УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.06.2023 Справа №607/4469/23

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченого ОСОБА_4 , захисників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у м.Тернополі в залі суду у відкритому судовому засіданні під час розгляду клопотання прокурора ОСОБА_3 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_4 у кримінальному провадженні №0000464 про обвинувачення ОСОБА_7 та ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України., -

встановив:

Прокурор ОСОБА_3 подав до суду клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_4 строком на два місяці.

Подане клопотання прокурор мотивує тим, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, а саме, незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту та збуті особливо небезпечних психотропних речовин, вчинених за попередньою змовою групою осіб, повторно, за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавленням волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна. Також у поданому клопотанні зазначено: «Із урахуванням здобутих в ході досудового розслідування даних, особи обвинуваченого, виникла необхідність у продовженні застосування стосовно ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід не забезпечить його належної поведінки та виконання ним процесуальних рішень, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою продовження застосування до ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, за яке передбачено безальтернативне покарання у виді позбавлення волі до десяти років з конфіскацією майна, а також наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Метою продовження застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_4 покладених на нього процесуальних обов`язків, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, а також запобігання спробам:

1) переховуватись від суду (п.1 ч.1 ст.177 КПК України). Існування вказаного ризику підтверджується тим, що ОСОБА_4 , усвідомлюючи міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, санкція якого передбачає позбавлення волі на строк до десяти років з конфіскацією майна, може навмисно переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності у разі визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого злочину.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, як зазначено у п. 58 рішення ЄСПЛ у справі «Бекчієв проти Молдови», ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Обвинувачений ОСОБА_4 не одружений, у нього відсутні міцні соціальні зв`язки в суспільстві, також він не має постійного джерела доходу, що є достатніми підставами для підтвердження існування ризику переховування від суду.

2) незаконно впливати на свідків та іншого обвинуваченого у кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України). Ризиком того, що у разі непродовження ОСОБА_4 строку тримання під вартою він може незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні є те, що вони відомі йому, а відтак останній, як особисто так і через третіх осіб може незаконно впливати на свідків з метою дачі ними неправдивих, неповних показів, відмови від раніше наданих показань або умисного ухилення ними від явки до суду для надання показань, що може негативно вплинути на стан судового розгляду, а також на його результати.

Також, ОСОБА_4 особисто або через третіх осіб може незаконно впливати, у тому числі шляхом застосування погроз, на іншого обвинуваченого у даному кримінальному провадженні з метою ненадання ним показань чи надання показань на його користь.

Поряд з цим, відповідно до положення ч. 2 ст. 23 КПК України, не можуть бути визнанні доказами відомості, що містяться в показаннях, речах та документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, а також ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання і не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Загалом, оцінюючи можливість впливу на свідків слід виходити із передбаченої КПК України процедури отримання свідчень від осіб, які є свідками у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування свідчення отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні. Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засіданнях. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

За таких обставин ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом свідчень від свідків та дослідження їх судом.

3) вчинити інше кримінальне правопорушення (п. 5 ч. 1 ст.177 КПК України). Вказаний ризик підтверджується тим, що злочинна діяльність ОСОБА_4 є багатоепізодною, тому перебуваючи на волі наявна велика ймовірність, що ОСОБА_4 не відмовиться від злочинної діяльності та продовжить вчиняти інші злочини.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років, що узгоджується із санкцією статті, за якою обвинувачується ОСОБА_4 .

Інший запобіжний захід ніж тримання під вартою, не зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого, відповідає характеру та тяжкості діяння, яке інкримінується обвинуваченому, обсягу пред`явленого йому обвинувачення. До того ж, не має беззаперечних доказів, які би свідчили, що інший захід забезпечення кримінального провадження, крім тримання під вартою, зможе належним чином усунути ризики, які передбачені ст. 177 КПК України.»

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_3 клопотання підтримав в повному обсязі посилаючись на зазначені у ньому мотиви.

Обвинувачений ОСОБА_4 заперечив з приводу задоволення клопотання прокурора, посилаючись на необґрунтованість та недоведеність ризиків, які вказані у клопотанні.

Захисник ОСОБА_5 підтримала доводи обвинуваченого, вважає клопотання необґрунтованим та просить відмовити у його задоволенні.

Ознайомившись із клопотанням, наявними матеріалами судового провадження, заслухавши доводи та пояснення сторін, суд дійшов наступних висновків.

На підставі статей 8, 129 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Суддя, здійснюючи правосуддя є незалежним та керується верховенством права; Основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

В порядку ч.1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

На думку суду, стороною обвинувачення доведено достатньо підстав вважати, що ОСОБА_4 , обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, тобто незаконному придбанні, зберіганні з метою збуту та збуті особливо небезпечних психотропних речовин, вчинених за попередньою змовою групою осіб, повторно. Однак суд звертає увагу на те, що згідно ст. 198 КПК України висловлені в ухвалі суду за результатами розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу висновки щодо будь-яких обставин, які стосуються суті підозри, обвинувачення, не мають преюдиційного значення для суду під час судового розгляду або для слідчого чи прокурора під час цього або іншого кримінального проваджень.

