Дата документу 12.06.2023 Справа № 335/6009/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 335/6009/17 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/213/23 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON,

перекладача ОСОБА_9 в режимі відеоконференції за допомогою онлайн сервісу відеозв`язку EASYCON,

розглянула 12 червня 2023 року у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на вирок колегії суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 2 вересня 2021 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Саірме Сагирського району Грузія, громадянина Грузії, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого органом досудового розслідування у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

2 лютого 2017 року, приблизно о 06:30 год., ОСОБА_7 , маючи умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, знаходячись на огородженій території автостоянки, яка розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Брянська, 3, діючи на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин до раніше знайомого йому ОСОБА_11 , в ході конфлікту, виниклого через жорстоке поводження з твариною, наніс останньому не менше двох ударів металевим багром по голові, а саме: в лобно-тіменну область голови, завдавши останньому відкриту черепно-мозкову травму, а саме: проникаючі вдавлені декомпресійні переломи лобної та тіменної кісток, крововиливи під тверду мозкову оболонку в правій лобно-тіменній скроневій області, крововиливи під м`якими мозковими оболонками, забій головного мозку в полюсі правої лобної ділянки, крововиливи в м`яких тканинах голови в правій лобно-тіменній області, в тіменній області справа, в лівій тіменно-скроневій області, які мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя, від яких ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер у відділенні реанімації Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстренної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» Запорізької міської ради.

Суд, за наслідком розгляду даного провадження дійшов висновку, що в матеріалах кримінального провадження відсутні об`єктивні докази наявності прямого умислу у ОСОБА_7 на вчинення вбивства ОСОБА_11 . При цьому, з матеріалів справи вбачається, що обвинувачений діяв із невизначеним умислом, тобто бажав настання шкідливих наслідків для потерпілого, однак не мав чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків, тому вважав за необхідне перекваліфікувати дії ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 2 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Вироком колегії суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 2 вересня 2021 року:

ОСОБА_7 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, і йому призначено покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Міру запобіжного заходу, застосовану відносно ОСОБА_7 ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.03.2017 року, у вигляді особистої поруки, до набрання вироком законної сили, ухвалено залишити без змін.

Цивільний позов ОСОБА_12 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_7 на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 100 000 (сто тисяч) гривень. В іншій частині позову відмовлено.

Арешт, накладений ухвалою слідчого судді від 03.02.2017 року, ухвалено скасувати.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати на проведення дикталоскопічного дослідження у розмірі 351 (триста п`ятдесят одна) грн. 80 коп.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційних скарг.

В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає його незаконним, невмотивованим та необґрунтованим, у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок його м`якості.

На підставі ст. 404 КПК України просить повторно дослідити письмові докази, а саме: висновок судово-медичного експерта КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» від 08.02.2017 року № 559, висновок комісійної судово-медичної експертизи КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР від 23.02.2017 року №90/к, висновок комісійної судово-медичної експертизи КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР від 05.04.2017 року №142/к, відповідь на запит слідчого у кримінальному провадженні, надану заступником директора КУ «Територіальне медичне об`єднання «Обласний центр ектренної медичної допомоги та медицини катастроф» ЗОР від 17.02.2017 року за №94/01-16 разом з додатками, а також допитати судово-медичного експерта ОСОБА_13 з приводу обставин кримінального провадження.

Вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, за яким визнати ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначити покарання у вигляді 10 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що, перекваліфіковуючи дії обвинуваченого, суд не врахував розбіжності щодо кількості нанесених ОСОБА_11 ударів, які зазначені у висновку судово-медичного експерта КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» від 08.02.2017 року № 559 (не менше 6), та поясненнях обвинуваченого ОСОБА_7 щодо спричинення ним лише 2 ударів, натомість показання обвинуваченого взяв за основу при ухваленні вироку.

Суд, пославшись на висновок судово-медичного експерта КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ЗОР від 23.02.2017 року № 90/к, а саме на п. 3, залишив без уваги інформацію, викладену у п. 4 вказаного висновку. Допитаний в суді судово-медичний експерт КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_13 підтвердив той факт, що комісійні судово-медичні експертизи у кримінальному провадженні проводились лише за тими тілесними ушкодженнями, які були відображені у показах ОСОБА_7 , наданих ним під час досудового розслідування. Таким чином, суд не усунув суперечності в показаннях ОСОБА_7 , наданих ним під час досудового розслідування та судового розгляду відносно кількості нанесених ним ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, по відношенню до показань експерта та висновків судово-медичних експертиз по даному кримінальному провадженню.

Зважаючи на кількість нанесених обвинуваченим ударів (не менше шести), їх характер, локалізацію та механізм нанесення, а саме нанесення їх важким металевим багром у життєво важливий орган - голову, наявність конфліктних відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 , які передували вчиненому, на думку прокурора, свідчить про наявність у ОСОБА_7 умислу на вбивство ОСОБА_11 .

Крім цього, згідно з відповіддю заступника директора КУ «Територіальне медичне об`єднання «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ЗОР від 17.02.2017 року за №94/01-16, виклик бригади швидкої медичної допомоги було здійснено не ОСОБА_7 , а іншою особою. Допитані в якості свідків працівники Управління патрульної поліції України в Запорізькій області ОСОБА_14 та ОСОБА_15 повідомили, що коли вони прибули на місце події, жодних дій, спрямованих на надання медичної допомоги потерпілому ОСОБА_7 не вживав, більш того, на момент їх приїзду останній навіть не знаходився поряд з потерпілим. Таким чином, після припинення нанесення ударів, ОСОБА_7 не вживались заходи щодо недопущення настання наслідків у вигляді смерті ОСОБА_11 , що в сукупності з іншими обставинами вчинення кримінального правопорушення, також свідчить про наявність у ОСОБА_7 умислу на вбивство, а не на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.

Також зазначає, що суд не звернув уваги на обставини вчинення злочину та не врахував тяжкість скоєного ОСОБА_7 злочину, спосіб його вчинення, його наслідки, наявність обтяжуючої обставини у вигляді вчинення злочину відносно особи похилого віку та прийшов до необґрунтованого висновку про можливість застосування відносно обвинуваченого положень ст. 69 КК України. Суд безпідставно визнав пом`якшуючою обставиною активне сприяння розкриттю злочину, допомагаючи слідству у встановленні обставин кримінального провадження, оскільки як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду ОСОБА_7 винним себе не визнавав, постійно стверджуючи про свою невинуватість у вчиненому, та лише надавав свою версію розвитку подій, що не може вважатись допомогою слідству у встановленні обставин провадження. Зазначення судом в якості пом`якшуючої обставини про те, що поведінка ОСОБА_7 після вчинення злочину була спрямована на надання медичної допомоги потерпілому також спростовується тим, що ОСОБА_7 не здійснив виклику швидкої медичної допомоги, а також не вжив жодних дій, спрямованих на надання медичної допомоги потерпілому. Враховуючи вказані обставини, суд дійшов невірного висновку про можливість застосування відносно обвинуваченого положень ст. 69 КК України, а призначене ОСОБА_7 покарання є занадто м`яким та таким, що не буде сприяти перевихованню засудженого.

В апеляційній скарзі захисник не погоджується з оскаржуваним вироком, вважає, що його постановлено без належного дослідження всіх доказів у справі, без надання належної оцінки тим доказам, які було досліджено судом, судове слідство проведено з явно обвинувальним ухилом та поза розумним сумнівом провину ОСОБА_7 не доведено.

Просить скасувати вирок суду та постановити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_7 . В задоволенні цивільного позову відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом неналежним чином проведено оцінку доказів у справі, адже умислу на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому у ОСОБА_7 не було. Єдиний умисел, яким керувався ОСОБА_7 - це захистити своє життя, якому існувала реальна загроза.

