись ст. ст. 98, 172, 173, 309, 395 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 задовольнити частково.

Накласти арешт на частку квартири, яка належить ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 17710275, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом заборони розпорядження власником та іншими особами.

Заборонити державними реєстраторам та органам державної реєстрації прав (в тому числі, але не виключно Міністерству юстиції України та його територіальним органам), виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, районним державним адміністраціям, акредитованим суб`єктам, нотаріусам, іншим особам та органам, які виконують функції державного реєстратора, окрім як за заявами правоохоронних органів, Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, а також на виконання договорів управління укладених з Національним агентством України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно вище вказаного майна та майнових прав.

В іншій частині в задоволенні клопотання відмовити.

Виконання ухвали покласти на прокурора Одеської обласної прокуратури ОСОБА_3 .

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти діб з дня її проголошення до Одеського апеляційного суду.

Слідчий суддя ОСОБА_1