КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретарів - ОСОБА_4 , ОСОБА_5

прокурора - ОСОБА_6

захисника - ОСОБА_7

обвинуваченого - ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду кримінальне провадження №0000512 стосовно -

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Наумівка, Корюківського району Чернігівської області, українця, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , тимчасово проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2022 року, -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України та йому призначено покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) грн.

Також цим вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку суд визнав доведеним, що 27.02.2020 року, приблизно о 15 год. 20 хв., ОСОБА_8 перебував у приміщенні обслуговування автомобілів ТОВ «Віннер ЛЦКА», що розташоване за адресою: Київська область, Бориспільський район, с. Чубинське, вул. Київська, 45, де здійснював технічне обслуговування одного з автомобілів.

У цей час у ОСОБА_8 виник злочинний умисел спрямований на таємне викрадення запасних частин, які він повинен був використати в ході проведення обслуговування.

Реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_8 , діючи умисно та з корисливих мотивів, будучи впевненим, що за його діями ніхто не спостерігає, шляхом вільного доступу, з робочого столу взяв ущільнювач роздатки, який одразу поклав до свого рюкзаку, що знаходився в тумбі під столом, вартістю 922 грн. 94 коп., що належить ТОВ «Віннер ЛЦКА».

У цей же день, приблизно о 18 год. 45 хв., ОСОБА_8 , перебуваючи в приміщенні обслуговування автомобілів ТОВ «Віннер ЛЦКА», за вказаною вище адресою, де здійснював технічне обслуговування одного з автомобілів, продовжуючи свій єдиний злочинний умисел, діючи умисно та з корисливих мотивів, будучи впевненим, що його дії залишаються непоміченими для оточуючих, шляхом вільного доступу, з робочого столу взяв дві пляшки трансмісійного мастила (РК) ТL7300-SНЕLL ТF0753, кожна - об`ємом 1 літр, які одразу поклав до свого рюкзаку, що знаходився в тумбі під столом, вартістю - 953 грн. 84 коп. за 1 одиницю, на загальну вартість - 1907 грн. 68 копійок.

У подальшому, ОСОБА_8 , близько 20 год. 00 хв., з рюкзаком, у якому знаходилось викрадене майно, вийшов з приміщення ТОВ «Віннер ЛЦКА», де і був зупинений керівниками підприємства.

Своїми злочинними діями ОСОБА_8 спричинив ТОВ «Віннер ЛЦКА» матеріальну шкоду на загальну суму - 2830 грн. 62 копійок.

Таким чином, ОСОБА_8 вчинив закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), тобто кримінальний проступок, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України.

На вказаний вирок захисник ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2022 року стосовно ОСОБА_8 скасувати, кримінальне провадження закрити на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України та відмовити прокурору у стягненні з ОСОБА_8 витрат на проведення експертизи. Крім того, просить дослідити в судовому засіданні наявні в матеріалах справи докази.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що під час судового розгляду, допиту ОСОБА_8 , свідків та дослідження матеріалів справи, було встановлено, що обвинувачений отримав на складі ТОВ «Віннер ЛЦКА» 2 поліетиленові банки мастил та ущільнювач роздатки, після чого пішов з ними додому, а тому, з огляду на позицію Верховного Суду, який неодноразово вказував, що привласнення майна, яке було добровільно передано потерпілим у розпорядження обвинуваченого, не може бути кваліфіковано як крадіжка, що на думку апелянта свідчить про відсутність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.185 КК України.

Також апелянт вказує, що під час судового розгляду не здобуто доказів наявності умислу на викрадання майна ТОВ «Віннер ЛЦКА», та просить врахувати, що згідно з правовим висновком Верховного Суду від 13.11.2019року протокол огляду місця події, не може бути прямим доказом вини особи у вчиненні злочину.

Крім того зазначає, що під час допиту представника потерпілого ОСОБА_9 , який надав суду пояснення, що не було встановлено факту нестачі майна на складі, а тому, на думку апелянта, товариству «Віннер ЛЦКА» не було спричинено збитків, що свідчить про відсутність факту вчинення злочину. Інших потерпілих по справі не зазначено.