Так, допитаний в судовому засіданні судовий експерт пояснив, що неможливо розмежувати ті тілесні ушкодження, які виникли безпосередньо від удару, та ті, які виникли внаслідок падіння особи на тверду поверхню (до речі, таке питання слідчим на стадії досудового слідства і не ставилося і, відповідно, експертом не досліджувалося). Таким чином, незрозуміло, яке саме тяжке тілесне ушкодження, спричинило смерть потерпілого, чи було воно безпосереднім наслідком заподіяного обвинуваченим удару в ділянку голови потерпілого, чи результатом падіння останнього й удару головою об тверду поверхню, чого обвинувачений не передбачав.

Так, судом визнано встановленим факт не просто виникнення між потерпілим та обвинуваченим сварки, але й те, що потерпілий перший схопив зброю - сокиру, та пішов в бік ОСОБА_7 , замахуючись нею. У обвинуваченого не було ні часу ні можливості вживати будь-які інші заходи, крім як оборонятися. Обвинувачений старший за потерпілого, має ряд хронічних, в тому числі, кардіологічних захворювань, тому втікати і сподіватися, що він зможе втекти об`єктивно не міг, та, власне, і не було куди. Зважаючи на те, що перший удар, який заподіяв ОСОБА_7 нападнику - ОСОБА_11 , його не зупинив і він вдруге підняв сокиру та замахнувся на обвинувачуваного, то другий удар був цілком виправданим в межах захисту ОСОБА_7 свого життя. Таким чином, у ОСОБА_7 виникла підстава для необхідної оборони, тобто виникло право на захист правоохоронюваних інтересів шляхом заподіяння шкоди тому, хто посягає, для припинення цього посягання.

Вважає, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад будь-якого злочину, оскільки він очевидно діяв у стані необхідної оборони, застосував рівнозначну зброю проти сокири, з якою був нападник, та діяв виключно до моменту припинення протиправного посягання з боку потерпілого. В момент, коли нападник припинив свої дії, ОСОБА_7 викликав швидку допомогу та поліцію, і наполягав на якомога швидшій доставці потерпілого до лікарні. Тож, за таких умов, він діяв виключно у спосіб, передбачений ч. 2 ст. 36 КК України.

Також звертає увагу на порушення права на захист ОСОБА_7 , яке полягає в незабезпеченні обвинуваченому перекладача. Так, ОСОБА_7 є етнічним грузином, громадянином Грузії, навчався на території Грузії та зовсім не володіє мовою судочинства (українською). Від самого початку розгляду справи обвинувачений наполягав на забезпеченні йому перекладача саме з грузинської на українську мову, оскільки російською мовою володіє дуже обмежено. Російською мовою ОСОБА_7 може висловлюватися лише в побуті, професійні юридичні терміни російською мовою він не розуміє. ОСОБА_7 було надано допомогу перекладача, який здійснював переклад з української на грузинську мову, лише в одне засідання в апеляційному суді під час розгляду питання щодо повернення прокурору обвинувального акта. В подальшому, було забезпечено явку лише перекладача з української мови на російську мову, при цьому, цей перекладач просто був присутнім у залі судових засідань (на всіх аудіоносіях, на яких зафіксовано перебіг судових засідань, голосу перекладача взагалі не чутно). На останні два засідання, в тому числі, під час дебатів, був залучений інший перекладач, голос якого на аудіоносіях чути, але переклад, м`яко кажучи, некоректний.

Крім того, судом не було безпосередньо досліджено письмові докази, вони були оголошені лише прокурором і лише як перелік доказів, якими прокурор буде доводити провину обвинувачуваного. Оскільки судом не досліджувалися особисто письмові докази, то й покладати їх в основу судового рішення суд не мав права.

ОСОБА_7 було укладено договори про надання йому професійної правничої допомоги з адвокатами ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_8 . При цьому, від адвоката ОСОБА_16 обвинувачений відмовився, від адвоката ОСОБА_17 він не відмовлявся, однак цього адвоката в судові засідання не було запрошено та не було в судових засіданнях з`ясовано питання про те, чи погоджується ОСОБА_7 на розгляд справи за його відсутності, чим було порушено право ОСОБА_7 на захист.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні висловила заперечення вимогам та доводам апеляційної скарги захисника, підтримавши у повному обсязі апеляційну скаргу прокурору у кримінальному провадженні. Зазначила, що сам характер тілесних ушкоджень, їх локалізація свідчать про наявність у ОСОБА_7 прямого умислу на вбивство потерпілого.

Захисник у судовому засіданні підтримала власну апеляційну скаргу та заперечувала проти доводів та вимог апеляційної скарги прокурора. Зазначила, що було нанесено лише два удари потерпілому. Свідки підтвердили, що потерпілий намагався встати та схопити сокиру.

Обвинувачений в судовому засіданні підтримав позицію свого захисника та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора. Пояснив, що він не міг нанести потерпілому шість ударів. Потерпілий був у неадекватному стані, він був вимушений захищатись від нього. Зазначив, що він схопив багор, коли потерпілий схопився за сокиру, та вдарив його один раз. Потерпілий продовжив тримати сокиру та замахуватися на нього, тому він вдарив його другий раз, побоюючись застосування відносно нього з боку потерпілого сокири.

Потерпіла ОСОБА_12 , будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце апеляційного розгляду, не з`явилась у судове засідання апеляційної інстанції, у зв`язку з чим апеляційний суд, з урахуванням думки учасників провадження, які не заперечували проти розгляду апеляційної скарги за відсутності потерпілої, та у відповідності до положень ч. 4 ст. 405 КПК України, проводить апеляційний розгляд за відсутності потерпілої ОСОБА_12 .

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали.

Щодо заявленого прокурором під час апеляційного розгляду клопотання про повторне дослідження доказів та допиту експерта, колегія суддів зауважує, що процесуальне законодавство передбачає виключні підстави для повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, які мають бути доведені ініціатором клопотання в порядку ч. 3 ст. 404 КПК України.

Між тим, прокурор не наводить визначених ч. 3 ст. 404 КПК України підстав для повторного дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження, фактично прокурор не погоджується із загальним висновком суду щодо визнання винним ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України.

При цьому, ініціатор клопотання при апеляційному розгляді не зазначає підстави для повторного дослідження доказів, як того вимагають положення ч. 3 ст. 404 КПК України.

Оскільки судове слідство у суді апеляційної інстанції в даному випадку не повинно дублювати дослідження доказів, яке проводилось у суді першої інстанції, що буде порушенням закріплених ст.ст. 7, 22, 26 КПК України засадам кримінального провадження, за відсутності передбачених процесуальним законом підстав апеляційна інстанція відхилила вимогу прокурора про повторне дослідження доказів та допиту експерта.

Будь-яких порушень з боку суду першої інстанції під час дослідження доказів чи неповноти у цьому питанні не встановлено, а тому виключних підстав для повторного їх дослідження та допиту експерта не вбачається.

Наведене узгоджується з правовою позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеною в постанові ЄУ № 161/9104/17 (провадження 51-6106км20) від 28.10.2021 року, згідно якої безпосередня наявність клопотання не є підставою для обов`язкового його задоволення.

Одночасно з цього питання, відповідно до ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», судова колегія зауважує на практиці Європейського суду з прав людини, зокрема викладеної у рішенні у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року, згідно якої повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

Стосовно доводів апеляційних скарг, колегія суддів, з урахуванням положень ст. 404 КПК України щодо меж апеляційного розгляду, виходить з наступного.

Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Частиною 2 статті 94 КПК України визначені принципи судового розгляду та оцінки доказів.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції дотримані зазначені вимоги закону.

Відповідно до висунутого обвинувачення, підтриманого прокурором під час судового розгляду, ОСОБА_7 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме в умисному вбивстві, тобто умисному протиправному заподіянні смерті іншій людині.

