ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/4037/20
Провадження № 1-кп/362/163/23
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.06.2023 року Васильківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

потерпілого ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

обвинуваченої ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадженні № 0000034 від 25.01.2020 року за обвинуваченням:

ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Ладижин, Вінницької області, громадянки України, із середньою освітою, вдови, тимчасово не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимої,

-у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в:

ІНФОРМАЦІЯ_2, близько 06 год. 55 хв. ОСОБА_12 , керуючи автомобілем марки «MERSEDES-BENZ - 211 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаюсь по 36 км. автодороги Київ-Одеса в напрямку м. Києва, в порушення вимог п. 2.3 б, 12.9, 18.1 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001 року під час руху не була уважною, не стежила за дорожньою обстановкою і не зреагувала на її зміну на ділянці автодороги, де встановлено дорожній знак 3.29 обмеження максимальної швидкості, не обрала безпечної швидкості руху керованого нею автомобіля та рухалася зі швидкістю 76-80 км/год., наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, не зменшила швидкість руху автомобіля та не зупинила автомобіль і не надала дорогу пішоходу ОСОБА_13 , який перетинав проїзну частину дороги через пішохідний перехід з права на ліво відносно керованого ОСОБА_14 автомобіля, внаслідок чого здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_13 , який в результаті ДТП отримав тілесні ушкодження у виді перелому кісток склепіння та основи черепа, крововиливу під оболонки та у шлуночки головного мозку, численні двосторонні переломи ребер, розливу лівого передсердя, розриву висхідної дуги аорти, крововиливу у плевральні порожнини, забою легенів, перелому лівого передпліччя, перелому обох гомілок, чисельних саден та ран на тілі, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння і від яких настала смерть ОСОБА_13 на місці події.

Таким чином, грубе порушення водієм ОСОБА_12 вимог пунктів 2.3б, 12.9б), та 18.1 Правил дорожнього руху України перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням наслідків у вигляді спричинення смерті потерпілому ОСОБА_13 .

Дії ОСОБА_12 , які виразились у порушені правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_13 , органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України.

Прокурор в судовому засіданні просив розглядати кримінальне провадження відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись вивченням доказів, які характеризують обвинувачену ОСОБА_12 , оскільки обвинувачена вину визнає повністю.

Потерпілий та його представник не заперечували проти подальшого розгляду кримінального провадження, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, просили цивільний позов задовольнити у повному обсязі.

Обвинувачена ОСОБА_12 та її захисник ОСОБА_10 не заперечували про подальший розгляд даного кримінального провадження, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд має право, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому суд з`ясовує, чи правильно розуміють зазначені особи зміст цих обставин, чи немає сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснює їм, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.

Враховуючи те, що обвинувачена та інші учасники процесу не оспорюють всі обставини, які підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні і викладені в обвинувальному акті, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності їх позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, за згодою учасників судового провадження провів судовий розгляд даного провадження щодо всіх його обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, визнавши недоцільним дослідження інших доказів по справі.

А тому, крім допиту обвинуваченого, інші докази, за погодженням з учасниками, не досліджувалися, за виключенням документів, що стосуються особи обвинуваченого та характеризуючи на нього даних, а також протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди, якій просив дослідити захисник обвинуваченої.

Крім того, такий порядок судового розгляду повністю узгоджується з вимогами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, розділу ІІІ Рекомендації № 6 R (87) 18 Комітету міністрів Ради Європи "Відносно спрощеного кримінального правосуддя" та практики Європейського Суду з прав людини щодо їх застосування, згідно яких суд повинен забезпечити належну реалізацію права на справедливий суд під час розгляду кримінальних проваджень шляхом спрощеного і скороченого розгляду.

Допитана в судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_12 свою винну у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення визнала повністю та показала, що в кінці січня 2020 року, близько 07 години вона рухаючись автомобілем «MERSEDES - BENZ - 211 CDI» по автодорозі Київ-Одеса в напрямку м. Києва, проїжджала перехрестя доріг. При цьому на вулиці було темно, вуличне освітлення було відсутнє, а світлофор не працював. Під`їжджаючи до перехрестя вона побачила, що на пішохідний перехід вибіг чоловік у темній одежі, який швидко переходив дорогу по якій вона рухалася з права на ліво. Вона намагалася уникнути наїзду на чоловіка, застосувала екстринне гальмування, повернула кермо в ліво, але уникнути зіткнення не вдалося, у зв`язку із чим правою частиною автомобіля вона травмувала чоловіка. Вона викликала екстрену медичну допомогу, але чоловік помер. У вчиненому вона щиро розкаюється та просить вибачення у потерпілого та просила суворо її не карати за вчинене. Цивільний позов визнає частково, буде старатися відшкодувати потерпілому шкоду.

