Справа № 345/3122/20
Провадження № 11-кп/4808/248/23
Категорія ст. 186 ч. 2 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2023 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано Франківської області від 23 лютого 2023 року, відносно ОСОБА_8 за ст. 185 ч.2, ст. 15 ч.2, ст. 186 ч.2 КК України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Серов, Свердловської області Російської Федерації, жителя та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє 30.09.2013 року Калуським міськрайонним судом за ст. 186 ч.1, ст. 190 ч.2, ст. 15 ч.3, ст. 185 ч.2, ст. 15 ч.3, ст. 185 ч.3, ст.70 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки,-

в с т а н о в и л а :

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 не оспорюючи висновків суду першої інстанції щодо доведеності його вини та правильності кваліфікації дій, вважає вирок суду незаконним та необгрунтованим через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок суворості.

Зазначає, що призначаючи йому покарання суд першої інстанції належним чином не врахував те, що він свою вину у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, на його утриманні перебуває дідусь та бабуся, по місцю проживання та роботи характеризується позитивно, потерпілі до нього претензій не мають та не наполягали на суворому покаранні.

Просить скасувати вирок Калуського міськрайонного суду від 23.02.2023 року та ухвалити новий вирок, яким призначити йому покарання не пов`язане із позбавленням волі, застосувавши ст. 75 КК України.

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст.185 , ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання:

-за ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік;

-за ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 за даним вироком вказано рахувати з моменту його затримання з 04.01.2023 року.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь держави - 817,25 грн. витрат за проведення судової товарознавчої експертизи №СЕ-19/109/14/2-686ТВ/20 від 24.09.2020 р.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до положень ст. 100 КПК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинене повторно, та вчинив закінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинений повторно, за наступних обставин.

ОСОБА_8 04.08.2020 о 16.36 год. знаходився у приміщенні супермаркету «Гостинний Дім», що розташований за адресою: м. Калуш по вул. Дзвонарська, 14, ТзОВ «РОЗНЕТ». Перебуваючи в приміщенні вказаного супермаркету, біля стелажу із алкогольними напоями, ОСОБА_8 , повторно, таємно викрав одну пляшку віскі «Jack Daniels» ємністю 0,7 л. , пройшовши через касову зону, чим спричинив супермаркету «Гостинний Дім» ТзОВ «Рознет» матеріальну шкоду на суму 484,68 грн. В подальшому викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, ОСОБА_8 , будучи раніше судимим за вчинення корисливих злочинів, маючи не зняту та непогашену судимість 06.08.2020 року біля 19.30 год., перебуваючи в приміщенні міні-кав`ярні «Drive cafe ON», що в АДРЕСА_2 побачив рюкзак, який висів на гачку біля вхідних дверей, який належав ОСОБА_10 .. Наблизившись до входу кав`ярні ОСОБА_8 повторно, викрав рюкзак, однак був виявлений потерпілою ОСОБА_10 . Побачивши, що потерпіла переслідує його, ОСОБА_8 викинув викрадений рюкзак і втік у невідомому напрямку.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_9 , підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а вирок суду першої інстанції скасувати та призначити обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 75 КК України;

- прокурор з приводу поданої апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 заперечив, просив залишити її без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Ухвалений вирок судом першої інстанції в силу ст. 370 КПК України є законним, обґрунтованим і вмотивованим, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, і відповідає вимогам ст. 374 КПК України.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 розглянуто в порядку ст.349 ч.3 КПК України, де судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, оскільки під час судового розгляду в суді першої інстанції обвинувачений правильно зрозумів зміст обставин кримінального провадження, і у зв`язку із повним визнанням вини, вважав недоцільним дослідження в судовому засіданні доказів, зібраних на досудовому розслідуванні, і що в подальшому він не матиме права оскаржити фактичні обставини кримінального провадження в апеляційному порядку. Інші учасники судового розгляду проти цього не заперечили.

Колегія суддів не вбачає порушень проведення судом судового розгляду в порядку ст.349 ч.3 КПК України, а тому вирок суду у цій частині не переглядатиметься судом апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 404 ч.1 КПК України.