За результатами перевірки матеріалів кримінального провадження колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що всупереч доводів апеляційної скарги прокурора, суд першої інстанції всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясував всі обставини кримінального провадження, перевірив їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, які досліджені у судовому засіданні та оцінені з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, та дійшов висновку про доведеність винуватості обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, як умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, за обставин, викладених у вироку, з наведенням у вироку доказів, на яких ґрунтується такий висновок суду.

З висновком суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погоджується.

Відповідно до показань обвинуваченого ОСОБА_7 під час судового розгляду останній вину у скоєнні умисного вбивства ОСОБА_11 не визнав та зазначив, що він захищався від його нападу.

Щодо обставин події зазначив, що 01.02.2017 року він пішов на роботу, там на території побачив понівечену собаку, в чому підозрював ОСОБА_11 , про це зателефонував керівнику, керівник телефонував ОСОБА_11 , який, після цієї розмови, 02.02.2017 року вранці вийшов на роботу змінити його та почав на нього кричати, називати його «стукачем» та погрожувати йому, він його також обізвав нецензурним словом. Після чого, ОСОБА_11 зі злістю схватив сокиру, яка знаходилася на подвір`ї та замахнувся на нього сокирою, від страху він підслизнувся, впав на коліна, підхопився, схопив залізний багор, який знаходився біля приміщення на подвір`ї, та вдарив ОСОБА_11 по голові. Він думав, що ОСОБА_11 кине сокиру після першого його удару металевим багром, однак той сокиру не кинув, а продовжував на нього сокирою замахуватися, на що він ще раз вдарив його металевим багром по голові, після чого ОСОБА_11 впав на спину, сокира також випала з його рук, він побачив, що у нього тече з голови кров. Він кинув металевий багор та зателефонував керівнику, щоб той викликав швидку, поліцію.

Під час проведення слідчих експериментів від 03.02.2017 року та від 31.03.2017 року за участю ОСОБА_7 останній надав пояснення та продемонстрував події, які узгоджуються з наданими ним показаннями під час судового розгляду (т. 2 а.п. 141-146, 149-163, 207-215, 218-245).

Незважаючи на висловлену обвинуваченим позицію, щодо якої не вбачає у власних діях складу будь-якого злочину через самозахист від дій потерпілого, вина останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, за викладених у вироку обставин, підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами.

Колегія суддів зазначає, що показання потерпілої ОСОБА_12 та свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 не стосуються обставин самої події, які призвели до настання смерті ОСОБА_11 , оскільки останні не були очевидцями.

З показань свідка ОСОБА_20 (начальника охорони Ресурс-інвест) вбачається, що 2 лютого 2017 року о 6:30 ранку йому зателефонував ОСОБА_7 та сказав, що у нього з ОСОБА_11 стався конфлікт, він приїхав на об`єкт, там вже була швидка та поліція. Зі слів ОСОБА_7 він зрозумів, що між ними стався конфлікт, ОСОБА_11 взяв сокиру, а ОСОБА_7 відмахувався від нього залізним багром. ОСОБА_11 лежав в калюжі крові. Йому говорили орендарі, що ОСОБА_11 знущався над собаками, однак сам він цього не бачив, з цього приводу у нього та ОСОБА_7 до ОСОБА_11 були претензії. Сокиру він бачив, однак де вона знаходилась тоді він не пам`ятає.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 (інспектор УПП) пояснив, що у лютому 2017 року на лінію «102» надійшов виклик. Він виїжджав на цей виклик, бачив потерпілого, який лежав в калюжі крові, біля його ноги лежала сокира, яка також була у крові, потерпілий намагався встати та схопити сокиру. Спочатку обвинувачений нічого не пояснював, потім сказав, що вдарив металевим багром потерпілого, бо захищався від його нападів. Металевий багор лежав біля підсобного приміщення.

За показаннями свідка ОСОБА_15 (інспектора УПП) на лінію «102» надійшов виклик, він разом з інспектором ОСОБА_14 прибули за адресою: вул. Брянська, 3 в м. Запоріжжя, він побачив потерпілого, який лежав біля підсобки, голова його була в крові, зліва на голові була розрубана рана, він намагався вставати, біля нього лежала сокира, яку він намагався взяти, ОСОБА_14 відкинув сокиру від потерпілого. Зі слів ОСОБА_7 , у них стався конфлікт із-за понівеченої собаки та він його вдарив металевим багром, який лежав біля підсобного приміщення.

Протоколом огляду місця події від 02.02.2017 року оглянуто ділянку місцевості, розташованої на території ТОВ «Ресурс Інвест» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Брянська, 3, та зафіксовано обстановку кримінального правопорушення. В ході огляду виявлено та вилучено пожежний металевий багор зі слідами речовини бурого кольору на гострій частині, сокиру зі слідами речовини бурого кольору на металевій частині, в`язану шапку чорного кольору зі слідами речовини бурого кольору, зроблено змив рідини бурого кольору(т. 2 а.п. 102-120).

Згідно медичної документації КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» № 1386/114, 02.02.2017 року о 07:30 доставлений в лікарню ОСОБА_11 , оглянутий нейрохірургом, яким встановлені рублені рани чола, з роздробленими краями 12*3 см, на дні візуалізуються відломки кісток, забійна рана тіменної кістки 3*0,5 см, на дні вдавлений перелом кістки; забійна рана неправильної форми голови з рубленими краями потиличної області справа 7*5 см; забійна рана потиличної області зліва 6*0,5 см; дві забійні рани завушної області зліва 3*0,5 і 2*0,5 см, порвана рана лівої вушної раковини, з попереднім діагнозом: відкрита черепно-мозкова травма, відкритий вдавлений депресійний перелом зводу черепа (лобної і тіменної кісток), забій головного мозку, забійні рубані рани голови, забій м`яких тканин обличчя. 02.02.2017 року ОСОБА_11 проведена операція: резекційна трепанація черепу, видалення вдавлених переломів. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 помер у лікарні (т. 2 а.п. 174-177).

Відповідно до висновку експерта № 559 від 08.02.2017 року встановлено, що смерть ОСОБА_11 настала від відкритої черепно-мозкової травми голови з крововиливами під оболочку мозку, забієм головного мозку, ускладненим набряком головного мозку, гнойним лептомінінгітом, правосторонньою нижнєдольовою фібрінозно-гнойною пневмонією. У трупа ОСОБА_11 мались тілесні ушкодження: відкрита черепно-мозкова травма, проникаючі вдавлені переломи лобної і тіменної кістки, крововиливи під тверду мозкову оболочку в правій лобно-теменній-височній області, крововиливи під м`якими мозковими оболочками, забій головного мозку в полюсі правої лобної долі, крововиливи в м`які тканини голови в правій лобно-тіменній області, в лівій тіменно-височній області; відкрита черепно-мозкова травма у ОСОБА_11 утворилася при житті, незадовго до надходження його у стаціонар, мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за ознаками небезпеки для життя, перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Пошкодження у ОСОБА_11 утворилися по механізму тупої травми: відкрита черепно-мозкова травма утворилася в результаті неодноразових ударних травматичних впливів тупим предметом, в задню наружну частину правої тіменної області, праву лобну тіменну область, ліву тіменну потиличну область, передньовнутрішню частину лівої тіменної області, лобну область зліва, в ліву вушну область, що підтверджується локалізацією ран, крововиливами в м`які тканини голови і локалізацією крововиливів під оболонки головного мозку(т. 3 а.п. 22-29).