Покази ОСОБА_12 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченої змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності її позиції.

Крім показів обвинуваченої, вина ОСОБА_12 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, також підтверджується дослідженими в судовому засіданні матеріалами кримінального провадження.

З досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення, тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

Протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди складеного слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Київській області майором поліції ОСОБА_15 у період з 10.00 год. по 13.10 год. від ІНФОРМАЦІЯ_2 з фототаблицею та схемою, в присутності понятих, підтверджується безпосередньо факт настання самої події кримінального правопорушення, а саме дорожньої-транспортної пригоди, її час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення, характеристика природних умов, наслідків, що настали в результаті наїзду транспортного засобу марки «MERSEDES -BENZ - 211 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_12 на пішохода ОСОБА_13 , який перетинав проїзджу частину дороги через пішохідний перехід з права на ліво відносно керованого ОСОБА_14 автомобіля, внаслідок чого здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_13 , який в результаті ДТП отримав тілесні ушкодження від яких настала смерть ОСОБА_13 на місці події (а.с.166-200).

Зі схеми місця дорожньо-транспортної пригоди, складеної слідчим відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СУ ГУНП в Київській області майором поліції ОСОБА_15 слідує, що вона містить зображення місця пригоди у вигляді схеми, яка оформлена на місці пригоди і підписана понятими та на якій графічно відображені й зафіксовані всі об`єкти та обставини, що стосуються події, та можуть мати значення для об`єктивного визначення її причин, а саме: ділянка дороги, де сталася дорожньо-транспортна пригода, на схемі де встановлено дорожні знаки про обмеження швидкості руху до 70 км, а згодом 50 км на год., відображені сліди та предмети, що стосуються пригоди, відносно елементів проїзної частини, транспортний засіб; координати місця зіткнення відносно сталих орієнтирів; тобто у даному випадку підтверджується місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення (а.с.173).

Судом, з боку слідчого при складанні протоколу ОМП від 25.01.2020 року, а також схеми, фототаблиці до нього, порушень вимог статей 104-106, 223, 237, 238 КПК України у ході судового розгляду не встановлено та сторонами не доведено.

Постановою слідчого від 25.01.2020 року транспортний засіб марки «MERSEDES BENZ - 211 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 визнаний речовим доказом по справі (а.с.137).

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2020 року накладено арешт на автомобіль марки «MERSEDES BENZ - 211 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 15.09.2015, що належить на праві власності ОСОБА_16 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що був оглянутий, вилучений та доставлений на майданчик тимчасового затримання транспортних засобів за адресою: АДРЕСА_3 для забезпечення його зберігання як речового доказу у кримінальному провадженні №0000034 від 25.01.2020 року (а.с.138-140).

Вказані документи суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог статей 87, 99 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено.

При цьому, суд наголошує на тому, що будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.

При кваліфікації дій обвинуваченої, суд ураховує, що Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у постанові від 05.04.2018 року в справі № 658/1658/16-к зазначає, що кваліфікація злочину - кримінально-правова оцінка поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому КК, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

За своєю суттю і змістом кваліфікація злочинів завжди пов`язана з необхідністю обов`язкового встановлення і доказування кримінально-процесуальними, криміналістичними засобами двох надзвичайно важливих обставин: 1) факту вчинення особою (суб`єктом злочину) суспільно небезпечного діяння, тобто конкретного акту її поведінки (вчинку) у формі дії чи бездіяльності; 2) точної відповідності ознак цього діяння ознакам складу злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у порядку ст. 94 КПК України, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченої, у порушені правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_13 , а її дії вірно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України.

Відповідно до п. 20 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

Положеннями ст. 50 КК України передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.

Відповідно до вимог статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та наділяють суд правом вибору щодо призначення покарання, завданням якого є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки вищезазначених обставин, що впливають на покарання, а її реалізація становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість виправлення засудженого.