Вважає, що протокол огляду місця події є недопустимим доказом, оскільки слідчим порушено слідову картину на місці пригоди, тому що слідчим поставлено вимогу ОСОБА_8 викласти з рюкзака наявні у ньому речі, тобто єдиною метою проведення огляду місця події було виявлення викрадених речей, а відтак отримані в результаті проведення цієї слідчої дії (обшуку) докази є недопустимими. При цьому у подальшому слідчий не звертався до суду з клопотанням про надання дозволу на проведення обшуку, тобто обшук особистих речей обвинуваченого здійснювався без ухвали слідчого судді. Вважає, що персонал ТОВ "Віннер ЛЦКА" та слідчий під виглядом проведення огляду місця події фактично здійснили обшук обвинуваченого, тобто дана слідча дія за своєю формою та змістом є не оглядом, а є особистим обшуком, який проведено до внесення відомостей в ЄРДР, що є істотним порушенням вимог ч. 3 ст. 214 КПК України, у зв"язку з чим протокол огляду місця події є недопустимим доказом.

Також зазначає, що протокол огляду місця події не містить відомостей про послідовність всіх дій під час проведення обшуку, що є самостійною підставою для визнання його недопустимим.

Крім іншого важає довідку про роздрібну вартість матеріальних цінностей (а.с.101), наказ про проведення позапланової інвентаризації товарів (а.с.108) та протокол інвентаризаційної комісії (а.с.105) недопустимими доказами, оскільки після отримання слідчим цих документів, вони ним не оглядалися і відповідний протокол не складався.

Захисник також звертає увагу, що згідно постанови ВС від 05.10.2021 року необхідно чітко встановити вартість викраденого майна, адже саме ця ознака є розмежувальною між кримінально-караною крадіжкою та дрібною крадіжкою, що є адміністративно караним діянням. Враховуюче те, що відсутні докази розміру ніби то спричиненої шкоди від дій ОСОБА_8 то й відсутня і подія злочину. Також звертає увагу, що ні під час судового розгляду, ні під час досудового розслідування огляд вилученого у обвинуваченого майна не проводився, при проведенні інвентаризації не було дотримано порядку її проведення, що ставить під сумнів наявність самого факту нестачі майна.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги захисника, частково дослідивши за клопотанням сторони захисту письмові докази, покладені в основу обвинувального вироку, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції, провівши в межах висунутого обвинувачення судовий розгляд даного кримінального провадження, дослідивши зібрані в установленому законом порядку докази та за встановлених фактичних обставин, за яких ОСОБА_8 вчинив кримінальне правопорушення, дійшов висновку про його винуватість в умисному закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна, з наведенням в обвинувальному вироку доказів на підтвердження свого висновку щодо доведеності його вини у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджені дослідженими в судовому засіданні та оціненими відповідно до положень ст. 94 КПК України доказами, які визнані судом належними, допустимими і достовірними, а їх сукупність достатніми для ухвалення обвинувального вироку у даному кримінальному провадженні.

При цьому в судовому засіданні були повно та всебічно перевірені доводи сторони захисту, які є аналогічними з доводами викладеними захисником ОСОБА_7 у поданій апеляційній скарзі, зокрема щодо відсутності в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, а саме об`єктивної сторони, а тому дії останнього слід було кваліфікувати як привласнення майна, яке добровільно було передано потерпілим у розпорядження обвинуваченого, а також щодо недопустимості певних доказів у справі та доводи обвинуваченого про те, що майно, за яке він розписався у відповідних документах, він не збирався привласнювати, а мав намір наступного робочого дня повернути.

Проте, ці доводи сторони захисту судом були обгрунтовано відхилені, з наведенням у вироку мотивів суду, з чим також погоджується колегія суддів, оскільки вони суперечать встановленим в ході судового розгляду фактичним обставинам кримінального правопорушення та спростовуються сукупністю досліджених доказів у справі, які змістовно наведені у вироку, зокрема показаннями директора ТОВ "Віннер ЛЦКА" компанії "Land Rover" ОСОБА_9 , показаннями свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення, протоколом огляду від 27.02.2020 року, протоколом огляду речових доказів, довідкою вартості товарно-матеріальних цінностей, протоколом інвентаризаційної комісії від 28.02.2020 року з пояснювальною запискою комірника складу ОСОБА_12 , накладною від 27.02.2020 року № 14 на внутрішнє переміщення ТМЦ, відеоматеріалом з майстерні ТОВ "Віннер ЛЦКА" від 27.02.2020 року та фотозображеннями, згідно яких 27.02.2020 року, перебуваючи на робочому місці гаражного приміщення вказаного товариства, ОСОБА_8 поклав до однієї з шухляд робочого столу сумку, а потім до тієї шухляди поклав 2 банки мастила та ущільнювач роздатки, після чого забрав сумку із шухляди робочого столу та вийшов з майстерні, а також іншими наведеними у вироку письмовими доказами, з чим колегія суддів повністю погоджується.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Згідно вимог ч.2 ст. 93 КПК України, сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичний осіб речей, документів, відомостей, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

За приписами ч.1 та ч.7 ст. 237 КПК України, з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий проводить огляд місцевості, приміщення, речей та документів. При огляді слідчий має право проводити фотографування, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження.