З висновку комісійної судово-медичної експертизи № 90/к від 23.02.2017 року вбачається, що показання ОСОБА_7 , дані ним під час проведення слідчого експерименту 03.02.2017 року, можуть відповідати результатам судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 , а саме в частині локалізації та механізму нанесення наступних ушкоджень: - рани в правій лобно-тіменній ділянці з відкритим проникаючим вдавленим депресійним переломом лобної і тіменної кістки справа, крововилива під тверду мозкову оболонку в правій лобно-тіменно-скроневій області обсягом близько 30 см, крововиливи під м`якими мозковими оболонками на конвексітальній поверхні лобно-тіменної ділянки справа, забій головного мозку в полюсі правої лобної частки; крововилив в м`яких тканинах голови в правій лобно-тіменній ділянці; - рани в задньо-зовнішній частині правої тіменної ділянки з відкритим проникаючим вдавленим депресійним переломом тіменної кістки в задньо-зовнішній частині правої тіменної кістки, крововилив в м`яких тканинах голови в тіменній ділянці справа, рани передньовнутрішньої частини лівої тіменної ділянки, крововилив в м`яких тканинах голови і в лівій тіменно-потиличній ділянці;

- рана в потиличній ділянці зліва з переходом в ліву навколовушну ділянку з крововиливами під м`якими мозковими оболонками на поверхні правої потиличної ділянки та лівої лобної ділянки; рана в лівій тіменній потиличній ділянці, могли виникнути при падінні ОСОБА_11 горілиць. (т. 3 а.п. 98-116).

Висновком експерта № 142/к від 05.04.2017 року встановлено, що показання ОСОБА_7 , дані ним під час проведення слідчого експерименту 31.03.2017 року, можуть відповідати результатам судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 , а саме в частині локалізації та механізму нанесення наступних ушкоджень: -рани в правій лобно-тіменній ділянці з відкритим проникаючим вдавленим депресійним переломом лобної і тіменної кістки справа, крововилив під тверду мозкову оболонку в правій лобно-тіменно-скроневій області обсягом близько 30 см, крововиливи під м`якими мозковими оболонками на конвексітальній поверхні лобно-тіменної ділянки справа, забій головного мозку в полюсі правої лобної частки; крововилив в м`яких тканинах голови в правій лобно-тіменній ділянці; - рани в задньо-зовнішній частині правої тіменної ділянки з відкритим проникаючим вдавленим депресійним переломом тіменної кістки в задньо-зовнішній частині правої тіменної кістки, крововилив в м`яких тканинах голови в тіменній ділянці справа, рани передньовнутрішньої частини лівої тіменної ділянки, крововилив в м`яких тканинах голови і в лівій тіменно-потиличній ділянці; - рана в потиличній ділянці зліва з переходом в ліву навколовушну ділянку з крововиливами під м`якими мозковими оболонками на поверхні правої потиличної ділянки та лівої лобної ділянки; рана в лівій тіменнійпотиличній ділянці, могли виникнути при падінні ОСОБА_11 горілиць; умови виникнення рани в лобній ділянці зліва, в лівій навколо вушній ділянці, на лівій вушній раковині в показах не вказані (т. 3 а.п. 140-157).

Відповідно до висновку експерта № 432 від 15.02.2017 року в слідах на лівому чоботі ОСОБА_7 встановлена наявність крові людини та виявлені антигени, що не виключає походження крові, у тому числі, від потерпілого ОСОБА_11 (т. 3 а.п. 58-61).

Згідно висновку експерта № 431 від 15.02.2017 року на шапці та в змиві, вилучених під час огляду місця події, знайдена кров людини та виявлені антигени, що не виключає походження крові від ОСОБА_11 , походження крові від ОСОБА_7 виключається (т. 3 а.п. 75-77).

Висновком експерта № 141 від 23.02.2017 року встановлено, що при судово-цитологічному дослідженні сокири, металевого багра знайдена кров людини чоловічої статі, з груповою приналежністю як у трупа ОСОБА_11 , походження крові від ОСОБА_7 виключається (т. 3 а.п. 90-93).

Протоколами огляду предмету від 15.03.2021 року зафіксовано факт огляду DVD-R дисків з аудіозаписами за 02.02.2017 року виклику бригади швидкої медичної допомоги та працівників поліції (т. 2 а.п. 195-197, 202-204).

При прослуховуванні диску аудіозапису виклику бригади швидкої медичної допомоги встановлено, що карета швидкої медичної допомоги прибула на місце події за викликом сторонньої особи 02.02.2017 року о 06:52 год. та згідно копії карти виїзду № 3 від 02.02.2017 року швидка прибула за адресою: АДРЕСА_2 о 07:00 год. (т. 2 а.п. 194) та працівник швидкої медичної допомоги повідомляє службу «102» про випадок.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 174 від 20.03.2017 року у ситуації, що досліджувалася, ОСОБА_7 не виявляв характерних феноменологічних ознак стану вираженої емоційної збудженості і емоційного переживання, а знаходився у стані простого адекватного емоційного збудження у конфліктній ситуації, у період здійснення правопорушення ознак тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не виявляв, міг усвідомлювати свої дії та керувати ними (т. 3 а.п. 122-135).

Суд першої інстанції, оцінивши наявні у справі докази з дотриманням ст. 94 КПК України дійшов обґрунтованого висновку про те, що обсяг обвинувачення та кримінально-правова кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 , що викладені в обвинувальному акті за ч. 1 ст. 115 КК України не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даного провадження.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а, відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України та ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Так, органом досудового розслідування дії обвинуваченого були кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що стороною обвинувачення не надано суду переконливих доказів наявності у ОСОБА_7 умислу саме на позбавлення життя ОСОБА_11 .

Слід відмітити, що для відмежування умисного вбивства від заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, внаслідок якого сталася смерть потерпілого, слід ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.

Норма, передбачена ч. 2 ст. 121 КК України, встановлює обсяг (стан, зміст, конкретну сукупність) суспільних відносин, які охороняються її дією, разом із тим, вона визначає умови, характер, підстави застосування заходів кримінального примусу до суб`єктів, які порушили встановлений нею (нормою) обов`язок утримуватися від учинення дій певного змісту.

Склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 121 КК України, належить до особливих (складних) злочинів і виділений законодавцем в окремий вид необережного заподіяння смерті, тому що за своєю суттю, природою речей заподіяння смерті відбувається єдиним засобом завданням тілесних ушкоджень.

Умисне тяжке тілесне ушкодження є злочином із змішаною формою вини.

З об`єктивної сторони цей злочин характеризуються суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті.

При цьому, тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.

Небезпечними для життя є ушкодження, які в момент заподіяння чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і які без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. Загрозливий для життя стан, який розвивається в клінічному перебігу ушкоджень, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, повинен перебувати з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку.

Умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, має місце тоді, коли в результаті описаного у ч. 1 ст. 121 КК України діяння настає смерть потерпілого. Особливістю цього кваліфікованого виду умисного тяжкого тілесного ушкодження є те, що у ньому присутні два суспільно небезпечні наслідки (первинний - тяжкі тілесні ушкодження і похідний - смерть), психічне ставлення до яких з боку винного є різним. До заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження він ставиться умисно, а до настання смерті потерпілого від такого ушкодження - необережно. При цьому, винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Так, ч. 1 ст. 115 КК України передбачає відповідальність за умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

У свою чергу ч. 2 ст. 121 КК передбачає відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Умисне вбивство відрізняється від умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, і визначальним при цьому є спрямованість умислу винного, його суб`єктивне ставлення до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до таких наслідків характеризується необережністю.

Суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, характеризується двома формами вини умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому, винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.

Умисел має дві характерні ознаки інтелектуальну і вольову. Інтелектуальна це усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру своєї дії чи бездіяльності та передбачення її суспільно небезпечних наслідків; вольова наявність у суб`єкта бажання настання суспільно небезпечних наслідків від вчиненого ним діяння чи свідоме їх допущення.

Прямий умисел це таке психічне ставлення до діяння і його наслідків, при якому особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 ст. 24 КК України).

Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і в прямій, і в непрямій формі. Зокрема, непрямий умисел наявний тоді, якщо винна особа передбачала і свідомо припускала настання відповідних наслідків, не розраховуючи при цьому на певні обставини, які могли б його відвернути. Також непрямий умисел має місце в тому випадку, якщо у обвинуваченого не було чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків.

Питання про наявність умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати кількість, характер і локалізацію тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події, а також спосіб вчинення злочину, засоби та знаряддя злочину.

При цьому, спосіб відображає насамперед причинний зв`язок між діяннями і наслідками. Певна залежність між способом і метою вчинення тих чи інших діянь виявляється в тому, що спосіб і засоби вчинення злочинів обираються особою відповідно до поставленої цілі. Ціль є передумовою усвідомлення особою результатів і наслідків своїх діянь, що проявляється у способі вчинення діянь.

У контексті наведеного умисне нанесення двох ударів металевим багром може свідчити про умисел на позбавлення особи життя з огляду на його локалізацію та поведінку підсудного після вчинення злочину. Зокрема, нанесення двох ударів металевим багром саме у життєво важливий орган людини голову, яке супроводжувалось ненаданням медичної допомоги потерпілому та забороною іншим особам викликати для нього швидку медичну допомогу, обґрунтовано може бути оцінено як бажання настання смерті потерпілого, тобто як ознака суб`єктивної сторони складу такого злочину, як умисне вбивство.

Натомість, за інших обставин, вчинення злочину шляхом нанесення двох ударів металевим багром в життєво-важливий орган, має іншу правову оцінку і з цього приводу судова колегія зауважує на сукупності усіх обставин, зокрема і на посткримінальну поведінку обвинуваченого.

Так, у розпорядженні обвинуваченого ОСОБА_7 був металевий багор, яким останній наніс два удари по голові, які, в подальшому, призвели до смерті ОСОБА_11 .

Допитаний в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував, що між ним та ОСОБА_11 були неприязні стосунки, з приводу того, що потерпілий знівечив собаку. Під час конфлікту потерпілий грубо відізвався на його адресу, на що він також обізвав потерпілого нецензурною лайкою, після чого він двічі вдарив залізним багром потерпілого в область голови, захищаючись від нападів потерпілого, який замахувався на нього сокирою. Наміру вбивати потерпілого у нього не було.

При цьому, пояснив, що припинив наносити удари потерпілому, після того як той впав на землю та випустив з рук сокиру. Після того, як побачив, що на голові у потерпілого тече кров, зателефонував начальнику, щоб той викликав швидку чи поліцію.

При цьому сам обвинувачений перебував на місця події, чекаючи приїзду відповідних служб.

Нанесення обвинуваченим ОСОБА_7 двох ударів металевим багром по голові потерпілому ОСОБА_11 також підтверджується поясненнями обвинуваченого, наданими ним під час проведення слідчих експериментів за його участю, висновком додаткової комісійної судово-медичної експертизи № 142/к від 05.04.2017 року.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції допитані свідки не надали свідчень, які можна було б віднести на користь позиції сторони обвинувачення щодо здійснення ОСОБА_7 умисного вбивства ОСОБА_11 .

Згідно наявної в матеріалах кримінального провадження документації КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» № 1386/114 потерпілий ОСОБА_11 помер у лікарні на п`ятий день після події, внаслідок отриманої 02.02.2017 року відкритої черепно-мозкової травми.

Відповідаючи на доводи прокурора щодо кількості- не менше шести нанесених ударів (висновок судово-медичної експертизи № 559 від 08.02.2017 року) у життєво-важливий орган, слід відмітити, що за висновком СМЕ № 90/к від 23.02.2017 року вбачається, що показання ОСОБА_7 , дані ним під час проведення слідчого експерименту 03.02.2017 року, в частині локалізації та механізму нанесення ушкоджень у вигляді двох ударів металевим багром, які характеризують інкриміноване тілесне ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, спричинене обвинуваченим шляхом нанесення потерпілому ударів у лобно-тіменну ділянку голови - можуть відповідати результатам судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_11 .

Одночасно експерт, означив, що рана в потиличній ділянці зліва; рана в лівій тіменній потиличній ділянці - могли виникнути при падінні ОСОБА_11 горілиць. (т. 3 а.п. 98-116).

Окремо слід зауважити, що як під час проведення слідчих експериментів за участю ОСОБА_7 , так і в подальшому при судовому розгляді обвинувачений вказував про нанесення ним двох ударів потерпілому по голові металевим багром, що виявляє послідовність його показань.

Покликання прокурора про залишення без уваги суду інформації, викладеної у п. 4 висновку судово-медичної експертизи № 90/к від 23.02.2017 року про не зазначення у показах умов виникнення певних ран, слід визнати безпідставним, оскільки у п.3 даної експертизи експертами встановлена можливість отримання потерпілим даних тілесних ушкоджень при падінні.

До такого висновку експерти дійшли внаслідок аналізу показань обвинуваченого у якості підозрюваного та на слідчому експерименті у співставленні із виявленими у потерпілого тілесними ушкодженнями, що і було дорученим експерту предметом дослідження внаслідок поставлених слідчим питань.

Доводи прокурора про те, що допитаний в суді першої інстанції експерт ОСОБА_13 зазначив, що комісійні судово-медичні експертизи проводились лише за тими тілесними ушкодженнями, які були відображені у показах ОСОБА_7 , наданих ним під час досудового розслідування, є надуманими, оскільки зі змісту оскаржуваного вироку вбачається, що експерт не висловлював заперечень висновків за результатами проведення судово-медичної експертизи померлого ОСОБА_11 .

За висновком експерта № 559 від 08.02.2017 року смерть ОСОБА_11 настала від відкритої черепно-мозкової травми голови з крововиливами під оболочку мозку, забієм головного мозку, ускладненим набряком головного мозку, гнойним лептомінінгітом, правосторонньою нижнєдольовою фібрінозно-гнойною пневмонією.

Відповідаючи на доводи адвоката щодо сукупності виявлених тілесних ушкоджень, колегія суддів зауважує, що висновок про причини настання смерті ОСОБА_11 не спростовуються висновками комісійної судово-медичної експертизи № 90/к від 23.02.2017 року та поясненнями одного з експертів - ОСОБА_13 .

Отже, висновки місцевого суду щодо спричинених ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_11 тілесних ушкоджень є цілком аргументованими, що обумовлює відхилення доводів як прокурора, так і захисника.

Посилання прокурора на те, що виклик бригади швидкої медичної допомоги було здійснено не ОСОБА_7 , а іншою особою, а також на те, що останній не вживав жодних дій, спрямованих на надання медичної допомоги потерпілому, є неприйнятними.

Як вбачається з показань самого обвинуваченого, після того як він другий раз вдарив потерпілого по голові металевим багром та побачивши, що останній впав на спину та випустив з рук сокиру, а з голови у нього пішла кров, він одразу ж кинув багор та зателефонував своєму керівнику, щоб той викликав швидку допомогу та поліцію.

За показаннями свідка ОСОБА_20 2 лютого 2017 року о 06:30 годині ранку йому зателефонував ОСОБА_7 та повідомив про те, що трапилось.

Отже, факт виклику швидкої допомоги іншою особою, з огляду на таке прохання саме обвинуваченим, не спростовує висновку суду та одночасно не свідчить про наявність у останнього умислу на вбивство потерпілого.

Судова колегія, загалом через призму поведінки обвинуваченого, розглядаючи суб`єктивні ознаки інкримінованого ОСОБА_7 діяння, в діях останнього не вбачає мотивів та мети на позбавлення життя потерпілого ОСОБА_11 .

В цьому контексті звертає на себе увагу той факт, що після нанесення ОСОБА_11 двох ударів металевим багром, побачивши, що той впав на землю та випустив з рук сокиру, обвинувачений одразу ж припинив свої дії, хоча мав об`єктивну можливість продовжувати застосовувати багор та спричиняти удари з метою досягнення наслідку у виді смерті ОСОБА_11 ..