Висновок суду першої інстанції про винуватість обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні таємного викрадення чужого майна (крадіжці), вчиненій повторно, та вчиненні закінченого замаху на відкрите викрадення чужого майна (грабежу), вчиненому повторно та про кваліфікацію таких дій обвинуваченого за ст. 185 ч.2, ст. 15 ч.2, ст. 186 ч.2 КК України за обставин, викладених у вироку є обґрунтованим.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 наведені в апеляційній скарзі з приводу того, що судом першої інстанції при призначенні йому покарання було не в повній мірі враховано всі пом`якшуючі обставини та призначено надто суворе покарання, на думку колегії суддів є безпідставними та необгрунтованими.

За правилами кримінального закону покарання, призначене особі за скоєний злочин, має бути законним і справедливим. Законність покарання означає, що його має бути призначено особі відповідно до вимог цього закону, а справедливість покарання визначається принципом його домірності, тобто необхідності його визначення судом саме у тому вигляді й розмірі, яке з урахування ступеня тяжкості скоєного злочину, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання, буде необхідним та достатнім для її виправлення й попередження скоєння нових злочинів.

Відповідно до ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженим, та й іншими особами.

За правилами ст. 65 КК України, суд призначає покарання за вчинений злочин відповідно до загальної частини цього кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка скоїла злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження скоєння нових злочинів.

Вимоги цієї норми є імперативними, тобто обов`язковими для застосування судом. Наведені в ній положення зобов`язують суд при призначені покарання врахувати не лише ступінь тяжкості скоєного злочину та обставини, що обтяжують покарання, а й особу винного та обставини, що пом`якшують покарання.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції призначаючи покарання обвинуваченому дотримався вимог ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання і врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання в силу ст. 66, 67 КК України.

Судом першої інстанції визнано обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого: визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, думка потерпілих, які не наполягали на призначенні суворої міри покарання.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого судом не встановлено.

Окрім цього, колегія суддів враховує дані на особу обвинуваченого, зокрема те, що обвинувачений на обліку в лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, по місцю проживання характеризується позитивно, раніше неодноразово судимий.

Щодо тверджень наведених в поданій апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_8 з приводу того, що судом першої інстанції не враховано при призначенні йому покарання те, що він визнав свою вину, щиро розкаявся та активно сприяв в розкриттю злочину, судова колегія вважає їх безпідставними та необгрунтованими, оскільки під час судового розгляду дані обставини були враховані судом та застосовано до обвинуваченого вимоги ст. 69 КК України, призначивши йому основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.15, ч.2 ст.186 КК України.

Стаття 65 КК України передбачає, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що призначене судом покарання є необхідне й достатнє для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, а також справедливим щодо досягнення мети покарання виходячи з вимог ст. 50 КК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України звільнення від відбування покарання з випробу¬ванням можливе при призначенні таких основних покарань, як виправні роботи, службові обмеження для військовослужбовців, обмеження волі або позбавлення волі за умови визначення його на строк не більше п`яти років. Однак призначення одного із зазначених покарань само по собі не вирішує питання про можливість звільнення від відбування покарання з випробуванням. Для його застосування потрібно встано¬вити достатню для цього підставу. У статті 75 КК відсутнє чітке визначення такої підстави, але її зміст надає суду можливість конкретизувати її залежно від обставин справи. У ній зазначено, що звільнення від відбування покарання з випробуванням допустиме тоді, коли суд дійде висновку, що, виходячи із тяжкості кримінального правопорушення, особи винного та інших обставин, виправлення засудженого мож¬ливе без відбування покарання. Тому суду завжди потрібно детально з`ясувати фак¬тичну тяжкість такого діяння, особу винного та інші обставини справи.

Як під час розгляду провадження в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, не встановлено підстав для висновку про можливість застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , вимог ст. 75 КК України.

Більш м`яке покарання за ст. 185 ч.2, ст. 15 ч.2, ст. 186 ч.2 КК України не відповідатиме ступеню тяжкості вчинених кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, не буде необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, як необґрунтовану. Доводи апеляційної скарги поданої обвинуваченим ОСОБА_8 повністю спростовуються висновками суду першої інстанції, які є обґрунтованими належними доказами, яким дана вичерпна правова оцінка.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405,407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити - без задоволення.

Вирок Калуського міськрайонного суду Івано Франківської області від 23 лютого 2023 року про обвинувачення ОСОБА_8 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ст. 185 ч.2, ст. 15 ч.2, ст. 186 ч.2 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5