Згідно з частиною першою статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 Кодексу. До цих ризиків належать такі спроби підозрюваного, обвинуваченого, як переховування від органів досудового розслідування та/або суду; знищення, переховування або спотворення будь-яких речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконний вплив на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження кримінального правопорушення, у якому особа підозрюється, обвинувачується.

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 25 серпня 2022 року ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжено та строк дії якого закінчується 10 червня 2023 року.

Прокурором доведено, що ризики, які стали підставою для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та подальше його продовження щодо ОСОБА_4 під час досудового розслідування та судового розгляду не зменшились та продовжують існувати.

Зокрема, суд погоджується з наявністю ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, існування якого підтверджується тим, що ОСОБА_4 , усвідомлюючи міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, санкція якого передбачає позбавлення волі на строк до десяти років з конфіскацією майна, може навмисно переховуватись від суду з метою уникнення відповідальності. Також суд враховує ступінь тяжкості злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , який відноситься до тяжких та за вчинення якого передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна. На думку суду, зазначена обставина сама по собі може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду. Це твердження узгоджується із позицією Європейського суду з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії», в якому зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні вказаних ризиків.

Крім того, доведеним є ризик того, що ОСОБА_4 може незаконно впливати на свідків та іншого обвинуваченого у кримінальному провадженні (п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України), які відомі йому, а відтак останній, як особисто так і через третіх осіб може незаконно впливати на свідків з метою дачі ними неправдивих, неповних показів, відмови від раніше наданих показань або умисного ухилення ними від явки до суду для надання показань, що може негативно вплинути на хід судового розгляду. Також, ОСОБА_4 особисто або через третіх осіб може незаконно впливати, у тому числі шляхом застосування погроз, на іншого обвинуваченого у даному кримінальному провадженні з метою ненадання ним показань чи надання показань на його користь.

Також прокурором доведено наявність ризику можливості вчинення ОСОБА_4 іншого кримінального правопорушення (п. 5 ч. 1 ст.177 КПК України). Вказаний ризик підтверджується тим, що злочинна діяльність ОСОБА_4 є багатоепізодною, тому перебуваючи на волі наявна велика ймовірність, що він не відмовиться від злочинної діяльності та продовжить вчиняти інші злочини.

Крім того, суд враховує те, що ОСОБА_4 не одружений, у нього відсутні міцні соціальні зв`язки в суспільстві, також він не має постійного джерела доходу.

ЄСПЛ через призму рішень зазначає, що існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (рішення у справі «Смирнова проти Росії»). В усіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних заходів (рішення від 23.09.2008 у справі «Вренчев проти Сербії»).

В п. 74 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.04.2021 року Справа N 800/331/16 (800/13/16) значено, що відповідно до Конвенції та практики ЄСПЛ, зокрема у справах "Нечипорук і Йонкало проти України", "Харченко проти України" та "Лабіта проти Італії", обмеження права особи на свободу й особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув`язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.

Будь-яких передбачених законом обставин, які би свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує саме такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого ОСОБА_4 , судом не встановлено та сторонами не доведено, а тому, суд відхиляє доводи обвинуваченого та його захисника стосовно відсутності підстав для продовження строку тримання під вартою.

Доказів існування будь-яких обставин, що виникли після прийняття рішення про застосування запобіжного заходу та його продовження, та які б спростовували наявність чи свідчили про зменшення чи відсутність ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а також спростовують суспільну небезпеку особи обвинуваченого, стороною захисту суду також не надано.

Наявність декількох ризиків у сукупності, існування яких доведено прокурором унеможливлює застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу, оскільки жоден з них не зможе запобігти існуючим ризикам та забезпечити виконання ним своїх обов`язків.

Враховуючи наведене, з метою забезпечення належної поведінки обвинуваченого та виконання ним процесуальних обов`язків, запобігання можливому переховуванню від суду, незаконного впливу на іншого обвинуваченого та свідків, вчинення нового злочину, а також з метою створення необхідних умов для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, із врахуванням особи обвинуваченого ОСОБА_4 стану здоров`я, майнового стану, інкримінованого правопорушення, соціальних зв`язків, суд дійшов висновку про необхідність продовження виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 на два місяці, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не буде здатен запобігти існуючим ризикам.

Керуючись статтями 8, 129 Конституції України, Главою 18, ст.ст.183, 184, 193, 194, 196, 197, 331, 376 КПК України, суд,-

постановив:

Клопотання прокурора ОСОБА_3 задовольнити. ОСОБА_4 продовжити строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на два місяці до 08 серпня 2023 року.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її оголошення.

Строк дії ухвали про продовження строку тримання під вартою закінчується 08 серпня 2023 року в 23 год. 59 хв.

Копію ухвали вручити учасникам і надіслати до Державної установи «Чортківська установа виконання покарань №26» Міністерства юстиції України.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення. Для особи, яка перебуває під вартою строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення копії ухвали

Повний текст ухвали буде оголошено 14 червня 2023 року в 17 год. 00 хв.

Головуючий суддяОСОБА_1