Також не можна оминути тієї обставини, що не лише обвинувачений, а і допитані свідки, які приїхали на місце події стверджували про ознаки життя, що демонстрував потерпілий у вигляді цілеспрямованих дій, ОСОБА_7 , в своє чергу, здійснював дії, скеровані на надання допомоги потерпілому, перебував у стані розгубленості, неочікуваності від скоєного, одразу ж подзвонив своєму керівнику, щоб той викликав швидку медичну допомогу та поліцію та не покидав місця події.

Виходячи із сукупності всіх обставин інкримінованого обвинуваченому ОСОБА_7 кримінального правопорушення, зокрема, спосіб вчинення, характер та локалізацію отриманих потерпілим тілесних ушкоджень - у вигляді відкритої черепно-мозкової травми, враховуючи попередню поведінку та взаємовідносини обвинуваченого та потерпілого, під час конфлікту та після, судова колегія погоджується, що обвинувачений не мав на меті спричинити потерпілому смерть, хоча мав таку можливість до прибуття швидкої медичної допомоги або поліції, натомість проявив самостійно ініціативу з приводу надання потерпілому медичної допомоги, зателефонувавши своєму керівнику для того, щоб він викликав швидку медичну допомогу та поліцію, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що настання смерті не охоплювалося умислом обвинуваченого на позбавлення життя (вбивства) потерпілого.

З показань обвинуваченого, які не спростовані іншими доказами, вбачається, що між ним та ОСОБА_11 не було довготривалих, стійких неприязних відносин, які могли б викликати у обвинуваченого бажання позбавити потерпілого життя.

Конфлікт між ними виник раптово через невдоволення потерпілого діями обвинуваченого, який повідомив керівництву про понівечену потерпілим собаку.

Показання обвинуваченого щодо причин конфлікту, а саме жорстокого поводження потерпілого з собакою підтверджуються наявною в матеріалах кримінального провадження випискою з амбулаторної карти ветеринарної клініки «Добродій» з фототаблицями до неї (т. 2 а.п. 188-191).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність того, що ОСОБА_7 завдав потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, діючи з умислом, направленим на його вбивство.

На користь такого висновку суду першої інстанції свідчать встановлені в судовому засіданні вище наведені обставини, що передували події, а так само обставини після події, які засвідчують відсутність жодних дій, спрямованих на продовження насильства після раптово виниклого конфлікту, та, навпаки, вказують на намагання ОСОБА_7 відвернути наслідки.

Загалом поведінка ОСОБА_7 після вказаних дій, у своїй сукупності не свідчить про його бажання досягнути саме такого тяжкого наслідку як смерть потерпілого.

Між тим, наносячи металевим багром удари по голові потерпілого, обвинувачений достеменно усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій і не міг не передбачати, що внаслідок такої його поведінки буде заподіяно істотну шкоду здоров`ю ОСОБА_11 .

Водночас, обвинувачений не конкретизував у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно ним ОСОБА_11 .

У цьому контексті необхідно виходити з правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 28 травня 2015 року у справі № 5-25кс15. Зокрема, якщо, цілеспрямовано наносячи удари, особа не конкретизує у своїй свідомості, яку саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично спричинено ним потерпілому, то в цьому випадку така особа діє з невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого вона хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди. У таких випадках винувата особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було заподіяно.

Що стосується смерті потерпілого ОСОБА_11 , то в її настанні присутня необережна форма вини, бо хоча обвинувачений і не бажав цього настання і навіть свідомо не допускав його, але повинен був і міг передбачити, що внаслідок його злочинних дій може настати і такий наслідок, як смерть потерпілого.

Таке поєднання умислу та форми вини підтверджує правильність висновків суду першої інстанції щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_7 саме за ч. 2 ст. 121 КК України та відповідно за цією ж ознакою виключає кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України.

Встановивши фактичні обставини, дослідивши та проаналізувавши зібрані докази у їх сукупності, надавши їм належну оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вчинення ОСОБА_7 зазначеного кримінального правопорушення та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 121 КК України як умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, з таким висновком погоджується і колегія суддів.

При цьому суд оцінив докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, про наявність умислу у обвинуваченого саме на вбивство потерпілого з тих підстав, що обвинувачений наніс потерпілому удари металевим багром в життєво-важливий орган голову, само по собі, без врахування низки обставин, колегія суддів вважає непереконливими.

На думку колегії суддів, сукупність обставин, поведінка обвинуваченого свідчать про наявність у нього неконкретизованого умислу на настання будь-яких наслідків у результаті вчинених дій, у тому числі, й можливої смерті потерпілого. Проте, підстав стверджувати, що в момент нанесення ударів багром ОСОБА_7 бажав настання лише одного конкретного наслідку саме у виді смерті потерпілого, з матеріалів кримінального провадження не вбачається.

На переконання колегії суддів, надані стороною обвинувачення докази підтверджують лише існування самого факту кримінального правопорушення, а не його кваліфікацію за ч. 1 ст. 115 КК України.

Сумнівний характер вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому органом досудового розслідування умисного вбивства потерпілого ОСОБА_11 не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», який знайшов свій прояв як в положеннях ч. 3 та ч. 4 ст. 17 КПК України, так і в практиці Європейського суду з прав людини, зокрема, рішенні у справі «Коробов проти України», в якому зазначалось, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неоспорюваних презумпцій факту.

А тому висновок місцевого суду про те, що орган досудового розслідування невірно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України як умисне вбивство потерпілого, колегія суддів вважає достатньо обґрунтованим та вмотивованим, а доводи прокурора про необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України слід визнати безґрунтовними та такими, що повністю спростовуються встановленими в суді першої інстанції фактичними обставинами справи.

За таких обставин доводи прокурора про наявність у обвинуваченого умислу саме на вбивство потерпілого та необхідність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК України слід визнати безґрунтовними та такими, що повністю спростовуються встановленими в суді першої інстанції фактичними обставинами справи.

Перевіряючи доводи прокурора про безпідставне застосування судом першої інстанції положень ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах установлених у санкції статті, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суд при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, має додержуватись принципу законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

За змістом ст. 50 КК України, покарання має на меті не лише кару, має бути необхідним і достатнім для виправлення особи, яка вчинила злочин, та попередження вчиненню ним нових злочинів.

Призначаючи покарання, суд першої інстанції врахував тяжкість вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, вперше притягнення до кримінальної відповідальності, його особу: одружений, має постійне місце реєстрації та проживання, характеризується позитивно (т. 3 а.п. 196-197), є пенсіонером за віком та членом Запорізького міського грузинського товариства ім. Шота Руставелі, де характеризується також позитивно (т. 3 а.п. 195), на обліках в спеціалізованих медичних закладах не перебуває, має ряд хронічних захворювань (т. 3 а.п. 184-194).

Отже, у розпорядженні суду не має компрометуючих обвинуваченого даних.

Обставинами, які відповідно ст. 66 КК України пом`якшують покарання, суд визнав активне сприяння розкриттю злочину, оскільки під час слідчих експериментів ОСОБА_7 розповів про обставини вчинення злочину, вказав на місце його вчинення, чим допомагав слідству у встановленні обставин кримінального провадження, а також його поведінку після скоєного, направлену на надання медичної допомоги потерпілому.

Врахувавши наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, з урахуванням даних про особу винного, суд застосував ст. 69 КК України та призначив покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією ч. 2 ст. 121 КК України.

З рішенням місцевого суду щодо можливості застосувати відносно ОСОБА_7 положення ст. 69 КК України судова колегія погоджується.

