УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2023 року

м. Київ

Справа № 295/4811/22

Провадження № 51-3611 ск 23

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2022 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 14 березня 2023 року щодо

ОСОБА_5 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Білка Червоноармійського району Житомирської області, громадянина України, мешканця АДРЕСА_1 ,раніше судимого вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 11 квітня 2022 року за ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді 240 годин громадських робіт,ухвалою Житомирського апеляційного суду від 19 січня 2023 року вирок змінено та призначено покарання за ч. 1 ст. 190 КК України у виді штрафу в розмірі 34 000 грн,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 405 КК України.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

Вироком Богунського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2022 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 405 КК України, та призначено покарання із застосуванням положень ст.69 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. ст. 71, 72 КК України частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 11 квітня 2022 року, визначивши остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки і 2 дні.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_5 залишено у виді домашнього арешту. Строк відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено обчислювати з моменту затримання після набрання вироком законної сили.

Згідно з вироком ОСОБА_5 , приблизно об 11:00 годині 19 квітня 2022 року, перебуваючи у внутрішньому дворі адміністративної будівлі військової частини НОМЕР_1 в АДРЕСА_2 , будучи військовослужбовцем вказаної військової частини, під час виконання обов`язків військової служби, діючи з прямим умислом, із особистих мотивів та з метою приниження честі та гідності свого прямого начальника підполковника ОСОБА_6 , у зв`язку із виконанням ним обов`язків із військової служби, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, наніс один удар відкритою долонею правої руки, на якій знаходилась тактична рукавиця з пластмасовими вставками, у передню ліву ділянку обличчя та передню ліву ділянку шиї підполковника ОСОБА_6 , внаслідок чого останній відчув фізичний біль та отримав тілесні ушкодження у вигляді саден на обличчі та шиї, й водночас лівою рукою штовхнув в груди підполковника ОСОБА_6 , заподіявши потерпілому фізичного болю, після чого його протиправні дії були припинені іншими військовослужбовцями.

Своїми умисними діями, що виразились у заподіянні тілесних ушкоджень начальнику у зв`язку з виконанням ним обов`язків із військової служби, вчиненими в умовах воєнного стану, ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 405 КК України.

Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 14 березня 2023 року вирок районного суду щодо ОСОБА_5 змінено в частині призначеного покарання та виключено вказівку про призначення ОСОБА_5 остаточного покарання за сукупністю вироків на підставі положень ст. 71 КК України. Вирішено вважати ОСОБА_5 засудженим за ч. 4 ст. 405 КК України із застосуванням положень ст.69 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

Вирок Житомирського районного суду від 11 квітня 2022 року зі змінами, внесеними ухвалою Житомирського апеляційного суду від 19 січня 2023 року щодо ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 190 КК України у виді штрафу в розмірі 34 000 грн, вирішено виконувати самостійно. У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушеннята особі засудженого, його явну несправедливість через суворість, просить змінити оскаржувані судові рішення в частині призначеного покарання й на підставі положень ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання з випробуванням.

На обґрунтування своїх вимог захисник посилається на те, що суди, призначаючи ОСОБА_5 покарання, не в повній мірі врахували ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, даних про особу засудженого, а також те, що він вину визнав, щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, бажає продовжити проходити військову службу за мобілізацією у зв`язку з воєнним станом в державі.

Захисник вважає, що апеляційний суд формально погодився з висновками суду першої інстанції щодо призначеного покарання і належним чином доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_5 не проаналізував.

Мотиви суду

Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновки суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 4 ст. 405 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Стосовно доводів захисника щодо суворості призначеного засудженому покарання, можливості його звільнення від відбування покарання на підставі положень ст. 75 КК України, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.

Відповідно до положень ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно з вимогами ст. 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Статтею 75 КК України передбачено, що якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_5 покарання, а також щодо неможливості звільнення його від відбування покарання з випробуванням, ґрунтується на наведених вимогах закону.

Як убачається зі змісту доданих до касаційної скарги копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжкого злочину; ступінь його суспільної небезпеки; дані про особу винного, який має молодий вік, цивільну дружину, яка з його слів вагітна, за місцем реєстрації характеризується посередньо, за місцем служби негативно, до адміністративної відповідальності не притягувався, дає критичну оцінку своїм діям, а також те, що він на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Відповідно до висновку амбулаторної комплексної судово-психологічно-психіатричної експертизи № 133-2022 від 17.05.2022 на час вчинення інкримінованого йому злочину виявляв клінічні ознаки органічного розладу особистості змішаного (гіпоксичного, посттравматичного) ґенезу, стан декомпенсації. Даний діагноз відповідає шифру F 07.8 МКХ-10. Однак вищевказані зміни зі сторони психіки у ОСОБА_5 не належать до тяжкого психічного розладу, знаходяться в межах розладу особистості. Даний розлад не позбавляв здатності усвідомлювати свої дії, проте обмежував його здатність повною мірою керувати ними. В даний час виявляє клінічні ознаки органічного розладу особистості змішаного ґенезу, стан компенсації. Однак вказані зміни зі сторони психіки не досягають ступеню психічного захворювання, знаходяться в межах розладу особистості. На даний час може усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_5 по своєму психічному стану не потребує в застосуванні щодо нього примусових заходів медичного характеру.

Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав визнання вини, щире каяття.

Суд першої інстанції, проаналізувавши та надавши оцінку всім указаним обставинам, призначив ОСОБА_5 покарання за ч. 4 ст. 405 КК України із застосуванням положень ст. 69 КК України нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 405 КК України, що у скарзі не оспорюється.

Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги засудженого щодо можливості звільнення його від відбування покарання з випробуванням та застосування положень ст. 75 КК України, які здебільшого є аналогічними доводам касаційної скарги захисника, та із зазначенням докладних мотивів ухваленого рішення залишив апеляційну скаргу засудженого без задоволення. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду не вбачає підстав для зміни оскаржуваних судових рішень з метою пом`якшення призначеного засудженому покарання у зв`язку з його явною несправедливістю через надмірну суворість, а також для звільнення засудженого від його відбування.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги захисника та доданих до касаційної скарги матеріалів не убачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з положеннями п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Богунського районного суду м. Житомира від 12 серпня 2022 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 14 березня 2023 року.

Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3