При призначенні покарання обвинуваченої ОСОБА_12 суд, згідно з вимогами статей 65 - 67 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_12 суд визнає, її щире каяття.

Обставиною, що обтяжують покарання ОСОБА_12 передбачених ст. 67 КК України судом не встановлено.

Судом враховується висновок досудової доповіді Ладижинського міського сектору філії Державної установи «Центр пробації» у Вінницькій області щодо обвинуваченої ОСОБА_12 , відповідно до якого вважають, що виправлення ОСОБА_12 без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить небезпеки для суспільства (а.с.92-97).

Також суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а саме те, що ОСОБА_12 вчинила його з необережності, однак, відповідно до ст. 12 КК України кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України є тяжким злочином; дані про особу обвинуваченої, а саме те, що вона раніше не судима, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, вдова, на час вчинення ДТП мала на утримання неповнолітнього сина, не працюючої; крім цього ОСОБА_12 має постійне місце проживання, де остання характеризується позитивно; яка має захворювання серцево-судинної системи.

Отже, судом встановлено наявність міцних соціальних зв`язків обвинуваченої. Крім цього судом враховується відсутність будь-яких попередніх адміністративних правопорушень у обвинуваченої, пов`язаних з порушенням ПДР, враховує позицію в судових дебатів прокурора, який вважав, за можливе призначити покарання обвинуваченої у вигляді позбавлення волі в межах строку, передбаченого санкцією інкримінованого злочину, з призначенням додаткового покарання. Думку Потерпілого, який просив призначити покарання обвинуваченої на розсуд суду, думку представника потерпілого, який просив застосувати іспитовий строку до обвинуваченої без позбавлення права керувати транспортними засобами. Сторона захисту при цьому просила призначити мінімальний строк покарання, із застосуванням іспитового строку без позбавлення права керувати транспортними засобами.

Отже суд вважає, що виправлення і перевиховання, попередження з боку обвинуваченої ОСОБА_12 здійснення нових злочинів і досягнення інших цілей покарання можливо без ізоляції від суспільства, останньої слід призначити покарання у виді позбавлення волі, у межах санкції статті Кримінального Закону, із застосуванням до основного покарання ст. 75 КК України, звільнивши від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, поклавши на неї обов`язки, передбачені ст. 76 КК України, із застосуванням додаткової міри покарання у виді позбавлення права керувати транспортнимизасобами.

На думку суду, застосування звільнення від покарання з випробуванням, у даному випадку є більш дієвим заходом впливу на обвинувачену, оскільки перебуваючи під наглядом уповноваженого органу з питань пробації вона відчуватиме відповідний тиск відповідальності, при цьому залишаючись соціально адаптованою особою, як такою, що поважає сімейні і соціальні цінності, відповідно зменшивши ймовірний тягар її утримання у місцях позбавлення волі.

Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Підстав для застосування вимог ст. 69 КК України відносно ОСОБА_12 судом не вбачається.

Підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченої немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Процесуальні витрати - в межах обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України - стягнути з ОСОБА_12 у порядку статей 122, 124 КПК України.

Щодо пред`явленого цивільного позову, суд входить з наступного.

Представник потерпілого в інтересах потерпілого в судовому засіданні до початку судового розгляду по суті заявив цивільний позов про стягнення з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 190 140 грн. та моральну шкоду в розмірі 650 000 гривень (а.с.27-43)

Так, потерпілим ОСОБА_8 заявлено цивільний позов, в якому просить стягнути з обвинуваченої на його користь матеріальну шкоду на поховання загиблого батька у розмірі 190 140 грн з яких 50 140 грн. витрати на організацію поховання та140 000 грн витрат, які пов`язанні із його бажанням поставити надмогильну споруду на могилу його батька ОСОБА_13 та облаштувати місце поховання.

Обвинувачена ОСОБА_12 пред`явлений позов визнала частково.

Вирішуючи питання цивільного позову потерпілого/цивільного позивача - ОСОБА_8 до обвинуваченої/цивільного відповідача ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе відповідальність за шкоду, завдану діянням підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 49 КК України потерпілим визнається особа, якій злочином заподіяно моральну, фізичну або майнову шкоду. У справах про злочин, внаслідок яких сталася смерть потерпілого, права, передбачені цією статтею, мають його близькі родичі.

Згідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Відповідно з ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

У відповідності до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Положеннями ст. 1187 ЦК України передбачено порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, а саме: джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, тощо.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

При цьому, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків потрібна наявність всіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

Згідно зі ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

За правилами ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати.

Як убачається з матеріалів справи, цивільний позивач є сином загиблого ОСОБА_13 .

Унаслідок неправомірних дій ОСОБА_12 , що виявилися у порушенні Правил дорожнього руху та скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_13 результаті ДТП отримав тілесні ушкодження від яких настала його смерть на місці події.

На організацію поховання ОСОБА_13 було витрачено кошти у розмірі 50 140 грн. В якості підтверджуючих документів позивач надав касові розрахункові чеки на частину ритуальних послуг було витрачено 10 345 грн; придбання хусток, носовичків, наволочок, рушників було витрачено 2515 грн., на поминальний обід у розмірі 16200 грн; на поминальний обід (40 днів) у розмірі 11300 грн.; на продукти харчування на суму 9780 грн.

Дослідивши надані позивачем ОСОБА_8 докази, суд доходить висновку, що витрати ОСОБА_8 на організацію та проведення похорон у розмірі 50 140 грн. підтверджені належними доказами, а тому підлягають в цій частині задоволенню.

Щодо вимог відшкодування матеріальної шкоди, а саме: щодо облаштування місце поховання, вартість пам`ятника якого коштує 140 000 грн в цій частині вимоги задоволенню не підлягають, оскільки суд не приймає в якості доказу скріншот із інтернета вартості пам`ятника на суму 140 000 грн. з огляду на неналежність такого, а належних доказів щодо установленого надгробного пам`ятника позивачем (чеки, розрахункові касові ордери, тощо) суду надано не було.

Що стосується вимог потерпілого в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною 2 цієї статті.

Згідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Обґрунтовуючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, позивач вказав, що до моменту вказаної пригоди його батько ОСОБА_13 був підтримкою та опорою для нього та для всієї родини. Наслідки, що настали суттєво вплинули на спосіб життя потерпілого та членів його сім`ї, родина залишилась без батька. Він постійно перебуває у неспокійному психологічному стані, йому дуже часто сняться кошмари, тощо.

Втрата життя людини, яке відповідно до статті 3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, не може бути відшкодоване у будь-якому еквіваленті через незворотність смерті, проте шкода, заподіяна кримінальним правопорушенням, внаслідок якого настала смерть людини, може і повинна бути компенсована близьким родичам або членам сім`ї такої особи.

Позивачу, як сину загиблого ОСОБА_13 , безумовно нанесена моральна шкода, що виразилась у глибоких стражданнях та переживаннях, тяжких вимушених змінах у їхніх життєвих стосунках внаслідок смерті його батька, незворотності трагічних змін, що сталися у житті позивача.

З урахуванням обставин справи та засад розумності, виваженості та справедливості суд доходить висновку про визначення розміру грошового відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень.

Згідно із ч. 4 ст. 174 КПК України слід скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2020 року на автомобіль марки «MERSEDES BENZ - 211 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 15.09.2015 року (а.с.138-140).

Питання щодо речових доказів у справі, суд у відповідності до ст.100 КПК України.

Керуючись статтями 12, 25, 49, 65-67, 75, 76 КК України, статтями 349, 369, 370-371, 374, 376 КПК України, суд,

у х в а л и в:

Визнати ОСОБА_12 винною у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити їй покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі із застосуванням додаткової міри покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом строком 2 (два) роки.

У відповідності до ст. 75 КК України ОСОБА_12 звільнити від відбування основного виду покарання з випробуванням, встановивши їй іспитовий строк 3 (три) роки.

У відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_12 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Іспитовий строк ОСОБА_12 обраховувати із 12 червня 2023 року.

Стягнути із ОСОБА_12 вартість проведених по справі судових експертиз у розмірі 10 475 грн.

Цивільний позов ОСОБА_8 до ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_12 на користь ОСОБА_8 50 140 грн у відшкодування матеріальної шкоди та 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди, а всього 150 140 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2020 року на автомобіль марки «MERSEDES BENZ - 211 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 15.09.2015 року - скасувати.

Речові докази:

Автомобіль марки «MERSEDES BENZ - 211 CDI», реєстраційний номер НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 15.09.2015 року повернути ОСОБА_12 .

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1