Так, з огляду на положення ст. 69 КК України, суд, при встановленні і визнанні декількох пом`якшуючих особі покарання обставин, повинен співставити їх кількісну та якісну характеристики, як таких, що досить істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи з індивідуальних особливостей конкретного провадження, та перебувають в такому співвідношенні одна з одною, щоб можна було впевнено стверджувати про доцільність переходу до більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

На користь висновку місцевого суду щодо можливості застосування положень ст. 69 КК України при призначенні ОСОБА_7 покарання, колегія суддів бере до уваги визнані судом першої інстанції, в порядку ст. 66 КК України, пом`якшуючі покарання обставини у вигляді активного сприяння розкриттю злочину, оскільки обвинувачений самостійно та добровільно розповів про обставини вчинення злочину та вказав на місце та знаряддя вчинення злочину.

Одночасно у якості пом`якшуючої покарання обставини відповідно до положень ч. 2 ст. 66 КК України колегія суддів визнає, що обвинувачений є членом Запорізького міського грузинського товариства ім. Шота Руставелі (т. 3 а.п. 195).

Звертає увагу колегії суддів й наявна в матеріалах кримінального провадження медична документація щодо наявних захворювань у обвинуваченого ОСОБА_7 (т. 3 а.п. 184-194) та його похилий вік. Апеляційна інстанція зауважує на першому притягненні обвинуваченого до кримінальної відповідальності, виключно позитивну характеристику за місцем проживання та за місцем членства ОСОБА_7 у Запорізькому міському грузинському товаристві ім. Шота Руставелі.

Отже, наявні усі складові критерії для застосування до ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України.

Наведені вище обставини у їх сукупності спростовують доводи апеляційної скарги сторони обвинувачення про безпідставність застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 положень ст. 69 КК України при призначенні йому покарання.

В даному випадку судова колегія визнає аргументованими доводи місцевого суду щодо наявності пом`якшуючої покарання обставини у вигляді активного сприяння у розкритті злочину, оскільки ОСОБА_7 як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду детально розповідав про обставини подій, не оспорюючи дій по нанесенню ударів потерпілому.

Позиція обвинуваченого, пов`язана із незгодою з кваліфікацією його дій, не може спростовувати обставину активного сприяння розкриттю злочину.

Виклик швидкої допомоги іншою особою пов`язаний із станом хвилювання особи, який не зміг пригадати номер телефону швидкої, з огляду на обставини події та вік обвинуваченого ОСОБА_7 .

До того ж колегія суддів зауважує, що обвинувачений зателефонував свідку ОСОБА_20 та повідомив про скоєне і прохав викликати поліцію та швидку медичну допомогу, залишившись на місці події.

За таких обставин, твердження прокурора про безпідставне визнання судом пом`якшуючими покарання обставинами активне сприяння розкриттю злочину та поведінку обвинуваченого після скоєного, направлену на надання медичної допомоги потерпілому, судова колегія визнає безґрунтовними.

Надаючи оцінку доводам захисника про те, що обвинувачений діяв у стані необхідної оборони, оскільки останній захищався від нападу озброєного сокирою потерпілого, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 36 КК України під необхідною обороною слід розуміти дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання. А така необхідність виникає тоді, коли зволікання з боку того, хто обороняється, в заподіянні шкоди тому, хто посягає, загрожує негайною і невідворотною шкодою для охоронюваних законом прав та інтересів.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 1 від 26.04.2002 року «Про судову практику у справах про необхідну оборону», при розгляді справ даної категорії судам необхідно беззастережно додержуватись вимог ч. 3 ст. 27 Конституції України і ст. 36 КК України, враховуючи те, що відповідно до закону кожна особа має право на необхідну оборону від суспільно небезпечного посягання незалежно від можливості уникнути його або звернутися за допомогою до інших осіб чи органів влади. Слід мати на увазі, що стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну. Перехід використовуваних при нападі знарядь або інших предметів від нападника до особи, яка захищається, не завжди свідчить про закінчення посягання. При розгляді справ даної категорії суди повинні з`ясовувати, чи мала особа, яка захищалася, реальну можливість ефективно відбити суспільно небезпечне посягання іншими засобами із заподіянням нападникові шкоди, необхідної і достатньої в конкретній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання.

Отже, для констатації того, що оборона перебуває у межах необхідності, дії щодо оборони повинні відповідати конкретній обстановці з урахуванням особистих уявлень особи, що обороняється.

Колегією суддів не встановлено таких обставин, які б свідчили, що дії потерпілого за своїми об`єктивними ознаками могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для ОСОБА_7 , які б, у зв`язку з цим, викликали невідкладну необхідність у заподіянні тілесних ушкоджень потерпілому.

А отже, вважати, що обвинувачений, завдаючи удари довгим металевим багром по голові потерпілому, перебував у стані необхідної оборони, підстав немає.

При цьому сама довжина предмету злочину, показане ОСОБА_7 під час слідчого експерименту (т.2 а.с. 245-253, а.с.256-283) розташування учасників конфлікту та, зокрема розташування у руках потерпілого сокири, яка на час спричинення обвинуваченим удару в область голови потерпілого перебувала знизу та при нахиленому до землі положенню тулуба потерпілого не вказувало як на скорочення дистанції між обвинуваченим та потерпілим, так і реальності застосування сокири.

Як вбачається з показань самого ОСОБА_7 , останній не зазначав про застосування до нього насильства з боку ОСОБА_11 у тій мірі, щоб це створювало реальну загрозу його життю чи здоров`ю.

Згідно висновку судово-медичного експерта № 319 від 02.02.2017 року будь-яких тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 не виявлено (т. 3 а.п. 14).

Судова колегія зазначає, що нанесення ударів обвинуваченим відбулося в той момент, коли учасниками конфлікту були лише потерпілий та обвинувачений, будь-яких доказів щодо реальної загрози його життю, з урахуванням відкритої просторої території, де відбувалася подія, здобуто не було.

При цьому, звертає на себе увагу той факт, що ОСОБА_7 використовував металевий багор, який за своїми властивостями спроможний спричинити тяжкі наслідки.

За показами самого обвинуваченого він побоювався потерпілого, але при цьому як у суді, так і при слідчому експерименті вказував лише на побоювання намірів з боку ОСОБА_11 у застосуванні сокири, між тим обвинувачений першим завдав удар потерпілому металевим предметом (багром) по голові, далі, побачивши, що потерпілий продовжує тримати в руках сокиру, наніс йому ще один удар багром по голові.

Саме за таких обставин у даному випадку виключається застосування положень ч. 1 ст. 36 КК України.

Колегія суддів вважає, що існування у ОСОБА_7 обґрунтованих побоювань за свою безпеку як на час початку конфлікту, так і безпосередньо перед заподіянням ним тілесних ушкоджень ОСОБА_11 , об`єктивно не підтверджено.

Судова колегія приходить до переконання, що у обвинуваченого не було невідкладної необхідності в заподіянні шкоди постраждалому, а дії ОСОБА_11 не загрожували негайною і невідворотною шкодою охоронюваним правам та інтересам ОСОБА_7 , а тому обвинувачений не знаходився як у стані необхідної оборони.

Таким чином, доводи захисника про те, що обвинувачений діяв в стані необхідної оборони та захищався, є безґрунтовними.

Посилання захисника на вік обвинуваченого, який є старшим за потерпілого, та має ряд хронічних захворювань, тому обвинувачений не міг втекти, та і не було куди, є неспроможними, оскільки конфлікт між обвинуваченим та потерпілим відбувався на відкритій місцевості (територія автостоянки), тому у ОСОБА_7 була реальна можливість припинити конфлікт, уникнути наслідків, що настали у даному випадку.

За вказаних встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК кваліфіковано правильно, а підстави для закриття кримінального провадження внаслідок відсутності в діях ОСОБА_7 складу злочину, оскільки він діяв виключно у спосіб, передбачений ч. 2 ст. 36 КК України, відсутні.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що судовий експерт ОСОБА_13 під час допиту в суді пояснив про неможливість розмежування тілесних ушкодження є безпідставними внаслідок підтвердження останнім висновків судово-медичної експертизи № 90/к від 23.02.2017 року, яка є комісійною, проведеною у складі трьох експертів і його пояснення не спростовують висновків щодо причин настання смерті потерпілого.