Оцінивши наведені у вироку докази в їх сукупності та взаємозв`язку між собою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та вмотивованого висновку про те, що вони поза розумним сумнівом доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 185 КК України, а саме у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна,

При цьому, суд обгрунтовано зазначив, що відповідно до посадової інструкції механіка відділу післяпродажного обслуговування, з якою ОСОБА_8 ознайомлений 15.06.2018 року, останній не є матеріально відповідальною особою, який 27.02.2020 року протягом дня таємно здійснював активні дії направлені на крадіжку майна ТОВ "Віннер ЛЦКА", а саме 2-х банок мастила та ущільнювача роздатки, що зафіксовано камерою відео нагляду, а тому доводи сторони захисту про відсутність в діях обвинуваченого складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України є безпідставними.

Апеляційні твердження захисника про те, що протокол огляду місця події від 27.02.2020 року є недопустимим доказом, так як під виглядом огляду місця події, без дозволу суду, тобто ухвали слідчого судді, фактично був здійснений особистий обшук речей затриманого ОСОБА_8 , який перебував під постійним контролем органу поліції і процесуальні права йому, як затриманій особі, не роз`яснювались, що є грубим порушенням вимог кримінального процесуального закону та істотним порушенням прав людини, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки огляд місця події здійснено з дотриманням вимог ст. ст. 223, 237 КПК України і в порядку ст. 208 КПК України ОСОБА_8 органом досудового розслідування не затримувався. Не заслуговують також на увагу і безпідставні твердження апелянта про те, що недотримання порядку проведення інвентаризації ставить під сумнів наявність самого факту нестачі майна.

Частиною 1 ст. 87 КПК України визначено, що недопустимими є докази отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманої внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Проте, посилаючись на недопустимість таких доказів, як довідка про роздрібну вартість матеріальних цінностей (а.с.101), наказ про проведення позапланової інвентаризації товарів (а.с.108) та протокол інвентаризаційної комісії (а.с.105) з підстав того, що після отримання слідчим цих документів, вони не оглядалися і відповідний протокол ним не складався, захисник ОСОБА_7 в апеляційній скарзі не вказує, яким чином ці обставини істотно порушили права ОСОБА_8 , а тому доводи апелянта, що ці докази є недопустимими, колегія суддів також вважає безпідставними.

Отже, наведені у вироку докази, суд першої інстанції обгрунтовано визнав належними, оскільки вони прямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню і допустимими, які не викликають сумнівів у їх достовірності та у своїй сукупності відповідають фактичним обставинам, об`єктивно узгоджуються між собою та повністю відтворюють картину вчиненого, а тому, керуючись критерієм доведеності винуватості ОСОБА_8 , вірно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України, як умисний закінчений замах на таємне викрадення чужого майна.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_8 у виді штрафу призначено у відповідності з вимогами ст. ст. 50, 65 КК України, яке на переконання колегії суддів є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ухвалений стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 обвинувальний вирок є законним, обгрунтованим та вмотивованим і підстав для його скасування та закриття кримінального провадження за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, про що ставиться питання в апеляційній скарзі захисника ОСОБА_7 , не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обгрунтоване судове рішення, апеляційним судом не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що згідно ч. 5 ст. 74 КК України ОСОБА_8 підлягає звільненню від покарання на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України узв"язку із закінченням строків давності, оскільки з дня вчинення ним 27.02.2020 року кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України минуло три роки.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2022 року стосовно ОСОБА_8 слід змінити, звільнивши останнього від призначеного цим вироком покарання на підставі ч. 5 ст. 74, п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України у зв"язку із закінченням строків давності.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , подану в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

В порядку ст. 404 КПК України вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2022 року у кримінальному провадженні №0000512 стосовно ОСОБА_8 - змінити.

На підставі ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_8 від призначеного покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн. у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді: __________________ _________________ __________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3