Посилання захисника на позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 15.08.2019 року (справа № 750/3256/17, провадження № 51-1147 км 19), є недоречним, оскільки фактичні обставини даного кримінального провадження суттєво відрізняються від фактичних обставин у справі відносно ОСОБА_7 , де останній використав певне знаряддя.

Твердження захисника про те, що суд першої інстанції безпосередньо не дослідив письмові докази, спростовуються як змістом оскаржуваного вироку щодо аналізу доказів, так і звукозаписом судового засідання, відповідно до якого 4 вересня 2019 року прокурором долучено письмові докази, які оголошувалися у судовому засідання за участі, зокрема сторони захисту.

При цьому, судова колегія зауважує на тому, що кримінальний процесуальний закон (ст. 358 КПК України) не вимагає оголошення доказів саме судом.

Також слід зауважити, що всі учасники кримінального провадження приймали участь у дослідження доказів, не були позбавлені права ставити запитання, акцентувати увагу суду на певних обставинах, тощо.

Відповідаючи на довод захисника про ненадання обвинуваченому перекладача на грузинську мову, колегія суддів виходить з наступного.

Під час судового розгляду в суді першої інстанції ухвалою суду від 09.11.2017 року прийнято рішення про залучення перекладача для ОСОБА_7 із знанням грузинської мови, який володіє українською мовою для перекладу судового процесу та процесуальних документів (т. 1 а.п. 88).

На адресу суду надійшов лист з Департаменту освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації про неможливість виконання вказаної ухвали, оскільки на території Запорізької області в установах і закладах освіти грузинська мова не вивчається і не викладається (т. 1 а.п. 101).

В подальшому, судом вживались заходи щодо залучення перекладача шляхом направлення листів до Надзвичайного та Повноважного Послау Грузії в Україні, Міністерства освіти і науки України, Департаменту освіти і науки Запорізької обласної державної адміністрації, Запорізького міського грузинського товариства ім. «Шота Руставелі» (т. 1 а.п. 126, 152, 176, 177).

Проте, від вказаних установ були отримані відповіді про неможливість надання перекладача з української мови на грузинську для громадянина ОСОБА_7 (т. 1 а.п. 150, 186).

Ухвалою місцевого суду від 04.03.2019 року залучено перекладача з української мови на російську мову та навпаки, з огляду на ту обставину, що судом здійснювалися заходи щодо залучення перекладача з української на грузинську мову та навпаки, які не дали результатів.

При цьому, суд зазначив, що обвинувачений проживає в Україні більше 20 років, має родину в Україні, працював в Україні, у спілкуванні користується російською мовою, в силу чого розуміє російську мову, яка є мовою спілкування даного регіону (т. 2 а.п. 33а).

Колегія суддів зауважує й на тому, що усі захисники, які були залучені у справі, спілкувалися з ОСОБА_7 на російській мові без перекладача на грузинську мову.

Під час апеляційного перегляду сторона захисту підтверджувала достатність здійснення перекладу на російську мову, обвинувачений користувався послугами відповідного перекладача, розуміючи російську мову, відповідаючи на поставлені питання, а в деяких випадках і на запитання українською мовою, не чекаючи перекладу.

Статтею 29 КПК України передбачено обов`язок слідчого, прокурора, суду забезпечити учасникам кримінального провадження, які не володіють чи недостатньо володіють державною мовою право давати показання, заявляти клопотання і подавати скарги, виступати в суді рідною або іншою мовою, якою вони володіють та у разі необхідності користуватися послугами перекладача.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (підпункт «е» п. 3 ст. 6 Конвенції) та практики ЄСПЛ перекладач необхідний у кримінальному процесі, якщо особа не розуміє або не розмовляє мовою судочинства в обсязі, достатньому для розуміння перебігу судового процесу та участі в розв`язанні питання, яке для неї мало вирішальне значення, або особа за рівнем володіння мовою не здатна на ведення свого захисту та висувати на розгляд суду свою версію без допомоги перекладача.

Розуміння зазначених обставин охоплює виключно їх мовно-комунікативний аспект, але не стосується правового механізму здійснення захисту, оскільки перекладач надає комунікативну, а не правову допомогу, що є функцією захисника.

Для констатації факту порушення права особи на захист через незабезпечення обвинуваченого послугами перекладача, установлення зазначених обставин має бути «поза розумним сумнівом».

При цьому, чинниками для з`ясування розуміння особою вказаних обставин Конвенція та практика ЄСПЛ визначають: 1) тривалість проживання у державі ведення судочинства; 2) рівень освіти, час та місце її здобуття, мова навчання; 3) рід занять, спосіб життя та обсяг комунікації.

У рішенні ЄСПЛ від 7 грудня 1983 року 10210/82 «К. проти Франції» у відповідь на доводи заявника, що трибунал не дав дозволу на користування послугами перекладача, щоб він міг вести свій захист бретонською мовою, зазначено: «Як видно з рішення трибуналу, заявник народився і здобув освіту у Франції і йому не було важко розуміти й спілкуватися французькою мовою, якою вели провадження в суді. Конвенційне право на допомогу перекладача, що міститься в підпункті «е» пункту 3 статті: «очевидно, застосоване тільки в тому випадку, коли обвинувачений не розуміє мови, використовуваної в суді, чи не розмовляє нею».

В даному випадку, на переконання апеляційного суду, обвинувачений ОСОБА_7 в достатній мірі для розуміння суті підозри, обвинувачення та отримання інформації з показань учасників процесу та від суду володіє російською мовою. Крім того, на питання учасників процесу та суду (які перекладались перекладачем на російську мову) ОСОБА_7 надавав змістовні відповіді.

Тому, на думку колегії суддів, відсутність перекладача на грузинську мову не є істотним порушенням права на захист ОСОБА_7 , оскільки обвинувачений був забезпечений перекладачем на російську мову, яку вочевидь розуміє.

Колегія суддів не вбачає порушення права на захист обвинуваченого, оскільки судом першої інстанції встановлено «поза розумним сумнівом», що в мовно-комунікаційному аспекті права на захист обвинувачений в достатній мірі володіє російською мовою (на яку здійснювався переклад) для розуміння суті обвинувачення, суті процесуальних дій та предмету судових засідань, а в його правовому аспекті ОСОБА_7 на протязі розгляду справи користувався правовою допомогою захисників.

Такі висновки апеляційного суду обумовлені правовою позицією, яка міститься в постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 28.10.2020 року у справі № 295/3396/18 (провадження № 51-5728км19).

Твердження захисника про відсутність в судових засіданнях адвоката ОСОБА_17 , з яким у ОСОБА_7 також було укладено договір про надання йому професійної правничої допомоги, у зв`язку з чим було порушено його право на захист, є неспроможними, з огляду на ту обставину, що у всіх судових засіданнях був присутній інший захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 .

Крім того, слід відмітити, що матеріали кримінального провадження не містять жодних заяв або клопотань з боку сторони захисту про заперечення та неможливість розгляду справи за відсутності захисника адвоката ОСОБА_17 .

За наслідками перегляду вироку місцевого суду в апеляційному порядку колегія суддів не вбачає істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок.

З урахуванням обставин, встановлених під час апеляційного розгляду, колегія суддів доходить висновку, що вирок суду є законним та обґрунтованим, а тому підстави для його скасування відсутні, у зв`язку з чим апеляційні скарги прокурора та захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вознесенівської окружної прокуратури м. Запоріжжя ОСОБА_10 , захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок колегії суддів Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 2 вересня 2021 року відносно ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4